Johann Carl Friedrich Gauss ya da Gauß (30 Nisan 1777, Braunschweig, Almanya – 23 Şubat 1855, Göttingen), Alman matematikçi, astronom, istatistikçi, olağanüstü katkılardan dolayı "Matematikçilerin prensi" () ve "antik çağlardan beri yaşamış en büyük matematikçi" olarak anılır.

Gauss'un çocukluk yıllarından beri dahi olduğunu gösteren pek çok hikâye vardır, nitekim 20 yaşına gelmeden matematikte önemli teoremler kanıtlamıştır. Sayılar kuramının önemli sonuçlarını derleyip kendi katkılarını da ekleyerek yazdığı Disquisitiones Arithmeticaeyi 21 yaşında (1798) bitirmişse de, eser ilk olarak 1801'de basılmıştır. 18 yaşındayken modern matematiksel modellemenin ve Minimal kareler metodunu bularak matematiksel istatistiğin temellerini atmıştır. Bu çalışmalarıyla 1801 yılında Ceres Cücegezegeni' nin tekrar keşfedilmesini sağlamıştır. Öklit dışı geometri'yi, çok sayıda matematiksel fonksiyonu, türev ve integralle ilgili temel teoremleri, normal dağılımı, Eliptik integrallerin ilk çözümlerini ve yüzeylerde Gauss eğimini keşfetmiş, kanıtlamış veya tanımlamıştır. 1807 yılında Göttingen Üniversitesi'nde Professör ve Baş Astronom olmuştur. Daha sonra Hannover Krallığı'nın toprak ölçümü görevi kendisine verilecektir.

1856 yılında Hannover Kralı verdiği madalyaların üzerine Gauss'un portresini bastırmış ve üzerine Mathematicorum Principi yazdırmıştır. Gauss çalışmalarının sadece bir kısmını yayımladığı için düşüncelerinin derinliği ve ne kadar teorem kanıtladığı ancak 1898 yılında günlüğü keşfedilip yayımlanınca anlaşıldı.

Bugün birçok matematiksel ve fiziksel fenomen ve çözüm, rasathane ve ölçüm merkezleri, okullar ve bazı ödüller ismini Gauss'tan alır.

Hayatı

Çocukluğu ve gençliği

Gauss, Kutsal Roma Cermen İmparatorluğu'na bağlı olan Braunschweig-Lüneburg Dükalığı'ndaki Braunschweig kentinde, Dorothea Gauss ve Gebhard Dietrich çiftinin tek çocuğu olarak dünyaya geldi. Babası az eğitimli bir taş ve duvar ustasıydı, annesinin ise okuma-yazması yoktu. Gauss henüz üç yaşındayken, babasının kâğıt üzerinde yaptığı hesapları kafasından kontrol edip düzeltiyordu.

Bir başka hikâyeye göre, Gauss'un ilkokul öğretmeni J.G. Büttner, öğrencilerini oyalamak için 1'den 100'e kadar olan sayıları toplamalarını isteyince, Gauss cevabı sınıftaki bütün öğrencilerden önce ve hızlıca bularak hem öğretmenini, hem de asistanı Martin Bertels'i hayrete düşürdü. Küçük Gauss, sayı listesinin iki zıt ucundan birer sayı alıp topladığında hep aynı sonucun çıktığını fark etmişti: (1 + 100) = (2 + 99) = (3 + 98) = ... = (50 + 51) = 101, vs. Sayılar ikişer olarak gruplandırdığında toplam sayı sayısının yarısı kadar grup olduğunu gören Gauss 1'den 100'e kadar olan sayıların toplamını 50 × 101 = 5050 olarak buldu. İşlemin formülü ise n sayı sayısı olmak üzere n(n+1)/2'dir.

Gauss, Braunschweig Dükü Karl Wilhelm Ferdinand'in verdiği burs sayesinde 1792-1795 yılları arasında Collegium Carolinum'da (bugünkü adıyla Braunschweig Teknik Üniversitesi), 1795-1798 yılları arasında da Göttingen Üniversitesi'nde öğrenim gördü. 1796'da kenar sayısı bir Fermat asalı olan her düzgün çokgenin, sadece cetvel ve pergel kullanılarak çizilebileceğini kanıtladı. Bu tür cetvel ve pergel problemleri Antik Yunan'dan beri matematikçileri meşgul etmekteydi, dolayısıyla da Gauss'un keşfinin önemi büyüktü. Gauss bu başarısından o kadar memnun oldu ki, mezar taşına bir düzgün onyedigenin oyulmasını vasiyet etti. Ne var ki, daireye çok yakın olan bu şeklin oyulması çok zor olacağından, vasiyetini yerine getirecek bir taş ustası bulamadı.

1796 Gauss için oldukça verimli bir yıl oldu. Düzgün çokgenlerle ilgili keşfinden bir ay kadar sonra, yine kendi keşfi olan modüler aritmetik fikrini kullanarak, sayılar kuramında "karesel karşılıklılık ilkesi" (Alm. quadratisches Reziprozitätsgesetz) olarak bilinen teoremi kanıtladı. İlk olarak Euler ve Legendre tarafından ortaya atılmış ama kanıtlanamamış olan bu teorem, ikinci dereceden denklemlerin çözülebilirliğinin belirlenmesini sağlıyordu. Yine aynı yıl içinde Gauss, asal sayıların tam sayılar arasındaki dağılımına ilişkin önemli bir sonuç buldu. Bundan kısa süre sonra da, her tam sayının en fazla üç üçgensel sayının toplamı olarak yazılabileceğini kanıtladı ve 10 Temmuz 1796'da günlüğüne şu notu düştü: "Eureka! Num = ." Ekim 1796'da ise katsayıları sonlu bir cisimden gelen polinomların çözümleriyle ilgili bir sonuç yayımladı. (Bu sonuç, 150 yıl sonraki Weil varsayımlarının da çıkış noktası olmuştur.)

Orta yaşları

Gauss, 1799'da bitirdiği doktora tezinde cebirin temel teoreminin bir kanıtını sundu. Bu önemli teorem, karmaşık sayılar üzerine tanımlanmış her polinomun en az bir kökü olduğunu söyler. Gauss'tan önce pek çok matematikçi bu teoremi kanıtlamayı denemiş ama hiçbir kanıt genel kabul görmemişti. Gauss'un kanıtına da, o zamanlar henüz kanıtlanmamış olan Jordan eğri teoremini kullandığı için itiraz edildi. Bu itirazlar üzerine Gauss, hayatı boyunca üç değişik kanıt daha sunacak, 1849'daki son kanıtı tüm matematikçilerden kabul görecekti. Gauss bu kanıtlar üzerinde çalışırken, karmaşık sayılar kavramının olgunlaşmasına çok büyük katkıda bulundu.

1801'de yayımladığı Disquisitiones Arithmeticae, sayılar kuramına modüler aritmetik gibi birçok yenilik getirdi. Aynı yıl içinde, İtalyan astronom Giuseppe Piazzi, Ceres asteroidini keşfetti, ama asteroidi ancak 40 gün kadar takip edebildikten sonra kaybetti. 24 yaşındaki Gauss, üç aylık bir çalışmadan sonra, Ceres'in tekrar görülebileceği pozisyonu hesapladı ve 31 Aralık'ta iki ayrı astronom (Franz Xaver von Zach ve Heinrich Olbers), Ceres'i tam Gauss'un söylediği pozisyonda gözlemlediler. Zach, "Doktor Gauss'un zeki çalışması ve hesapları olmasaydı, Ceres'i tekrar bulamayabilirdik" diyerek Gauss'un katkısına teşekkür etti. O zamana kadar hâlâ Dük'ün verdiği bursla geçinen ve bu durumdan memnun olmayan Gauss, astronomide kariyer yapmayı düşündü ve 1807'de Göttingen Üniversitesi'nde astronomi profesörü ve gözlemevi müdürü olarak çalışmaya başladı. Hayatının sonuna kadar aynı üniversitede çalışacaktı.

Ceres'in keşfi sayesinde gezegen ve asteroidlerin Güneş çevresindeki hareketleriyle ilgilenmeye başlayan Gauss, 1809'da Theoria motus corporum coelestium in sectionibus conicis solem ambientum (Güneş çevresinde konik kesitler üzerinde hareket eden gök cisimlerinin hareketlerinin teorisi) adlı eserini yayımladı. Bu eser, günümüz bilimlerinde yaygın olarak kullanılan en küçük kareler yöntemini de ayrıntılı olarak ele alıyordu. (Aynı yöntem, 1805'te Fransız matematikçi Adrien-Marie Legendre ve 1808'de Amerikalı matematikçi Robert Adrain tarafından da tanımlanmış ve kullanılmıştı, fakat Gauss bu yöntemi 1795'den beri bildiğini iddia etti.)

Gauss en karmaşık hesapları aklından yapabilmesiyle de ünlenmişti. Anlatılana göre, Ceres'in izleyeceği yörüngeyi nasıl bu kadar hatasız hesaplayabildiği sorulunca, "logaritma kullandım" cevabını vermiş, logaritma cetvelini nasıl bu kadar hızlı kullanabildiği sorulunca da "cetvele ne gerek var, hepsini kafamda hesaplıyorum!" demiştir.

1818'de Hannover eyaleti için yüzey ölçümleri yapan Gauss, bu ölçümler için helyotropu (güneş ışığı ve aynalar yardımıyla doğrultu gözlemleri yapmaya yarayan aygıt) icat edip kullandı.

Gauss, Öklit dışı geometrilerin varlığını keşfettiğini, ama tepkilerden çekindiği için fikirlerini yayımlamadığını iddia etmiştir. Öklit dışı geometriler, Öklit aksiyomlarının bir kısmını atarak oluşturulan, sezgilerimizle çelişen fakat kendi içinde tutarlı geometrilerdir ve Einstein'ın genel görelilik kuramı gibi pek çok yeni fikrin doğumunu mümkün kılmıştır. Gauss'un yakın arkadaşı Farkas Bolyai'nin oğlu János Bolyai, 1832'de Öklit dışı geometrilerle ilgili eserini yayımladığında, Gauss Farkas Bolyai'ye bir mektup yazdı ve "eseri övmek kendimi övmek gibi olur, çünkü eserin içeriği son 30-35 yıldır benim kafamda dolaşan fikirlerle neredeyse birebir örtüşüyor" dedi. Bu kanıtsız iddia, János Bolyai ve Gauss'un arasının açılmasına sebep oldu. Gauss'un notları ve mektuplarından anlaşıldığı kadarıyla, Öklit dışı geometrilerle ilgili temel fikirleri János Bolyai'den önce keşfettiği doğrudur.

Gauss, Hannover'de yaptığı yüzey ölçümleri sırasında, ölçüm hatalarının istatistiksel dağılımını veren ve daha önce astronomi araştırmalarında da kullandığı normal dağılım fikrini kafasında iyice belirginleştirdi. Günümüzde normal dağılıma Gauss dağılımı da denmektedir. Ayrıca bu ölçümler Gauss'un diferansiyel geometriye de (eğriler ve yüzeylerle ilgilenen bir matematik dalı) ilgi duymasını sağladı. 1828'de bu matematik dalının önemli teoremlerinden biri olan theorema egregium'u kanıtladı.

Yaşlılığı ve ölümü

1831 yılında Gauss, fizik profesörü Wilhelm Weber'le beraber çalışmaya başladı. Bu beraberlik, manyetizma ve elektrik konularına, kütle, uzunluk ve zamana bağlı yeni bir manyetizma birimi gibi pek çok yenilik getirecekti. 1833'te Gauss ve Weber ilk elektromanyetik telgrafı icat ettiler ve bu telgrafla gözlemevini fizik enstitüsüne bağladılar. Gauss, hâlâ müdürü olduğu gözlemevinin bahçesine bir manyetik gözlemevi kurulması talimatını verdi ve Weber'le beraber Dünya'nın çeşitli yerlerindeki manyetik alanları ölçmek amacıyla bir "manyetik kulüp" (Alm. magnetischer Verein) kurdu. Gauss'un bu sıralarda geliştirdiği, manyetik alanın yatay yoğunluğunu ölçmeye yarayan metot, 20. yüzyıl ortalarına kadar kullanılmaya devam etti. Gauss ayrıca, Dünya'nın manyetik alanının iç (çekirdek) ve dış (manyetosfer) kaynaklarını ayırmak için gereken matematiksel teoriyi de geliştirdi. Hayatının sonlarına doğru matematiksel yeteneklerinin köreldiğini hissedince edebiyatla ilgilenmeye başladı.

