Insula Saltspring (cunoscută și ca Insula Salt Spring) este una dintre Insulele din Golf din Strâmtoarea Georgia aflată între continent, regiunea Columbia Britanică, Canada și Insula Vancouver.

Insula a fost inițial locuită de diverse popoare Salish -iene înainte să fie populată de pioneri în 1859, atunci era numită oficial Island Admiral. A fost prima dintre Insulele din Golf care a fost  colonizată și tot prima așezare agricolă dintre insulele din Colonia Insulelor Vancouver, dar și prima insulă din regiune care a permis coloniștilor să achiziționeze pământ prin preempțiune. Insula a fost redenumită cu numele actual în 1910.

Insula Salt Spring este cea mai mare și cea mai polulată dar și cea mai vizitată din Insulele din sudul Golfului Southern Gulf Islands.

Istorie
Insula a devenit un loc de refugiu pentru rasism al afro-americanilor care locuiau în California. Ei au părăsit California în 1858 după ce statul a adoptat o legislație discriminatorie față de negri. Mai multe familii sau stabilit pe acestă insulă:  alții pe Insula Vancouver. Înainte de emigrare Mifflin Wistar Gibbs împreuna cu alți doi barbați au călătorit până în colonie pentru a vorbi cu guvernatorul James Douglas despre cum vor fi tratați aici.

Guvernatorul era un Guyanez cu părinți de etnii diferite, și i-a asigurat că Africanii veniți în Canada erau tratați cum se cuvine pentru că colonia a abolit sclavia cu mai bine de 20 de ani în urmă.
Insula a fost prima dintre Insulele din Golf care  a fost locuită de oameni de altă națiune. Conform Victorian Missionary și Canadian Indian policy din 1988, a fost prima așezare agricolă din Colonia Insulelor Vancouver care  nu era deținută de Compania Hudsons Bay sau de filiala Peuget Sounds Agricultural Company.

Insula Salt Spring a fost prima din Colonia Insulei Vancouver și din Columbia Britanică care a permis locuitorilor să achiziționeze pământ prin preempțiune: coloniștii puteau să ocupe și să îmbunătățească pământul înainte sa-l cumpere, și li se permitea să cumpere pământul cu un dolar pe acru după ce dovedeau că au făcut asta. Înainte de 1871 (cănd Colonia Columbia Britanică unită s-a alaturat Canadei) toate proprietățile din Insulă au fost achiziționate în felul acesta; între anii 1871 și 1881 înca era principala metodă de cumpărare a pământului , înregistrand 96% dintre achiziții. Drept rezultat istoria primilor coloniști din Saltspring este neobișnuit de   detaliată.

Din punct de vedere demografic printre primii coloniști de pe insulă nu se aflau doar afro-americani dar și (în mare măsură) coloniști din Insulele engleze și britanice, incluzând scoțieni și irlandezi , dar și aborigeni din Hawaii. Metoda achiziționării de pământ a dus la concluzia că pământul era folosit pentru agricultură și că coloniștii erau în general familii. Ruth Well Sandwells în Beyond the city limit arată că câțiva dintre primii coloniști erau fermieri comerciali, cu majoritatea familiilor ce întrețineau parcele de subzistență și suplimentând prin alte activități precum: pescuitul și tăierea de copaci dar și lucrând pentru guvernul coloniei. Unele familii mai tarziu și-au părăsit pământul drept rezultat al lipsei serviciilor civice de pe insulă sau alți factori cum ar fi moartea animalelor domestice în urma gerului din iarna anului 1862

În perioada anilor 1960 insula a devenit refugiu politic pentru cetățenii Statelor Unite, de data aceasta pentru draft-evaders din timpul războiului din Vietnam.

Numele insulei
Insula a fost cunoscută drept Insula "Chouan" sau "Chuan" în 1854 , dar a fost numită și Salt spring încă din 1855 în onoarea izvorului de sare al insulei. În 1859 era oficial numită "Admirality island" în onoarea amiralului în retragere Robert Lambert Baynes  de către inspectorul Capitanul Richards care a numit numeroase locuri de pe insulă în onoarea amiralului și a navei sale HMS Gangers.
Chiar și când era numită Insula Admiralty era numită popular Salt Spring, ca și în raportul lui James Richardson pentru Geological Survey of Canada din 1872. Conform înregistrarilor Consiliului Geografic al Canadei insula a fost redenumită oficial Salt Spring pe 1 martie 1910,

Geografie și locuri
Localizată între fașia continentală în regiunea Columbia Britanica și Insula Vancouver, Insula Salt Spring este  cea mai vizitată dintre Insulele din Golf dar și cea mai populată având în 2011 o populație de   10.234 locuitori. Cel mai mare sat de pe insulă este Ganges.
Insula este cunoscută pentru artiști. Pe lângă dolarul canadian, băncile și majoritatea afacerilor de pe insulă acceptă și moneda locală Dolarul Salt Spring.

Insula face parte din Insulele de Sud ale Golfului (South Gulf Islands ) , (Insula Saltspring, Insula Galiano, Insula Pender, Insula Saturna, Insula Myne)

Climat

Trasee și  drumeții
Insula Salt Spring are mai multe trasee. Două dintre acestea sunt grele și vântoase care duc către vârfurile Bruce Peak inalt de 709m deasupra mării și Muntele Tuam de 602m. Aceste două vârfuri sunt cele mai înalte din grupul de insule din sud. Alte trasee mai scurte pot fi găsite pe insula. Un traseu este de 2.5km care duce către vârful muntelui Erskine înalt de 441m.

Locuitori notabili
Michael Ableman – autor și fermier organic
Nick Bantock – autor și artist
Robert Bateman –artist despre fauna sălbatică
Arthur Black – corespondent CBC și comediant
Brian Brett – poet și romancier
Michael Colgan – nutriționist și scriitor despre culturism
Bill Henderson – cântareț și compozitor (The collectors și Chilliwack)
Dan Jason – autor și împatimit al agriculturii organice
Sky Lee – artist și romancier
Pearl Luke - autor
Harry Manx – muzician și compozitor
Stuart Margoline – actor și regizor
James Monger – geolog
Katky Page – scriitor
Bryony Penn – profesor (UVIC) autor și activist pentru mediu
Jan Rabson – actor de voce
Raffi – cantareț și compozitor
Clare Rabson – jucătoare în echipa de fotbal a canadei
Malcom Smith – motociclist
Sylvia Stark
Patrick Taylor – autor Nord Irlandez
Vlady – Cantaret de folk și muzică countri
Phillys Webb – poet și realizator radio
Simon Whitfield – campion olimpic de triatlon
Ronald Wright - autor

Educație
Colegiul Shaw Sprott o instituție privată de învatamânt post secundar, are un campus pe insulă
Școala Gimnazială din Insulele din Golf
Școala Gimnazială Salt Spring
Școala elementară Fulford
Școala Elementară Salt Spring
Școala centrală Salt Spring
Școala Phoenix
Școala Elementară Fernwood

Transport
Traseele autobuzelor locale sunt oferite de către BC Tranzit.