Gauss 23 Şubat 1855'te, 78 yaşındayken, yıllardır yaşadığı Göttingen'de hayata gözlerini yumdu ve bu şehirdeki Albanifriedhof'a gömüldü. Cenazesinde damadı Heinrich Ewald ile yakın arkadaşı ve aynı zamanda biyografisinin yazarı olan Wolfgang Sartorius von Waltershausen birer konuşma yaptılar. Beyni, araştırma için muhafaza edildi ve bugün hâlâ Göttingen Üniversitesi'nin tıp fakültesinde formalin içinde korunmaktadır.

Aile hayatı

Gauss ilk evliliğini 1805 yılında Johanna Osthoff ile yaptı. Bu evlilikten Joseph (1806-1873) adında bir oğlu ve Wilhelmine (1808-1840) adında bir kızı oldu. 1809'da, Louis adını verdikleri üçüncü çocuklarının doğumu sırasında Johanna hayatını kaybetti, Louis de henüz bir yaşına gelmeden annesini takip etti. Gauss, bu ölümlerden dolayı girdiği depresyondan tam anlamıyla kurtulamadı. Louis'nin ölümünden kısa süre sonra, 1810'da karısının arkadaşı Minna Waldeck ile evlendi. Bu evlilikten de üç çocuğu oldu: Eugen (1811-1896), Wilhelm (1813-1879) ve Therese (1816-1864). Minna 1831'de hastalıktan ölünce Gauss'a ölümüne kadar kızı Therese baktı. Eugen ve Wilhelm ABD'nin Missouri eyaletine yerleştiler.

Kişiliği

Gauss tam bir mükemmeliyetçi ve bir işkolikti. Bir hikâyeye göre, bir problem üzerinde çalışırken karısının ölmek üzere olduğu haberini alınca "biraz beklesin, bitirmek üzereyim" demişti.
'Kafasındaki fikirler tam olgunluğa erişmeden onları yayımlamak istemezdi. Bu konudaki ilkesini pauca sed matura (az ama olgun) sözüyle özetliyordu. Ölümünden sonra incelenen günlükleri ortaya çıkardı ki, meslektaşları tarafından yayımlanmış olan pek çok önemli matematiksel keşfi o daha önceden yapmış ama yayımlamamayı tercih etmişti. Matematik tarihçisi Eric Temple Bell'e göre, Gauss günlüklerine yazdığı tüm matematiksel fikirleri hayattayken yayımlamış olsaydı matematik 50 yıl ileri atlamış olurdu.

Gauss, kendisini örnek alan genç matematikçileri desteklemediği için çok eleştirildi. Pek çok meslektaşı onu mesafeli ve katı buluyordu. Gauss öğretmenlikten nefret ettiğini söylese de Richard Dedekind, Bernhard Riemann, Friedrich Bessel gibi bazı öğrencileri sonradan başarılı ve üretken matematikçiler oldular.

Gauss'un babasıyla arası iyi değildi. Babası matematik ve bilim okumasını istemiyor, kendisi gibi taş ustası olmasını istiyordu. Gauss, eğitimi boyunca babasından görmediği desteği annesinden gördü. Oğullarıyla da iyi geçinemeyen Gauss, Eugen'in ve daha sonra Wilhelm'in ABD'ye göç etmesine sebep oldu.

Gauss, yazdığı kanıtları nasıl akıl ettiğini asla açıklamazdı. Kanıtı bir kere bulduktan sonra sanki vahiyle gelmiş gibi yazar, sonuca nasıl ulaştığı konusunda özellikle ipucu vermezdi.

Gauss, kişiselleştirilmiş bir Tanrı'ya inanmıyordu. Bu sebeple deist olduğu söylenebilir. Ayrıca bir monarşi destekçisiydi ve tüm Almanya'yı etkisi altına alan 1848 devrimlerini onaylamıyordu.

 Anma

Gauss'un ismi matematik ve fizikte onlarca teorem, formül ve kavrama verilmiştir. Cgs sistemindeki manyetik alan birimi 1 Gauss'tur.

1989-2001 yılları arasında Gauss'un resmi, bir normal dağılım eğrisiyle beraber, 10 DM (Alman Markı) banknotlarının üzerine basılmıştır.

1977'de, Gauss'un 200. doğum günü şerefine, Doğu Almanya ve Batı Almanya'da ayrı ayrı hatıra pulları basılmıştır.

Ay'daki Gauss krateri, "1001 Gaussia" asteroidi ve Antarktika'da sönmüş bir volkan olan Gaussberg, Gauss'un anısına isimlendirilmiş bazı doğal oluşumlardır.

Almanya'nın Dransfeld kentindeki 51 metrelik beton gözlem kulesinin ismi Gauss Kulesi'dir.

Alman yazar Daniel Kehlmann'ın 2005 tarihli romanı Die Vermessung der Welt'' (Dünya'nın Ölçümü), Gauss ve Alexander von Humboldt'un hayatlarını konu almaktadır.

Ayrıca 2005 yılı Gauss yılı olarak anılmıştır.

Notlar

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Göttingen Üniversitesi kütüphanesinden

1777 doğumlular
1855 yılında ölenler
Alman matematikçiler
Alman mucitler
19. yüzyıl Alman fizikçileri
Elektrikçi bilim insanları
Göttingen Üniversitesinde öğrenim görenler
St Petersburg Bilimler Akademisi'nin şeref üyeleri
St Petersburg Bilimler Akademisi'nin muhabir üyeleri
Deistler
Lalande Ödülü sahipleri
Royal Society üyeleri

Carl Friedrich Gauss


Die Autobahn Hefei–Anqing oder He'an-Autobahn (), chin. Abk. G4212, ist eine regionale Autobahn in der Provinz Anhui im Osten Chinas. Die 170 km lange Autobahn zweigt bei der Provinzhauptstadt Hefei von der Autobahn G40 ab und führt in südlicher Richtung über Lujiang, Tongcheng und Huaining nach Anqing am Fluss Jangtsekiang. Streckenweise verläuft die Autobahn auf den Autobahnen G3 und G50.

Einzelnachweise

Autobahn in der Volksrepublik China
Straße in Asien
Straße in Anhui

Autobahn Hefei–Anqing


Serbest piyasa ekonomisi, ekonomik faaliyetlerin tam rekabet şartları içinde serbestçe yapılabildiği, ekonomik sorunların çözümünün devletin ekonomiye müdahalesiyle değil fiyat mekanizması aracılığı ile gerçekleştirildiği ekonomi. Arz ve talebin temel belirleyici olarak kabul edildiği bu tür ekonomilerde fiyat mekanizmasının iyi işlemesi zorunludur. İdeal serbest piyasa ekonomisinde üreticilerin ve tüketicilerin pazarda aynı şartlar altında bulunduğu varsayılır. Pazara giriş ve çıkışlar sınırlandırılmamıştır.

Ayrıca bakınız
 Planlı ekonomi
 Karma ekonomi

Kaynakça

Ekonomik sistemler
Ekonomik ideolojiler
Ekonomik liberalizm
Kapitalizm
Siyasi ekonomi

Serbest piyasa ekonomisi


An Diodonopsis erinacea in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Alec M. Pridgeon och Mark W. Chase. An Diodonopsis erinacea in nahilalakip ha genus nga Diodonopsis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Diodonopsis

Diodonopsis erinacea


Hermann Pischke (* 27. Februar 1869 in Groß Schliewitz; † nach 1932) war ein deutscher Pädagoge und Politiker (DVP).

Leben
Nach dem Besuch der Dorfschule absolvierte Pischke das Lehrerseminar in Preußisch Friedland. Er arbeitete von 1890 bis 1901 als Volksschullehrer in Stewken und Korzeniec bei Thorn sowie in dem Ort Laskowitz. Von 1901 bis 1903 studierte er Philosophie, deutsche Sprache, Literatur und Geschichte an der Humboldt-Universität zu Berlin. Pischke war 1903 bis 1905 Hilfslehrer am Lehrerseminar in Kreuzburg, von 1905 bis 1907 Volksschullehrer und von 1907 bis 1919 Mittelschullehrer in Posen. Zudem betätigte er sich von 1912 bis 1920 als Redakteur für die Posener Lehrerzeitung. Im Juli 1920 wurde er Mittelschullehrer in Greifswald und von Juli 1926 bis 1932 wirkte er als Mittelschullehrer in Frankfurt (Oder).

Pischke trat 1919 in die DVP. Er war von 1919 bis 1921 Mitglied der Preußischen Landesversammlung und wurde im Anschluss in den Preußischen Landtag gewählt, dem er bis 1932 angehörte.

Literatur
 Herrmann A. L. Degener: Wer ist's?, Band 9/1928, Leipzig 1928, S. 1187

Mitglied des Preußischen Landtags (Freistaat Preußen)
DVP-Mitglied
Deutscher
Geboren 1869
Gestorben im 20. Jahrhundert
Mann

Hermann Pischke


Ray Hyman (born June 23, 1928) is a Professor Emeritus of Psychology at the University of Oregon in Eugene, Oregon, and a noted critic of parapsychology. Hyman, along with James Randi, Martin Gardner and Paul Kurtz, is one of the founders of the modern skeptical movement. He is the founder and leader of the Skeptic's Toolbox.  Hyman serves on the Executive Council for the Committee for Skeptical Inquiry.

Career
Hyman was born in Chelsea, Massachusetts to a Jewish family. Although he was bar mitzvahed at 13, Hyman "never had a religious feeling". In his teenage years and later while attending Boston University, he worked as a magician and mentalist, impressing the head of his department (among others) with his palmistry. Hyman at one point believed that 'reading' the lines on a person's palm could provide insights into their nature, but later discovered that the person's reaction to the reading had little to do with the actual lines on the palm. This fascination with why this happened led him to switch from a journalist degree to psychology.

JREF president D.J. Grothe asked Hyman "How does a young psychology student get into this parapsychology racket ... why you?" Hyman replied that it began when he was hired as a magician at age 7 (as the "Merry Mystic") performing for the Parents and Teachers Association at his school. This led him to read all about Harry Houdini and his work with spiritualists. By the age of 16 he started investigating spiritualist meetings.  Thinking back to age 7, "I can't ever remember not being a skeptic".

Magicians who perform mentalism debate among themselves about using a disclaimer. The disclaimer is supposed to inform the audience that what they are witnessing is entertainment, and is not based on actual paranormal powers. In an interview with mentalist Mark Edward, Edward asked Hyman if he had ever used a disclaimer during the six years when he performed professionally as a mentalist. Hyman told him he did not remember explicitly using a disclaimer. He remembered always beginning the performance by stating that he did not claim any special powers. He was an entertainer and he hoped they would enjoy the show. After he became a psychologist, he realized that this was an example of the "invited inference."  By openly stating that he made no claims about the nature of his ability, Hyman had given his audience no reason to challenge him. Indeed, he had invited the onlookers to make their own inferences about the source of the apparent feats of mind reading. Most of them concluded he was truly psychic.

He obtained a doctorate in psychology from Johns Hopkins University in 1953, and then taught at Harvard for five years. He also became an expert in statistical methods. In 2007 Hyman received an honorary doctorate from the Simon Fraser University for his "intellect and discipline who inspire others to follow in his footsteps... (and) for his courageous advocacy of unfettered skeptical inquiry". In 1982, Hyman held the "Spook Chair" for one year at Stanford University during a sabbatical from the University of Oregon. What the Stanford University psychologists informally call the "Spook" chair is officially known as The Thomas Welton Stanford Chair for Psychical Research. Thomas Welton was the brother of Stanford's founder, Leland Stanford.

Along with other notable skeptics like James Randi, Martin Gardner, Marcello Truzzi and Paul Kurtz, he was a founding member of the Committee for the Scientific Investigation of Claims of the Paranormal (CSICOP) (which is now known as the Committee for Skeptical Inquiry (CSI)), which publishes the Skeptical Inquirer. He also developed a style guide and etiquette manual to assist skeptical writers and critics. This is called "Hyman's Proper Criticism" and proposes six steps that skeptics can use to upgrade the quality of their criticism.

Aside from his scholarly publications and consultation with the U.S. Department of Defense in scrutinizing psychic research, one of his most popular articles is thirteen points to help you "amaze your friends with your new found psychic powers!", a guide to cold reading. According to Jim Alcock, "His article on cold reading, so Paul Kurtz informs me, has generated more requests for reprints than any other article in the history of the Skeptical Inquirer".  The guide exploits what fascinated him in his academic research in cognitive psychology, that much deception is self-deception.  He has investigated dowsing in the United States and written a book on the subject. He is one of the foremost skeptical experts on the Ganzfeld experiment.  According to Bob Carroll, psychologist Ray Hyman is considered to be the foremost expert on subjective validation and cold reading.

Hyman's prestidigitational skills (which he calls "manipulating perception") have earned him the cover of The Linking Ring twice, June 1952 and October 1986 this magazine of the International Brotherhood of Magicians of which he has been a member for over 35 years.

Hyman retired in 1998 but continues to give talks and investigate paranormal claims. In July 2009 he appeared at  The Amaz!ng Meeting 7 in Las Vegas, Nevada. Also in 2011, TAM 9 From Outer Space and TAM 2012. He is working on two books: How Smart People Go Wrong: Cognition and Human Error and Parapsychology's Achilles' Heel: Consistent Inconsistency.

On October 9, 2010, the Committee for Skeptical Inquiry announced Hyman (and others) as a part of their policy-making Executive Council, he will also serve on Skeptical Inquirer's magazine board.

History of skeptical movement
In the 2010 D.J. Grothe interview, Hyman states that the formation of the skeptic movement can be attributed to Uri Geller and Alice Cooper.  Randi was touring with Cooper as a part of the stage show, Cooper asked Randi to invite Hyman to a show in order to ask his advice about the audience. While there, "Randi pulled me aside and said... we really ought to do something about this Uri Geller business... lets form an organization called SIR" (Sanity In Research). In 1972 joined by Martin Gardner they had their first meeting. The three of them felt they had no administration experience, "we just had good ideas" and were soon joined by Marcello Truzzi who provided structure for the group. Truzzi involved Paul Kurtz and they then formed CSICOP in 1976.

In an interview in 2009 with Derek Colanduno for the Skepticality podcast, Hyman was asked his opinion of the modern skeptical movement. Hyman responded that skeptics need to have goals and a way to measure them. They need to become a resource for the public, and focus on educating journalists and teachers. "That way we will get more bang for our buck." On the current state of the skeptical movement, Hyman stated "The media, unfortunately has made it so we have many more believers." Less science teachers in the classrooms, major newspapers are firing their science writing staff, 24-hour news channels are trying to fill all that time and compete with Fox News.  "Things are not good."

Skeptic's Toolbox
Hyman in 1989 created the Skeptic's Toolbox to teach people how to be better skeptics.  Hyman tells James Underdown that "we were putting out more fires by skeptics than by believers... they were going overboard". The first toolbox was in Buffalo, NY with himself, James Alcock and Steve Shaw now called Banachek.  With the exception of one year when the toolbox was held in Boulder, CO the toolbox has been held at the University of Oregon in Eugene.  The Skeptic's Toolbox originally spanned 5 days. Later it was cut back to 4 days.

Speaking to a reporter from The Register-Guard Hyman explains that people come from all over the country to attend the 4-day conference, to hone their critical thinking skills.  Hyman is curious about why people who believe in paranormal claims without evidence continue to do so: "'I just want to understand how people get to believe some things... Magic is a perfect example of how people can be fooled'" and it works the same way with paranormal claims. Hyman felt that it was necessary to teach attendees with a "case-based approach... concrete examples as a first step toward extracting broad examples... (giving) the benefit of context" to the learning experience. This approach differs from that of a traditional conference: he has attendees use hands-on participation, splitting them into teams so they are able to spend quality time discussing the readings and lectures. At the 2014 Toolbox, Hyman used Oskar Pfungst's investigation of Clever Hans as an example of how detailed and exhaustive some investigators are in studying claims.

Hick-Hyman Law
Hyman published his "classic paper showing that human choice reaction time is related to the information content of an incoming signal" called the Hick-Hyman Law. This helped to lay the groundwork "for the shift from behavioral psychology... to the era of cognitive psychology." This was Hyman's second published paper, and submitted while still a grad student.  He states that Hick used a different formula and got his "math wrong, which I corrected" but they still named the law after him because Hyman was "just a student". Sometimes called Hick's Law (mainly in Britain), in America it is more often referred to as the Hick-Hyman Law.

Remote viewing review
Along with Jessica Utts, he conducted a review of CIA remote viewing experiments in 1995. He noted that the experiments "appear to be free of the more obvious and better known flaws that can invalidate the results of parapsychological investigations" and that there are significant effect sizes "too large and consistent to be dismissed as statistical flukes." However, he stops short of "concluding that the existence of anomalous cognition has been established."

Ganzfeld experiments
While working at Stanford University and serving as the "Spook Chair'" Hyman decided that he would never be able to read all the literature concerning parapsychology that existed in the 1980s. He then asked parapsychologists "What is the best evidence for psi?" they nearly universally pointed to the Ganzfeld experiment. Hyman wrote to Charles Honorton and was sent 600 pages of information. Three years later Hyman's analysis led to the 1985 issue of the Journal of Parapsychology publishing Hyman's critiques. Hyman's conclusion "By themselves these experiments do not mean anything unless they can be replicated".

In 2007, Hyman noted that the ganzfeld experiments had not been successfully replicated and suggested there was evidence that sensory leakage had taken place in the autoganzfeld experiments.

Uri Geller and Stanford Research Institute
Magician Jerry Andrus and Hyman appeared in 1975 on a TV station in Portland, Oregon, where they explained and duplicated the "paranormal" tricks Geller had performed for host Dick Klinger the week prior.  Klinger asked, "Does Uri Geller have any supernatural powers?" Andrus gave the short answer "No."  Hyman stated, "(Geller) is an opportunist... which is why it is difficult to duplicate him, he himself cannot duplicate himself.  He's always ready to do something... he is going to do something when you think he is doing something else... misdirection... he's excellent at it, he's superb."

In 1972 Hyman was asked by The Department of Defense to investigate psychic Uri Geller.  Hyman was intrigued by a story that Geller had taken a ring from one of the scientists, set it on a table, and without touching it, the ring stood on end, broke in half and formed itself into a S-shape.  Upon questioning all the scientists at the lab, Hyman discovered that no one had actually seen this happen, but had heard stories from others (who could not be tracked down) that it had happened." Hyman continued to question the scientists and discovered that no one had ever seen Geller bend anything without touching it. In fact "Geller was allowed to take the object into the bathroom... and then come back with the bent object, they took his word for it."  "The parapsychologist (also sent to investigate) 'saw a psychic,' and I reported back that I saw only a charismatic fraud."

When asked to explain further why people believe in Geller when a magician can do the same thing without paranormal powers, Hyman states, "He's a fraud, but you can't blame people for believing him.  Geller is a product of a wonderful public relations campaign... What the audience gets is only one side of the story... He has been caught cheating many times" but people still believe. Speaking as a psychologist Hyman says "If you get people in the right frame of mind and they are cooperating with you... and even give them a poor reading... they will fit it to themselves and believe you are telling them about their unique personality."

Gary Schwartz
Gary Schwartz conducted numerous experiments at his laboratory at the University of Arizona where he is a tenured professor. Schwartz believes that he has proven the dead communicate with the living through human mediums.  Hyman details many methodological errors with Schwartz's research including; "Inappropriate control comparisons", "Failure to use double-blind procedures", "Creating non-falsifiable outcomes by reinterpreting failures as successes" and "Failure to independently check on facts the sitters endorsed as true".  Hyman wrote "Even if the research program were not compromised by these defects, the claims being made would require replication by independent investigators."  Hyman criticizes Schwartz's decision to publish his results without gathering "evidence for their hypothesis that would meet generally accepted scientific criteria... they have lost credibility."

There have been many follow-up exchanges between Schwartz and Hyman over the Afterlife Experiments conducted by Schwartz.  Published May 2003, Schwartz responded that Hyman ignored "the total body of research." Schwartz takes issue with Hyman's opinion that he (Hyman) will not believe in psi.  Hyman answered, "Until multiple perfect experiments are performed and published... believe that the totality of the findings must be due to some combination of fraud, cold reading, rater bias, experimenter error, or chance... Why spend the time and money conducting multiple multi-center, double-blind experiments unless there are sufficient theoretical, experimental, and social reasons for doing so?"

Proper Criticism

Hyman wrote a brief guide called Proper Criticism directed at critics of paranormal claims. It has widely been dispersed among Skeptics working in the public eye, including the editorial staff at Skeptical Inquirer.  It is also featured in his book The Elusive Quarry.

Proper Criticism gives eight suggestions for approaching criticism thoughtfully in a way that is "both effective and responsible"

1. Be prepared: have responses prepared for commonly asked questions about Skepticism

2. Clarify your objectives: assess your own intentions and determine your intended audience.  Hyman warns against criticism motivated by bad intentions, such as attacking the claimant instead of the claim.

3. Do your homework: research to understand the claimant's argument

4. Do not go beyond your level of competence: admit what you do not know and consult experts when needed

5. Let the facts speak for themselves: if you have thoroughly prepared, let the audience reach the conclusion on their own

6. Be precise: use precise language, be as accurate as possible.  While discussing Proper Criticism on the Squaring the Strange Podcast, Benjamin Radford expanded on this advice, "often times ambiguous or fuzzy words or concepts reveal ambiguous or fuzzy thinking and obfuscation"

7. Use the principle of charity: give the claimant the benefit of the doubt. Also on Squaring the Strange Podcast, Celestia Ward has called this the opposite of the Straw man fallacy, advising critics formulate responses to the strongest interpretation of the claimant's argument.

8. Avoid loaded words and sensationalism: instead, choose long term credibility

Awards
 In Praise of Reason Award, the highest honor from the Committee for the Scientific Investigation of Claims of the Paranormal in 2003.  The award is given in recognition of distinguished contributions in the use of critical inquiry, scientific evidence, and reason in evaluating claims to knowledge. Other recipients of this award include Carl Sagan, Kendrick Frazier, Murray Gell-Mann, Stephen Jay Gould, Martin Gardner, and Nobel laureate physicist Leon Lederman.
 Co-recipient of the 2005 Robert P. Balles Prize in Critical Thinking, awarded by CSICOP. The award is rewarded to the author of "The published work that best exemplifies healthy skepticism, logical analysis or empirical science". The 2005 award was shared with authors Andrew Skolnick and Joe Nickell.  Hyman received award for his article Testing Natasha published in the series Testing the Girl with the X-Ray Eyes in Skeptical Inquirer.
 Doctor of Science, Honoris Causa from Simon Fraser University in October 2007.
 Philip J. Klass Award for outstanding contributions in promoting critical thinking and scientific understanding for 2010, awarded by National Capital Area Skeptics (NCAS).

 The Independent Investigation Group presented Hyman with the Houdini Hall of Honor award 2011.

Books

Selected articles
 How People Are Fooled by Ideomotor Action – Quackwatch.org
 Proper Criticism – July/August 2001 – Skeptical Inquirer Magazine

References

External links
 The Skeptic's Toolbox
  on dowsing, Nov. 19, 1997

1928 births
Living people
American magicians
American skeptics
American people of Jewish descent
Critics of alternative medicine
Critics of parapsychology
Anomalistic psychology
Boston University alumni
Harvard University Department of Psychology faculty
Johns Hopkins University alumni
Writers from Chelsea, Massachusetts
University of Oregon faculty
Dowsing

Ray Hyman


Die N597 war von 1933 bis 1973 eine französische Nationalstraße, die in zwei Teilen zwischen Rignac und der N88 südöstlich von Naucelle verlief. Ihre Gesamtlänge betrug 36 Kilometer.

Weblinks
 Route nationale française auf WikiSara, eine Auflistung aller Nationalstraßen (französisch)

597

Route nationale 597


Congress Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Congress Township (Morrow County, Ohio)
 Congress Township (Wayne County, Ohio)

Congress Township


Hidrocentrala reversibilă de pe Nistru (în ) este o  (CHR) aflată în construcție pe cursul superior al Nistrului, lângă localitatea Respopini (raionul Secureni), din regiunea Cernăuți, Ucraina.

Ca parte a Complexului hidroelectric de pe Nistru (în ), centrala a fost planificată în anii 1970, împreună cu două baraje (Nistru I și II) și o centrală nucleară (nerealizată). În 1983, Nistru II, barajul care creează rezervorul inferior al hidrocentralei, a fost finalizat.

Aprobarea construcției CHR de pe Nistru a avut loc în 1988, construcția începând în același an. Trei ani mai târziu, în 1991, construcția a fost suspendată din cauza lipsei de finanțare drept urmare a dizolvării Uniunii Sovietice. Proiectul a fost re-aprobat în 1993 și construcția a început din nou în 2001. Costurile proiectului au crescut ca urmare a stării proaste a facilităților existente care nu au fost menținute, proiectul fiind suspendat. La 22 decembrie 2009, primul generator al CHR a fost dat în exploatare. Al doilea generator a fost fixat în luna decembrie a anului 2013, iar al treilea generatoare este de așteptat să fie operațional în 2015.

Controverse
Problemele Ucrainei legate de finanțarea proiectului au fost agravate de controversele în jurul transparenței și impactului proiectului asupra mediului și debitului de apă în aval, în Republica Moldova. Ucraina a căutat finanțare de la Banca Mondială, care, în 2007, i-a acordat doar 29,6 mln. $, pentru executarea lucrărilor asupra sistemului de transport electric. Experții din industrie cred Ucraina va fi în măsură să finalizeze proiectul în mod independent. CHR de pe Nistru este de așteptat să fie pe deplin operațională în anul 2017.

Vezi și
Complexul hidroelectric de pe Nistru

Referințe

Hidrocentrale din Ucraina
Centrale hidroelectrice reversibile
Clădiri și structuri din regiunea Cernăuți
Nistru

Centrala hidroelectrică reversibilă de pe Nistru


Bal Keshav Thackeray (Pune, Índia britânica, 23 de janeiro de 1926 – Bombaim, Índia, 17 de novembro de 2012) foi um jornalista, ativista e político hindu indiano. Em 1966, foi o fundador e líder do Shiv Sena, um partido político nacionalista hindu e conservador com presença no estado de Maharashtra.

Biografia
Thackeray nasceu em uma família de classe alta e tradição política: seu pai Keshav Sitaram era um jornalista e um dos líderes do movimento reformista Samyukta Maharashtra (em português, Maharastra Unida), que defendia uma comunidade linguística independente para os maratas no agora extinto estado de Bombaim (1947-1960). Bal começou a trabalhar como cartunista em vários jornais e em 1960 lançou a revista Marmik, através do qual exigia que os maratas tivessem tratamento preferencial em Bombaim sobre a população imigrante (principalmente indianos do sul).

Em 19 de junho de 1966, fundou o partido nacionalista Shiv Sena (em espanhol, Exército de Shivaji) que defendia o tratamento preferencial dos maratas (a quem chamava de "filhos da terra") com um discurso conservador, contrário à imigração e anticomunista. Esta opção política tornou-se muito popular entre os Maratís graças à sua oratória e medidas populistas, como a criação de comunidades (shakhas) que garantiam trabalho e proteção em troca do apoio ao partido. Thackeray estabeleceu-se assim como um líder de massas e foi defendido por seus seguidores por meio de boicotes, ataques, greves e manifestações contra empresas e sindicatos que, em sua opinião, prejudicavam a comunidade local. Ao mesmo tempo, fundou os jornais Saamana (marata) e Dopahar ka saamana (hindi) para difundir suas ideias.

Na década de 1980, esse discurso evoluiu para o nacionalismo hindu (Hindutva) e a defesa acérrima da religião e da identidade hindu, especialmente nos espaços públicos. Nessa época seus seguidores encenaram atos violentos como os motins contra a população muçulmana (1984) ou a destruição da mesquita Babri Masjid (1992) que levou a uma série de ataques terroristas islâmicos em Bombaim em 1993. Após esses ataques, o apoio ao Shiv Sena aumentou.

Graças a uma aliança com o Partido do Povo Indiano, o Shiv Sena conseguiu governar Maharashtra de 1995 a 1999.  A primeira medida adotada foi mudar o nome oficial de Bombaim para "Mumbai". Até então Thackeray já era uma das figuras mais influentes do estado e qualquer ação tinha que ter sua aprovação.

Em 1999 foi desqualificado por seu envolvimento em vários casos de corrupção política. Um ano depois, ele foi preso sob a acusação de incitar o ódio contra a comunidade muçulmana em 1993, embora nesse caso ele não pudesse ser condenado porque o tribunal decidiu que os crimes haviam prescrito. Os processos judiciais, juntamente com a crescente diversidade étnica de Mumbai, reduziram sua popularidade.

Apesar de sua saúde deteriorada, Bal Thackeray ocupou a liderança do Shiv Sena até sua morte em 17 de novembro de 2012, de parada cardíaca aos 86 anos. O primeiro-ministro indiano Manmohan Singh expressou suas condolências e concordou com um funeral de Estado no Parque Shivaji, que contou com a presença de cerca de um milhão de pessoas, segundo a imprensa nacional.

Vida pessoal
Bal Thackeray foi casado com Meenatai Thackeray e teve três filhos: Bindumadhav, Jaidev e Uddhav Thackeray, o último líder do Shiv Sena desde 2012. Seu sobrinho Raj Thackeray fundou um partido de extrema-direita, o Maharashtra Sena.

O mandatário foi satirizado por Salman Rushdie em seu romance de 1995, The Moor's Sigh, como "Raman Fielding". Ele foi entrevistado pelo escritor Suketu Mehta no livro Maximum City: Bombay Lost and Found (2004), um longo retrato do crescimento de Bombaim que ganhou o Prêmio Kiriyama e foi finalista do Prêmio Pulitzer de 2005.

Controvérsia
Bal Thackeray tem sido uma das figuras mais controversas da política indiana. Boa parte do seu apoio está concentrada entre a comunidade marata e os bairros mais desfavorecidos de Bombaim, capital de Maharashtra, onde o Shiv Sena governa desde a década de 1970 quase sem interrupções. Em todo esse tempo, consolidou uma rede de clientelismo, por meio da qual muitos cidadãos maratas têm garantido trabalho e proteção em troca do apoio ao partido.  Apesar de não ocupar cargo público, qualquer operação tinha que ter sua aprovação.  Além disso, tem se caracterizado por um discurso contra imigrantes e minorias, especialmente muçulmanos, que tem sido descrito como xenófobo e fundamentalista.

O governo indiano ordenou sua prisão em 2000 sob a acusação de ter promovido tumultos contra a comunidade muçulmana após os ataques de 1993 em Mumbai. No entanto, ele nunca poderia ser condenado porque os crimes haviam prescrito. Em 2002, ele até pediu a seus seguidores que organizassem ataques suicidas se ataques semelhantes ocorressem novamente. Diante de inúmeras críticas, foi obrigado a esclarecer que não rejeitava os muçulmanos, mas aqueles que agem contra os interesses da Índia. Da mesma forma, tomou parte do conflito entre Índia e Paquistão e criticou o ator Dilip Kumar por aceitar um prêmio do governo paquistanês.

Por outro lado, Thackeray mostrou publicamente sua admiração pelo ditador alemão Adolf Hitler. Numa entrevista afirmou o seguinte: "Não estou dizendo que concordo com todos os seus métodos, mas ele foi um grande estadista e orador (...) O que a Índia precisa é de um ditador que governe com benevolência, mas também com mão de ferro". Em 2007, ele se retratou dessas declarações e condenou o Holocausto, mas sustentou que Hitler tinha coisas positivas.

Bibliografia

Homens
Nascidos em 1926
Mortos em 2012
Maarastra
Naturais de Pune
Políticos da Índia
Jornalistas da Índia

Bal Thackeray


Robert Joseph Pastorelli (June 21, 1954 – March 8, 2004) was an American actor.

After he acquired a reputation as a skilled character actor in the 1980s and 1990s, Pastorelli's career went into decline after the death of his girlfriend under mysterious circumstances at his home in 1999. He died of a narcotic overdose in 2004. He was best known as Eldin in Murphy Brown (1988–1994), Johnny C. in Eraser (1996), and Hughey in Michael (1996).

Early life
Pastorelli was born in New Brunswick, New Jersey, the son of Ledo ("Tally") Pastorelli, an insurance salesman and Dorothy ("Dottie"), an artist. His sister, Gwen Pastorelli, is an opera singer and a real estate agent.

He spent his childhood years in Edison, New Jersey, graduating from Edison High School in 1972. He initially intended a career as a professional boxer, but had to abandon the sport due to injuries sustained in a near-fatal high-speed car crash at the age of 19 (he later claimed that he had a "near death" incident at this time, and that he had experienced himself looking down from above upon his body in the hospital bed with his father at the bedside overcome with grief). He acquired a narcotic habit in his early twenties prior to his acting career that he overcame, but he would relapse throughout his later life.

Theater career
He entered the acting profession via New York City theater in the late 1970s after studying at the New York Academy of Theatrical Arts and the Actors Studio, financially maintaining himself by working as a bartender. In 1977 he made his stage debut in a production of Rebel Without a Cause. He also performed in productions of The Rainmaker, and Death of a Salesman. Later in his career he performed at London's South Bank theater in A Streetcar Named Desire in 2002.

Hollywood
In 1982 Pastorelli headed west to Los Angeles seeking opportunities in Hollywood. Spending the early 1980s employed in television bit-part appearances, he found a niche playing streetwise characters, appearing also in supporting roles in the cinema films Outrageous Fortune (1987) and Beverly Hills Cop II (1987). His first substantial cinematic role came with Dances with Wolves (1990). His big break in television came with the role of the gruff but lovable house painter Eldin Bernecky on the series Murphy Brown, which was a ratings hit, and he stayed with the show for seven seasons from 1988 to 1994. Murphy Brown producer Diane English was sufficiently impressed with his abilities that she worked with him to produce his first starring vehicle, the television sitcom Double Rush which lasted one season in 1995. Two years later, he starred in the American adaptation of the British detective series Cracker (1997–1999).

As his television career gained momentum Pastorelli's opportunities in cinema roles increased: Sister Act 2: Back in the Habit (1993); a career defining performance playing a demented serial killer in the 1993 murder mystery thriller Striking Distance; Eraser (1996), Michael (1996), and Modern Vampires (1998).

Charemon Jonovich shooting
On the evening of March 15, 1999, during an incident at his Hollywood home, Pastorelli's 25-year-old girlfriend, Charemon Jonovich, was killed by a gunshot to the head. During the authorities' investigation that followed, Pastorelli testified that in the midst of an argument between the two of them, she suddenly produced a handgun and killed herself. The incident was investigated as an accident or suicide, and the Los Angeles Department of Coroner declared the cause of death undetermined.

Final years
Pastorelli was exonerated of responsibility for Charemon Jonovich's death and received public expressions of sympathy within Hollywood and from the Los Angeles media, but his career went into noticeable decline afterwards. He appeared in two more cinema productions in small roles in the early 2000s as well as some minor supporting roles in television productions. He developed a friendship with Glenn Close towards the end of his career, and appeared alongside her in the television films The Ballad of Lucy Whipple, and in South Pacific in 2001.  In 2002 he again appeared alongside her at London's Royal National Theatre in a performance of Tennessee Williams' A Streetcar Named Desire. In 2002 he co-founded the Garden State Film Festival. His posthumous final screen appearance was in the film Be Cool (2005).

Death
Pastorelli was found dead at the age of 49 at his home in the Hollywood Hills on March 8, 2004, from a narcotics overdose. At the time of his death he had been forewarned that authorities were planning on arresting him for further questioning regarding the shooting of Charemon Jonovich in March 1999. A review of the original evidence had resulted in her death being reclassified as a homicide, with Pastorelli being identified as a suspect for further investigation. The Coroner's Office reported Pastorelli died of a "fatal blood concentration of morphine". Pastorelli's body was interred in the mausoleum at Saint Catharine's Cemetery in Sea Girt, New Jersey.

Personal life
Pastorelli had two daughters, Gianna Li Pastorelli (born February 6, 1998) with Charemon Jonovich, and Giannina Marie Pastorelli (born March 6, 2000) with his then-girlfriend, Jalee Carder.

Filmography

Film

Television

See also

 List of people who died on the toilet
 Toilet-related injuries and deaths

References

External links

1954 births
2004 deaths
American male film actors
American male television actors
Drug-related deaths in California
Male actors from New Jersey
American people of Italian descent
People from Edison, New Jersey
People from New Brunswick, New Jersey
20th-century American male actors
Edison High School (New Jersey) alumni

Robert Pastorelli


Stefan Beißner (geb. vor 1992) ist ein deutscher Elektroingenieur und Professor für Elektrische Messtechnik, Sensorik und Mikrosystemtechnik an der Hochschule Hannover.

Leben
Nach einer Ausbildung zum Kommunikationselektroniker studierte Beißner von 1992 bis 1996 Elektrotechnik an der FHH. Es folgten Tätigkeiten als wissenschaftlicher Mitarbeiter im Projekt AMIS (Angewandte Mikrosysteme für mittelständische Industrie) der FHH sowie am Institut für Mikrotechnik der TU Braunschweig. 2004 erfolgte die Promotion an der TU Braunschweig mit einer Arbeit über volumenmikromechanische Inertialsensoren. Seit 2009 ist Beißner Professor an der FH Hannover.

Forschung und Lehre
Seine Lehrgebiete beinhalten Elektrische Messtechnik, Sensorik, Mikrosystemtechnik, Bauelemente und analoge Schaltungstechnik. Seine speziellen Forschungsgebiete sind Elektrische Messtechnik, Sensorik und Mikrosystemtechnik.

Werke
 Volumenmikromechanische Inertialsensoren. Shaker 2004, ISBN 3-832-2311-53.

Weblinks
 fakultaet1.fh-hannover.de Abgerufen am 17. Februar 2012

Elektroingenieur
Hochschullehrer (Hochschule Hannover)
Deutscher
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann

Stefan Beißner


John Harold Kander () este un compozitor american al muzicii mai multor musicaluri, făcând parte din echipa de compoziție Kander și Ebb. Cele mai cunoscute musicaluri la care a colaborat sunt Cabaret și Chicago, care ulterior au fost adaptate cinematografic.

Viața și cariera
John Kander s-a născut pe 18 martie 1927, în Kansas City, Missouri. Tatăl său, Harold S. Kander, lucra în afacerile cu ouă și carne de pasăre ale socrului său, dar le-a insuflat celor doi băieți (John și Edward) dragostea pentru viață și interesul pentru arte. Părinții lui Kander obișnuiau să-i ducă pe cei doi fii la spectacolele prezentate la teatrul local și la concertele orchestrei locale și le ofereau în fiecare an o excursie la New York pentru a vedea spectacolele de teatru. Kander a participat la primul lui spectacol de operă la vârsta de nouă ani, atunci când Opera San Carlo a venit la Kansas City cu spectacolele Aida și Madama Butterfly. Potrivit lui Kander: "Mama m-a luat și ne-am așezat în primul rând. Erau niște uriași pe scenă, iar picioarele mele se legănau sub scaun. A fost copleșitor pentru mine, chiar dacă am putut vedea corzile ce țineau bărbile soldaților egipteni.... Interesul meu de a spune o poveste prin muzică în mai multe moduri a provenit de la primele experiențe ca aceasta." Kander a copilărit în Kansas City și a învățat la Liceul din Westport, înainte de a se transfera la Școala Pembroke Hill.

În anii 1940, Kander s-a alăturat Corpului de Cadeți al Marinei Comerciale Americane. După încheierea instrucției în California și navigarea pe ruta San Francisco-Asia, Kander a părăsit Corpul de Cadeți pe 3 mai 1946. Cu toate acestea, din cauza schimbării regulilor cu privire la serviciul militar național, el a fost nevoit să se înroleze în Armata de Rezervă în luna septembrie a aceluiași an, după ce urmase deja un semestru de studii la Conservatorul Muzical Oberlin. În timpul Războiului din Coreea, Kander a fost rechemat în serviciul militar activ, dar a fost nevoit să rămână la New York într-o perioadă de observație de șase luni după ce i s-au descoperit răni la nivelul plămânilor în urma examenului medical. El a fost demobilizat oficial pe data de 3 iulie 1957.

Kander a studiat muzica la Oberlin College și la Universitatea Columbia, unde a fost protejatul lui Douglas Moore și a studiat compoziția cu Jack Beeson și Otto Luening. El a absolvit studii de masterat la Universitatea Columbia în 1953. După absolvirea studiilor, John Kander a început să dirijeze orchestrele ce cântau la teatrele de vară înainte de a lucra ca pianist pentru musicalul West Side Story de Robert Wise și Jerome Robbins din New York. În timp ce lucra acolo, Kander l-a cunoscut pe coregraful Jerome Robbins, care a sugerat ca John Kander să compună muzica de dans pentru spectacol în 1959. După această experiență, el a compus în 1960 aranjamentul muzical-coreografic al filmului Irma la Douce.

Primul musical al lui John Kander a fost A Family Affair în 1962, compus în colaborare cu James și William Goldman. În același an, Kander l-a cunoscut pe Fred Ebb prin intermediul editorului comun, Tommy Volando. Primul cântec pe care Kander și Ebb l-au compus împreună, "My Coloring Book", a devenit popular prin intermediul înregistrării realizate de Sandy Stewart, iar cel de-al doilea cântec, "I Don't Care Much", a fost făcut celebru de Barbra Streisand și a contribuit la stabilirea unei colaborări permanente între Kander și Ebb. În 1965, Kander și Ebb au lansat primul lor spectacol pe Broadway, Flora the Red Menace, produs de Hal Prince și regizat de George Abbott, după un libret scris de George Abbott și Robert Russell, în care Liza Minnelli și-a făcut debutul pe Broadway. Kander și Ebb au început să compună piese muzicale pentru Liza Minnelli și Chita Rivera și au realizat un material special pentru aparițiile lor live și la televiziune.

Musical-urile Cabaret și Chicago au fost adaptate în filme; versiunea cinematografică a musicalului Chicago a câștigat în anul 2002 Premiul Oscar pentru cel mai bun film.

Kander, împreună cu Ebb, a compus, de asemenea, piesele muzicale ale spectacolului cu piesa Prin urechile acului de Thornton Wilder, care a avut premiera la Londra, dar drepturile de autor au fost obținute de nepotul lui Wilder. El a spus că Harvey Schmidt și Tom Jones, autorii musicalului The Fantasticks, au scris timp de treisprezece ani un musical după piesa Our Town a lui Wilder, pentru ca drepturile de autor să ajungă în cele din urmă tot la nepotul lui Wilder.

Primul său muzical fără Fred Ebb, după mulți ani, The Landing, cu libret și texte scrise de Greg Pierce, a avut premiera pe Broadway la Vineyard Theatre pe 23 octombrie 2013. Musicalul, care era o serie de trei "mini-musical-uri", a fost regizat de Walter Bobbie și i-a avut în rolurile principale pe David Hyde Pierce și Julia Murney.

Musicalul Kid Victory, cu libret și texte scrise de Greg Pierce și cu muzica compusă de John Kander, a avut premiera mondială în 28 februarie 2015 la Signature Theatre din Arlington, VA. Kid Victory a avut premiera off-Broadway, la Vineyard Theatre pe data de 1 februarie 2017, în avanpremieră, iar reprezentațiile au început oficial pe 22 februarie 2017. Spectacolul este regizat de Liesl Tommy, iar coregrafia îi aparține lui Christopher Windom. Rolurile principale sunt interpretate de Leon Denman și Karen Ziemba.

Viața personală
În 2010 Kander s-a căsătorit la Toronto cu dansatorul și coregraful Albert Stephenson, partenerul său din 1977. Strănepotul lui Kander, Jason Kander, a fost anterior secretar de stat al statului Missouri.

Compoziții
Textele cântecelor sunt scrise de Fred Ebb, dacă nu se precizează altfel.
 Piese muzicale pentru muzicaluri teatrale
 A Family Affair (1962) – texte scrise de William Goldman
 Flora the Red Menace (1965)
 Cabaret (1966)
 Go Fly a Kite (1966) – texte și muzică scrise în colaborare cu Walter Marks
 The Happy Time (1968)
 Zorba (1968)
 70, Girls, 70 (1971)
 Chicago (1976)
 The Act (1978)
 Woman of the Year (1981)
 The Rink (1984)
 Diamonds (1984) – două cântece: "Winter In New York" și "Diamonds Are Forever"
 And The World Goes 'Round (1991)
 Kiss of the Spider Woman (1992)
 Steel Pier (1997)
 Fosse (1999)
 Over and Over (1999) – titlul inițial: The Skin Of Our Teeth
 The Visit (2001)
 Curtains (2006) – texte suplimentare scrise de Rupert Holmes
 All About Us (versiunea revizuită a spectacolului Over and Over, 2007)
 The Scottsboro Boys (2010) (unele texte au fost scrise de Kander, după moartea lui Ebb)
 The Landing (2013) - texte scrise de Greg Pierce
 Kid Victory (2015) - texte scrise de Greg Pierce

 Piese muzicale pentru filme
Kander și Ebb au compus, de asemenea, cântece pentru următoarele filme:
 Cabaret (1972) – 12 cântece (provenite în mare parte din musicalul omonim)
 Funny Lady (1975) – 6 cântece
 Lucky Lady (1976) – 2 cântece
 A Matter of Time, aka Nina (1976) – 2 cântece
 New York, New York (1977) – 4 cântece
 French Postcards (1979) – 1 cântec
 Stepping Out (1991) – 1 cântec ("Stepping Out")
 Chicago (2002) – 15 cântece (provenite în mare parte din musicalul omonim, plus un cântec eliminat din spectacolul original, care rulează în timpul distribuției finale)

 Coloana sonoră a filmelor
 Something for Everyone (1970)
 Kramer contra Kramer (1979)
 Still of the Night (1982)
 Blue Skies Again (1983)
 Places in the Heart (1984)
 An Early Frost (film TV, NBC, 1985)
 I Want to Go Home (1989)
 Billy Bathgate (1991)
 Breathing Lessons (film TV, CBS, 1994)
 The Boys Next Door (film TV, CBS, 1996)

 Piese muzicale pentru filme și spectacole TV
 Liza! (1970)
 Ol' Blue Eyes Is Back (1973) (Frank Sinatra)
 Liza with a Z (1972)
 Gypsy In My Soul (1976) (Shirley MacLaine)
 Baryshnikov on Broadway (1980)
 Liza In London (1986)
 Sam Found Out, A Triple Play (1988)
 Liza Minnelli, Live From Radio City Music Hall (1992)

Premii
 Premiul Tony, compozitor și textier, 1967, pentru Cabaret
 Premiul Tony, muzică originală, 1981, pentru Woman Of The Year
 Premiul Tony, muzică originală, 1993, pentru Kiss Of The Spiderwoman
 Premiul Drama Desk, piese muzicale remarcabile, 2010, pentru	The Scottsboro Boys
 Premiul Laurence Olivier, 1998, pentru producția londoneză a spectacolului Chicago
 Premiul Emmy, 1973, pentru Liza With A Z
 Premiul Emmy, 1993, pentru Liza Minnelli Live! From Radio City Music Hall
 Premiul Grammy, 1967, pentru Cabaret, albumul original
 Premiul Grammy, 1998, pentru Chicago, albumul spectacolului muzical
Echipa a beneficiat, de asemenea, de numeroase nominalizări, printre care alte cinci nominalizări la Premiile Tony, două nominalizări la Premiile Oscar și patru nominalizări la Globurile de Aur.

Kander, la fel ca și Ebb, este membru al American Theater Hall of Fame, fiind primit în 1991.

În 1998 Kander și Ebb au primit premiul Kennedy Center Honors pentru întreaga carieră.

Referințe

Legături externe

  John Kander<span tabindex="0" id="cxmwAXM"> la Internet Broadway Database
  John Kander  la Internet Off-Broadway Database
 [ Kander biography, allmusic.com]

Nașteri în 1927
Absolvenți ai Universității Columbia
Câștigătorii premiilor Grammy
Onorați ai Kennedy Center
Compozitori LGBT
Oameni în viață
Absolvenți ai Oberlin College

John Kander


, ou La Ville nous appartient au Québec, est une mini-série américaine en six parties d'environ  basée sur le livre du même titre du journaliste du  Justin Fenton. La mini-série a été développée et écrite par David Simon et George Pelecanos (les créateurs de la série The Wire), réalisée par Reinaldo Marcus Green, et diffusée entre le  et le  sur HBO.

En France, la série est diffusée à partir du  sur OCS, et au Québec le lendemain à Super Écran.

Synopsis
En 2015, à Baltimore, peu de temps après la mort de Freddie Gray et les émeutes qui ont suivi, les crimes violents liés à la drogue se multiplient. La série s'appuie sur le livre du journaliste  We Own This City, pour décrire la chute de l'unité d'élite "" un groupe de police créé pour lutter contre cette criminalité de rue. Le groupe de Police avait de très bons résultats mais au mépris de toutes règles. L'unité a fini par fonctionner comme une organisation criminelle à part entière avec des agents qui volaient l'argent de personnes qu'ils prétendaient suspecter, effectuaient des perquisitions illégales, placaient des preuves et extorquaient de l'argent aux trafiquants de drogue. Jenkins le chef du groupe dit à ses subordonnées lors d'un pot entre collègues : «  ».

Distribution

Acteurs principaux

 Jon Bernthal  : Wayne Jenkins
 Wunmi Mosaku  : Nicole Steele
 Jamie Hector  : Sean M. Suiter
 Josh Charles  : Daniel Hersl
   : Momodu « G Money » Gondo
   : Jemell Rayam
 Rob Brown  : Maurice Ward
 David Corenswet  : David McDougall
 Dagmara Domińczyk  : Erika Jensen
 Don Harvey  : John Sieracki
 Larry Mitchell  : Scott Kilpatrick

Acteurs récurrents et invités

 Ian Duff  : Ahmed Jackson
 Delaney Williams  : Kevin Davis
 Lucas Van Engen  : Leo Wise
 Treat Williams  : Brian Grabler
 Gabrielle Carteris  : Andrea Smith
   : Gordon Hawk
 Domenick Lombardozzi  : Stephen Brady
 Thaddeus Street  : James Otis
   : Jaquan Dixon
 Nathan E. Corbett  : Tariq Touré
  : Brian Hairston
 Ham Mukasa  : Evodio Hendrix
 Christopher R. Anderson  : Dean Palmere
 Bobby J. Brown  : Thomas Allers
 Robert Harley  : Marcus Taylor
 Paige Carter  : Stephanie Rawlings-Blake

Production

Épisodes
Les épisodes, sans titres, sont numérotés de un à six.

Accueil critique

Références

Liens externes

Série télévisée créée en 2022
Série télévisée américaine des années 2020
Série télévisée de HBO
Mini-série américaine
Série télévisée se déroulant à Baltimore

We Own This City


بلدية تورّي دي كلارامونت (بالكاتالانية: Torre de Claramunt) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة, والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 3.466 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات في أناويا
بلديات في مقاطعة برشلونة

توري دي كلارامونت


Acoustica Tour es la décima sexta gira mundial de conciertos de la banda alemana de hard rock y heavy metal Scorpions. Comenzó el 4 de febrero de 2001 en el recinto Coliseu do Porto de Oporto en Portugal y culminó el 19 de septiembre del mismo año en el Estadio de la Paz y la Amistad de Atenas en Grecia. Es el primer tour de la banda donde interpretaron un listado de canciones en acústico, donde se registró y promocionó el álbum en vivo y DVD Acoustica, cuya grabación se realizó en el Convento do Beato de Lisboa durante sus primeras fechas.

A pesar de ser una de las giras más cortas que ha realizado la banda en toda su historia, le permitió tocar por primera vez en varios países como Albania, Estonia, Letonia y Lituania en Europa, y en Filipinas, Tailandia, India e Indonesia en Asia.

Antecedentes

La gira se inició a principios de febrero en Portugal con una presentación en Oporto y tres en Lisboa. Estas últimas fueron escogidas para grabar el álbum en vivo y en video Acoustica, cuyo show fue registrado entre los días 8 y 10 de febrero en el centenario edificio Convento do Beato de la capital portuguesa. Un mes más tarde dieron una serie de conciertos por Rusia, Estonia, Letonia, Lituania y Ucrania donde tocaron el show sinfónico de Moment of Glory. El 7 de abril en Suiza retomaron el concierto acústico, el cual siguieron tocando por Alemania y Francia e incluso en su primera visita a Albania, realizaron el primer día el acústico y al siguiente el sinfónico. Su primera etapa por Europa culminó el 29 de junio en la ciudad alemana de Travemünde.

El 26 de julio en Seúl dieron inicio a su única visita a Asia, que contempló los primeros conciertos de la banda en Filipinas, Tailandia, India e Indonesia. En esta etapa incluyeron en su show acústico una parte eléctrica donde tocaron algunos de sus éxitos de hard rock y heavy metal. Este mismo listado de canciones se tocó en la segunda y última parte por Europa, donde realizaron nueve conciertos en cinco países. Finalmente, la gira terminó el 19 de septiembre en Atenas, Grecia.

Lista de canciones

Para esta gira la banda junto al director de orquesta austriaco Christian Kolonovits, arreglaron varios de sus éxitos en rock acústico. Además, escribieron cuatro canciones nuevas; «Life Is Too Short», «Back To You», «I Wanted To Cry» y «When Love Kills Love», y adicional a ello, versionaron los temas «Drive» de The Cars, «Dust in the Wind» de Kansas y «Love of my Life» de Queen. El listado incluyó 21 canciones y fue interpretado con la ayuda de un teclista, un chelista, un percusionista y un trío de coristas. Este setlist solo se tocó durante la primera parte por Europa, específicamente en Portugal, Alemania, Francia, Suiza y en la primera fecha en Albania.

Por su parte, en los países de Europa Oriental se tocó el mismo listado de canciones de la gira de Moment of Glory. Mientras que en su visita a Asia y en la última sección por Europa agregaron a su show acústico una parte eléctrica, donde interpretaron temas como «Blackout» y «Big City Nights». A continuación el listado de canciones dados en el Convento do Beato de Lisboa y en el Arena de Seúl.

Fechas

Músicos

 Músicos de la banda
 Klaus Meine: voz
 Rudolf Schenker: guitarra eléctrica y guitarra acústica de seis y doce cuerdas
 Matthias Jabs: guitarra eléctrica y guitarra acústica de seis y doce cuerdas
 Ralph Rieckermann: bajo y contrabajo
 James Kottak: batería

 Músicos invitados
 Christian Kolonovits: piano y teclados
 Mario Argandoña: percusión
 Johan Daansen: guitarra acústica
 Ariana Arcu: chelo
 Hille Bemelmanns, Liv Van Aelst y Kristel Van Craen: coros

Referencias

Enlaces externos
Sitio Oficial de Scorpions

Giras musicales de Scorpions
Giras musicales de 2001

Acoustica Tour


Radimir, istaknuta obitelj Hrvata iz Dobrote  koja je uz dobroćanske obitelji Dabčevića, Dabinovića, Ivanovića, Kamenarovića, Tripkovića i druge obilježila društvenu i gospodarsku povijest svojih matičnih sredina širega područja istočnoga Jadrana i Sredozemlja. Nekad su bili najbrojnije bratstvo u Dobroti.

Bratstvo Radimir bilo je najbrojnije i najbogatije u Dobroti početkom 19. stoljeća. Posjedovali su 24 kuće od Ljute do Kotora. Dali su najviše kapeana. "Krivi palac" u Dobroti dobio je današnji oblik zahvaljujući kapetanu Antonu Božovu Radimiru. Tad je ova barokna palača pripadala obitelji Radimir. Palača Radimiri (Jabuka) kategorizirana je kao kulturno dobro III. kategorije.

Kroz povijest su dali preko dvjesta pomoraca. Posjede su imali u Dobroti i Tivtu. Ističe se Antun Božov Radimir  (1760. – 1833.) kapetan, trgovac, brodovlasnik, mecena i Božo Antonov Radimir (1738. – 1766.), vitez sv. Marka. Antun Božov Radimir je sufinancirao izgradnju nove crkve sv. Mateja u Dobroti i dao sredstva da se sagradi kapela sv. Antuna i poklonio je mramorni oltar te pozlaćeni relikvijar. Još su se isticali vitez Božo Radimir (1738. – 66.),  Krsto Radov Radimir (1766. – 1832.), nosilac Legije časti stečene u doba Napoleona te Filip Tripov (1828. – 1901.), nositelj diplome ruskog crnomorskog zapovjedništva tijekom Krimskog rata, 1854. godine. Danas je poznati pripadnik obitelji Zoran Radimir, najveći kolekcionar materijalnih i kulturnih dobara Dobrote. Njegova je etnografska zbirka otvorena za širu javnost 2012. godine kao privremeni stalni postav u obiteljskoj crkvici sv. Mihaila u Dobroti, gdje se nalazi obiteljska kapela Radimira.
Radimiri su dali slikara Dragutina (Draga) Radimira Dobroćanina, koji je oslikao kameni oltar kapele Gospe od Karmela iz 1874. na kapetanskom groblju crkve sv. Eustahija u Dobroti.

Pokraj crkve sv. Eustahija u Dobroti napravljeno je kapetansko groblje, na kojem su pored bratstava Ivanovića, Ivanovića-Moro, Tripkovića, Dabinovića, Kosovića, Marovića, Vulovića, Pasinovića i Petrovića pokopani i Radimiri.

Izvori

Hrvati u Crnoj Gori
Pomorstvo
Dobrota

Radimir


L'Inde participe aux Jeux olympiques d'hiver de 2022 à Pékin en Chine du 9 au . Il s'agit de sa onzième participation à des Jeux d'hiver. La délégation ne défile pas à la cérémonie d'ouverture des Jeux qui n'est pas non plus retransmise en Inde puisque le porteur final de la torche est un militaire gradé chinois impliqué dans un affrontement avec l'armée indienne en juin 2020.

Ski alpin

Arif Mohd Khan, skieur de 31 ans originaire du de l'État du Jammu-et-Cachemire, parvient à décrocher un quota sur le slalom et le slalom géant même s'il est classé au delà de la 3000 place

Notes et références

Liens externes
 L'Inde sur le site du CIO

Inde
2022
Sport en Inde en 2022

Inde aux Jeux olympiques d'hiver de 2022


Nação Portuguesa, com o subtítulo de Revista de Filosofia Política, foi uma revista que se publicou, inicialmente em Coimbra e depois em Lisboa, entre 8 de Abril de 1914 até 1938, que configurava a ideologia do Integralismo Lusitano, de que foi o órgão oficial. Inicialmente era seu proprietário e diretor Alberto de Monsaraz (1914 a 1916), já da 2.ª série, de 1922 a 1924, surge com um novo subtítulo, Revista de Cultura Nacionalista, passa a ser dirigida por António Sardinha, e por último Manuel Múrias (1926 a 1938).

Entre os principais temas e debates abordados, refiram-se: o regresso da tradição, a crítica ao constitucionalismo e o elogio do municipalismo e da monarquia orgânica por oposição ao republicanismo "cartista", que remontaria ao período dos Enciclopedistas e da Revolução Francesa.

Inicialmente os seus agentes de distribuição nas diversas localidades foramː emː Guimarães - Revista Gil Vicente; no Porto - António Álvaro Dória; em Lobito - Eusébio Soares; em Huambo - António Pais Pinheiro de Figueiredo; na Beira - Luís Ribas; em New Bedford - António Augusto Lopes; em Tauton (ʔ) - António Gil Ferreira Mendes; no Maranhão - A. G. C. d'Abreu e Ct.ª e em São Paulo - João Moura. Representantes em Madrid, o marquês de Quintanar e em Paris, o referido Alberto de Monsaraz.

Como principais colaboradores, além dos seus directores, foramː Luiz d'Almeida Braga, Rolão Preto, Alexandre Corrêa, Adriano Xavier Cordeiro, Alfredo Pimenta, Francisco L. Vieira d'Almeida, Garcia Pulido, Gustavo Ferreira Borges, Hipólito Raposo, João do Amaral, Luís Cabral de Moncada Rebello de Bettencourt, Pedro Teotónio Pereira, José A. Pequito Rebelo, Domingos de Gusmão Araújo, Feliciano Ramos, José Osório de Oliveira, Carlos Malheiro Dias, Fernando Pires de Lima, Augusto da Costa, Bettencourt Rodrigues, Silva Rego, Henrique Galvão, Amadeu de Vasconcellos («Mariotte»), Simeão Pinto de Mesquita, Afonso Lopes Vieira, Caetano Beirão, Fernando Campos, J. Lúcio de Azevedo, Rodrigues Cavalheiro, João Ameal, Martinho Nobre de Melo, Mussolini, Gonçalves Cerejeira, entre outros.

Na 3.ª série, de 1924 a 1926, surge Castelo Branco Chaves e a 5.ª série, de 1928 e 1929: é secretariada por Marcelo Caetano.

Podemos acrescentar que igualmente participaram com artigos, na sua 4.ª serie, Gonzague Truc, Francisco Beliz (Fernão da Vide), José Augusto Vaz Pinto, António Serras Pereira,  Correia Marques e Juan Beneyto Pérez.

Ligações externas
 Nação Portuguesa, por Fernando Cabral Martins, Modernǃsmo - Arquivo Virtual da Geração de Orpheu (consulta em 4.5.2022)
 Nação Portuguesa (1914-1916) – Que Integralismo Lusitano?, por José Manuel Cordeiro, Cultura - Revista de História e Teoria das Ideias, VOL. 26, 2009
 Da constante rectificação mental: III Série da Nação Portuguesa (1924-1926), por José Manuel Cordeiro, Universidade do Algarve, FCHS, 2011
 Vigilância e Memória: IV Série da Nação Portuguesa (1927-1928), por A. Paulo Dias Oliveira

Revistas em português
Revistas políticas de Portugal
Publicações monárquicas portuguesas
Revistas fundadas em 1914
Fundações em Portugal em 1914
Extinções em Portugal em 1938
Publicações extintas em 1938
Revistas extintas de Portugal
Revistas de Coimbra
Revistas de Lisboa
Oposição à Primeira República Portuguesa
Integralismo Lusitano

Nação Portuguesa (revista)


Stapčava vilemetia (vjenčica; lat. Willemetia stipitata), vrsta glavočike iz roda vilemetia (Willemetia)  raširene po južnoj, jugoistočnoj (uključujući Hrvatsku ),  srednjoj i zapadnoj Europi

W. stipitata je višegodišnja zeljasta biljka žutih cvjetova, hemikriptofit.

Podvrste
 Willemetia stipitata subsp. albanica (Kümmerle & Jáv.) Kirschnerová
 Willemetia stipitata subsp. stipitata

Sinonimi
 Calycocorsus hieracioides F.W.Schmidt
 Calycocorsus stipitatus (Jacq.) Rauschert
 Chondrilla stipitata (Jacq.) Sch.Bip.
 Hieracium stipitatum Jacq.
 Taraxacum stipitatum (Jacq.) Sch.Bip.
 Willemetia hieracioides Neck.
 Zollikoferia hieracioides Nees

Izvori

Galerija

Chondrillinae

Stapčava vilemetia


Rodríguez ist eine Stadt in Uruguay.

Geographie
Rodríguez befindet sich auf dem Gebiet des Departamento San José in dessen Sektor 2. In einigen Kilometern westlicher Entfernung liegt die Departamento-Hauptstadt San José de Mayo und der Ort Raigón, während südöstlich Capurro, 18 de Julio und Ituzaingó gelegen sind. Zudem fließt unweit von Rodríguez im Westen der Arroyo Cagancha vorbei.

Geschichte
Am 14. Juni 1960 wurde Rodríguez im Rahmen der gesetzlichen Regelung des Ley No. 12.733 der Status Villa zuerkannt.

Infrastruktur
Durch Rodríguez führt die Ruta 45, die südlich des Ortes auf die Ruta 11 trifft, sowie die Eisenbahnlinie Montevideo – San José – Colonia.

Einwohner
Die Einwohnerzahl von Rodríguez beträgt 2.604 (Stand: 2011), davon 1.248 männliche und 1.356 weibliche.

Quelle: Instituto Nacional de Estadística de Uruguay

Weblinks
 Stadtplan von Rodríguez (PDF; 95 kB)

Einzelnachweise

Ort im Departamento San José

Rodríguez (Uruguay)


Ifigenia en Táuride (título original en italiano, Ifigenia in Tauride) es una ópera en tres actos con música de Niccolò Jommelli sobre libreto de Mattia Verazi, basado en el drama clásico de Eurípides Ifigenia entre los tauros. Se estrenó en el Teatro San Carlos de Nápoles el 30 de mayo de 1771.

Personajes

Notas y referencias

ifigenia tauride
Óperas en italiano
Óperas de 1771
Óperas estrenadas en Nápoles
jommelli
Adaptaciones de obras de Eurípides

Ifigenia en Táuride (Jommelli)


Gustavo Núñez (San Pedro de Macorís, 8 de fevereiro de 1988) é um jogador de beisebol dominicano, que joga na posição de defensor interno (infielder).

Carreira

Fujita compôs o elenco da Seleção Dominicana de Beisebol nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio, onde conquistou a medalha de bronze após derrotar a equipe sul-coreana na disputa pelo pódio.

Beisebolistas olímpicos da República Dominicana
Beisebolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas olímpicos do beisebol

Gustavo Núñez


Bojná este o comună slovacă, aflată în districtul Topoľčany din regiunea Nitra, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 2.037 de locuitori.

Istoric
Localitatea Bojná este atestată documentar din 1424.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Bojná


Rastløs i paradis er en dokumentarfilm instrueret af Olavi Linna efter manuskript af Erlend Loe.

Handling
Lykken! Kan den findes alle steder? Vi er i Solf, en lille søvnig by i det vestlige Finland, hvor instruktøren er vokset op sammen med sin mor og lillebror Kyösti. Begge brødre forlod byen i en tidlig alder for at udforske mulighederne i det store spændende udland - og for aldrig at vende tilbage ... Men efter ti år beslutter Kyösti (29) sig pludselig for at flytte tilbage til Solf. Kyösti møder sin gamle ven Stoggi, som aldrig har forladt byen til trods for, at han har cyklet, hvad der svarer til fire gange jorden rundt på sin kondicykel. Sammen prøver de at finde lykken. »Rastløs i Paradis« handler om en by, en bror og en helvedes masse kilometer på en kondicykel.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2009

Dokumentarfilm fra Danmark

Rastløs i paradis


Tambaú es un municipio brasileño del estado de São Paulo. Su nombre es de origen Tupí y significa "Río de las Conchas".

Se localiza a una latitud 21º42'18" sur y a una longitud 47º16'28" oeste, estando a una altitud de 698 metros. Su población estimada en 2004 era de 23.255 habitantes. posee un área Territorial de 561,788 km². Con clima Tropical Semiumide y topografía ondulada. Su economía se basa en industrias cerámicas y turismo religioso ; que és marcado por el beato Padre Donizette , quién residió en el municipio durante muchos años, donde realizó muchos milagros.

Clima
Tropical Úmido-Seco

Bioma
Cerrado y Mata Atlántica

Hidrografía
 Río Tambaú
Cuenca del Río Pardo

Carreteras
 SP-332 Carretera Pe Donizetti (de Santa Rosa de Viterbo a Santa Cruz das Palmeiras)

Iglesia católica
El municipio pertenece a la Diócesis de São João da Boa Vista.

Administración
 Prefecto: Leonardo Teixeira Spiga Real (2021/2021)
 Viceprefecto: José Guilherme Torrens de Camargo (2021/2021)
 Presidente de la cámara de concejales:Emerson Fausto Donizetti de Souza (2021/2022)

Referencias

Enlaces externos

Localidades de São Paulo

Tambaú


Die Liste gibt den Fortschreibungsstand vom 31. August 2017 wieder und umfasst vierzig Baudenkmäler.

Baudenkmäler nach Gemeindeteilen

Pollenfeld

|}

Götzelshard

|}

Preith

|}

Seuversholz

|}

Sornhüll

|}

Wachenzell

|}

Weigersdorf

|}

Wörmersdorf

|}

Ziegelhütte

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Pollenfeld

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

!
Pollenfeld
Baudenkmaler Pollenfeld

Liste der Baudenkmäler in Pollenfeld


La Voleuse d'enfants est un film muet français réalisé par Georges Denola, sorti en 1912.

Il s'agit d'une adaptation de la pièce d'Eugène Grangé et Lambert-Thiboust La Voleuse d'enfants, drame en cinq actes et huit tableaux, créée au théâtre de l'Ambigu-Comique le .

Synopsis

Fiche technique
 Titre : La Voleuse d'enfants
 Réalisation : Georges Denola
 Scénario : d'après la pièce d'Eugène Grangé et Lambert-Thiboust  (1865)
 Photographie :
 Montage :
 Producteur :
 Société de production : Société cinématographique des auteurs et gens de lettres (S.C.A.G.L)
 Société de distribution :  Pathé Frères
 Pays d'origine :
 Langue : film muet avec les intertitres en français
 Métrage :
 Format : Noir et blanc — 35 mm — 1,33:1 — Muet
 Genre : Film dramatique
 Durée : 24 minutes 40
 Dates de sortie :
  :

Distribution
 Georges Saillard : Louis Cervier
 Lucie Brillé : Sarah Vatier

Voir aussi

Bibliographie
 Ciné-Journal n° 222 du
 Henri Bousquet, Catalogue Pathé des années 1896 à 1914, Bures-sur-Yvette, Editions Henri Bousquet, 1994-2004

Articles connexes
 Liste de films français sortis en 1912
 La Voleuse d'enfants, pièce de théâtre en cinq actes et huit tableaux d'Eugène Grangé et Lambert-Thiboust, créée au théâtre de l'Ambigu-Comique le
 Voleuse d'enfant, titre francophone du téléfilm américain  réalisé par Michael Feifer, diffusé le
 Le Voleur d'enfants, roman français de Jules Supervielle, publié en 1926
 Le Voleur d'enfants, film franco-italo-espagnol réalisé par Christian de Chalonge, sorti en 1991

Liens externes

 La Voleuse d'enfants sur le site de la Fondation Jérôme Seydoux-Pathé

Film français sorti en 1912
Court métrage français
Film dramatique français
Film réalisé par Georges Denola
Adaptation d'une pièce de théâtre française au cinéma
Film en français
Film muet français
Film français en noir et blanc
Film distribué par Pathé
Novembre 1912

La Voleuse d'enfants


Tere (Lepidium sativum), turpgiller (Brassicaceae) familyasından, yaprakları salata olarak yenen baharatlı bir bitki türüdür, vücuttaki yağ yakımını hızlandırıyor. İnce yaprakları pişince acılaştığı için çiğ yemek gerekir. Ayrıca içinde birçok vitamin
barındıran bir bitkidir.

Anadolu'da bolca yetişir. Anavatanı Asya'dır. Karaciğere faydalıdır. Sigaranın zararlarını azaltır.

Yabani olanına ıspatan denir.

Dış bağlantılar

Lepidium
1753'te tanımlanan bitkiler
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Tere


Anthony Michael Ruivivar  (Honolulu, Hawái, 4 de noviembre de 1970) es un actor estadounidense conocido por interpretar al paramédico Carlos Nieto en la serie Third Watch.

Biografía
Nació en Honolulu, Hawái, de un padre músico. Ruivivar habla castellano.

En enero de 1998 se casó con la actriz estadounidense Yvonne Jung, la pareja tiene dos hijos Kainoa Ruivivar nacida el 29 de agosto del 2002 y Levi Ruivivar nacido el 3 de mayo del 2006.

Carrera
Las primeras apariciones de Ruivivar en películas son Race the Sun (1996) y en Starship Troopers (1997) donde interpretó a Shujimi, un personaje menor.

En 1999 obtuvo su papel más importante en la televisión cuando se unió al elenco principal de la serie Third Watch donde interpretó al paramédico Carlos Nieto, en la serie su personaje se casó con Holly Levine (interpretada por su verdadera esposa Yvonne Jung) en el final de la serie.

También ha aparecido en series dramáticas, policíacas Numb3rs, Criminal Minds y CSI: Crime Scene Investigation como detective o agente de FBI.

En el 2007 se unió al elenco de la serie Traveler donde dio vida al agente Guillermo Borjes, que investiga el caso del atentado del Drexler.

En el 2009 interpretó al agente del FBI Dardis en un episodio de la serie Lie to Me.
En el 2010 se unió al elenco de la serie The Whole Truth donde interpretó a Alejo Salazar hasta el 2011.

En el 2012 apareció como invitado en la serie Major Crimes donde dio vida al abogado Ozzy Michaels.

En el 2013 apareció en varios episodios de la serie Southland donde interpretó al oficial Hank Lucero. También se unió a la serie animada Beware the Batman donde presta su voz para el personaje de Bruce Wayne.

Ese mismo año se unió al elenco recurrente de la serie Banshee donde interpreta a Alex Longshadow.

En el 2014 apareció en la película Larry Gaye: Renegade Male Flight Attendant donde interpretó al administrador de la escuela de vuelo. También ese mismo año, apareció en 4 episodios de Hawaii Five-0 con el personaje de Marco Reyes.

Filmografía

Series de televisión

Películas

Teatro

Referencias

Enlaces externos

Actores de cine de Estados Unidos
Actores de televisión de Estados Unidos
Nacidos en Honolulu

Anthony Ruivivar


An Carex densifimbriata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tang ngan Fa Tsuan Wang. An Carex densifimbriata in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex densifimbriata


is a town located in Mie Prefecture, Japan. , the town had an estimated population of 8,847 in 4125 households and a population density of 24 persons per km². The total area of the town was .

Geography
Ōdai is located in southeastern Kii Peninsula in central Mie Prefecture. An inland municipality, Ōdai extends almost the width of Mie Prefecture from east to west, but is narrow north to south.

Neighboring municipalities
Mie Prefecture
Matsusaka
Taki
Taiki
Watarai
Kihoku
Nara Prefecture
Kawakami
Kamikitayama

Climate
Ōdai has a Humid subtropical climate (Köppen Cfa) characterized by warm summers and cool winters with light to no snowfall.  The average annual temperature in Ōdai is 14.2 °C. The average annual rainfall is 2683 mm with September as the wettest month. The temperatures are highest on average in August, at around 24.7 °C, and lowest in January, at around 3.7 °C.

Demographics
Per Japanese census data, the population of Ōdai has decreased steadily over the past 60 years and is now less than it was a century ago.

History
The area of present-day Ōdai was part of ancient Ise Province, but was mostly part of Kii Domain under the Edo period Tokugawa shogunate. The village of Misedani  in Taki District, Mie Prefecture, was established with the creation of the modern municipalities system on April 1, 1889. It was raised to town status in 1953. The town of Ōdai was established on September 30, 1956 by the merger Misedani with the village of Kawazoe. On January 1, 2006, the last remaining village in Mie Prefecture, Miyagawa Village, merged with Ōdai.

Government
Ōdai has a mayor-council form of government with a directly elected mayor and a unicameral city council of 11 members. Ōdai contributes two members to the Mie Prefectural Assembly. In terms of national politics, the town is part of Mie 4th district of the lower house of the Diet of Japan.

Economy
Ōdai serves as a commercial center for the surrounding region.

Education
Ōdai has four public elementary schools and two public middle schools operated by the town government. The town has one public high school operated by the Mie Prefectural Board of Education.

Transportation

Railway
 JR Tōkai – Kisei Main Line
  -  -  -

Highway
 Kisei Expressway
 }

Local attractions
Mount Ōdaigahara

References

External links

Ōdai official website

Towns in Mie Prefecture

Ōdai


Hrvatski športski klub Grič iz Zagreba osnovan je 5. rujna 1923. godine. Osnovan je u vrijeme kada je svaka gradska četvrt u Zagrebu nastojala osnovati svoj nogometni klub. Grič je bio klub građana Gornjeg grada, s Gričkih gorica. Osim nogometne, u klubu je djelovala i šahovska sekcija. Klub je koristio teren HŠK Tipografije na Cvjetnoj cesti. Tajništvo kluba nalazilo se u gostionici Lotršćak na Gornjem Gradu. Prestao je djelovati u svibnju 1945. godine.

Nazivi kluba
U ljeto 1941. godine klub se spojio s Olimpijom i Trgovačkim, te je promijenio puni naziv u Hrvatski trgovački športski klub Grič.

Natjecanje i uspjesi
Klub je nastupao u II., III. I IV. razredu Zagrebačkog nogometnog podsaveza. U sezoni 1927./28. bio je prvak II. B razreda.

Izvori
 Nogometni leksikon: Grič, Hrvatski športski klub
 Stranice NK Maksimira: "Grič" Zagreb

Nogomet u Zagrebu
Bivši hrvatski nogometni klubovi
Nogometni klubovi u Gradu Zagrebu

HŠK Grič Zagreb


A ward is a local congregation in the Church of Jesus Christ of Latter-day Saints (LDS Church), with a smaller local congregation known as a branch.

A ward is presided over by a bishop, the equivalent of a pastor in many other Christian denominations. As with all local LDS Church leadership, the bishop is considered lay clergy and as such is not paid. Two counselors serve with the bishop to help with administrative and spiritual duties of the ward and to preside in the absence of the bishop. Together, these three men constitute the bishopric. A branch is presided over by a branch president who may also have one or two counselors, depending on the size of the branch. Groups of wards are organized into stakes, while groups of branches are generally organized into districts.

Historical origin
The term ward originally referred to the political subdivision of some of the municipalities in the mid-western United States where members of the LDS Church resided, and in particular the political organization of Nauvoo, Illinois, in the 1840s. Bishops were assigned duties and responsibility over specific ward boundaries in these cities, and over time individual congregations were defined by these boundaries. After the Mormon Exodus to Utah, this same terminology was preserved in the establishment of communities throughout the western United States. Voting districts of several Utah communities still follow the historical boundaries of their original LDS Church congregations. Due to the religious connection of this term, traditional LDS pioneer communities generally do not use the term ward to define voting districts for political purposes.

Wards and branches

Wards
A ward typically consists of 150 to 500 church members in an area within a reasonable travel time of the meetinghouse ("reasonable" will vary between countries and regions). A stake, the next highest level of organization, may be created if there are at least five ward-sized branches in adjacent areas. Once the stake has been organized, the ward-sized branches are organized into wards. Within the United States and Canada, a minimum of 300 members is required to create a ward; elsewhere, a minimum of 150 members is required.

If there are not sufficient congregations in an area to form a stake, a district (analogous to but smaller than a stake) is formed to oversee local congregations. There is no minimum or maximum geographical size for a ward: In areas where there are greater numbers of active church members (such as urban and suburban areas in Utah), several wards can exist in only .

When the ward membership grows to a certain size, the ward will be divided. Generally, if both geographic divisions are in a reasonable distance of the meetinghouse, they will meet at the same building, but at different times. Most meetinghouses are designed to house multiple wards. Individuals can find out what ward they reside in by either talking to a local LDS leader or by using the meetinghouse locator tool on the church's webpage.

Unlike most religions, members are expected to attend the specific ward they reside in and are discouraged from choosing a different congregation that meets in a different place or at a more convenient time. There are some exceptions to this rule (see below), but for the most part members are discouraged from "shopping" for a different ward that is more convenient for them, or that has one where they might attend with friends or relatives, or that has a more likeable leader.

Singles wards
Singles wards are set up in areas with high populations of single adults. Young single adult (YSA) wards are intended for single members ages 18 to 30, and single adult wards are generally for single members of ages 31 to 45. Older single adult members typically attend their family (standard) ward. These wards provide LDS singles the opportunity to serve in offices of the church. Members are taught the same principles of the gospel as a traditional ward, while receiving attention particular to their spiritual needs.

Singles wards are different in that they overlap several other regular wards geographically, even crossing stake boundaries. Single adult members may choose to attend the singles ward or their regular "home" ward; otherwise, the church strongly discourages the regular attendance of, and disallows the transfer of membership records to, regular wards other than the one to which the member's residence is assigned.

Since it is a doctrinal requirement that the bishop of a ward be married, this man will typically be called from another ward in the host stake of the singles ward. Men to fill the other positions, such as counselors in the bishopric, an executive secretary, and ward clerks, may also be called from other wards in the stake or from among the members of the singles ward.

A primary goal of a singles ward is to provide its members the chance to meet other singles of the opposite sex and eventually to be married. Singles in a certain area can then more easily find other singles of similar interests and beliefs, and eventually find a spouse. Groups are often formed to allow both the young single adults and single adults to conduct activities similar to those practiced in Family Home Evening. Although these groups may exist wherever there are LDS wards, they are more prominent in LDS singles wards. The groups are sometimes led by a young man and a young woman, often jokingly referred to as the group "mom" and "dad."

LDS singles ward culture was portrayed and parodied in the 2002 movie The Singles Ward.

YSA wards
In 2011, YSA wards and stakes were reorganized and realigned to remove the distinction of a student ward from a traditional YSA ward. Previously, YSA wards were organized as either college/university wards or traditional YSA wards. At colleges and universities with large LDS populations, student wards were organized to serve the needs of students in attending these schools. In areas where there are large concentrations of YSA wards, YSA stakes are formed. Previously, when one or more wards were formed for the students of a college or university, separate wards would be formed for single and married students. In such university wards and stakes, the bishops and members of the stake presidency are filled by men called from adjacent stakes. (In connection with the 2011 realignment of these units, married student wards were disbanded, with members asked to join their local geographic ward or branch, though married student stakes still exist at CES units of higher education, such as Brigham Young University.)

Language wards
Much like a singles ward, and with administrative approval, wards may be established in geographic areas which contain a high population of church members whose native language is different from the local language (such as adjacent to U.S. military bases in foreign countries, or in metropolitan areas which have larger numbers of immigrant/second-language users). Additionally, there are also wards for deaf members where the primary language used is the locally predominant sign language (such as American Sign Language in the U.S. and anglophone Canada). Services in these wards are conducted entirely in the target language. Colloquialisms such as "a Spanish ward" or "a Chinese ward," for example, refer solely to the language spoken, and not the race or ethnicity of the members welcome (e.g., there are no "Mexican wards"). However, in practice, different wards are sometimes made for different ethnic backgrounds or national origins, even though there is no difference in the language used. There used to be wards or missions that were designated based on race, such as Indian wards or Indian missions for Native Americans.

Branch

A congregation that is in a district or that has too small a membership to be a ward may be organized as a branch of the church. Branches may be organized in stakes, but wards may not be organized in districts. Branches in a district, or those where no stake or district exist, fall under the jurisdiction of the mission president.

Branches may also be formed for single adults, YSA, foreign-language, military personnel, retirees, or jail/prison/half-way house inmates where there is a need for special interests, but there are too few individuals to form a ward. As in the ward, the branch president in a single adult, YSA, or prison branch will typically be called from the stake or district in which the branch is organized, or those within close geographical proximity. Because of the nature of prison branches, all positions of authority will be called from outside of the branch.

Some branches (called "care center" branches) are set up in nursing homes with meetings held on-site for people who cannot travel to a meetinghouse. In these branches, leaders are also called from the local stake.

Organization

The main organizations of a ward that are overseen directly by the bishop are the Relief Society (for women), the Young Men and Young Women, the Primary (for children), and the Sunday School. In branches, these organizations are filled when there are sufficient active members to fill these positions.

Those men ordained to the priesthood are organized into quorums by priesthood office. The offices of the lesser, or Aaronic, priesthood (typically males 11 to 18 years of age) are organized and overseen by the bishop (or branch president). Usually, there are separate quorums for deacons (11 and 12 year olds), teachers (13 and 14 year olds), and priests (15 years old and older). Offices of the higher, or Melchizedek, priesthood (including elders and high priests), within individual wards and branches are advised by, and counsel with, the bishop but are overseen by the stake president. Within districts, offices of the Melchizedek Priesthood within individual branches are advised by the branch president but overseen by the district president, under the direction of the mission president. Within a branch, priesthood quorums may be formed or all priesthood holders may meet together, as numbers permit.

The priesthood is central to, and directs the church and its organizations. Prior to adjustments made in April 2018, the bishopric, ward clerk, executive secretary, elders quorum president, high priest group leader, ward Young Men president, and ward mission leader would meet regularly as the Priesthood Executive Committee.

Ward and branch conferences
Each ward and branch holds an annual ward or branch conference. In this meeting, ward organizational business is conducted, general and local leaders are sustained by a vote, and sermons are delivered by stake and ward leaders.

See also

 Area (LDS Church)
 Latter Day Saint movement
 Parish
 The Church of Jesus Christ of Latter-day Saints membership statistics

References

External links
The Church of Jesus Christ of Latter-day Saints Meetinghouse Locator

Organizational subdivisions of the Church of Jesus Christ of Latter-day Saints
Types of Latter Day Saint organization

Ward (LDS Church)


Ola Nordmann es una personificación nacional de Noruega, que se utiliza para caracterizar a la población del país. Su equivalente femenino es Kari Nordmann y en conjunto sirven para referirse al arquetipo de familia nacional. Dentro de la cultura noruega también se utiliza para referirse a alguien indeterminado, de forma similar al término «Sin nombre», ya que Ola y Kari son dos de los nombres más comunes en idioma noruego.

Las caricaturas de Ola Nordmann como personificación noruega muestran a un hombre de pelo rubio, vestido con un traje folclórico tradicional del país (bunad). En la cabeza porta un gorro de lana rojo, muy similar a la leyenda del gnomo noruego o al tradicional campesino del país. Durante el periodo romanticista la figura del campesino sirvió para referirse a la colectividad noruega.

Referencias

Personificaciones nacionales
Cultura de Noruega

Ola Nordmann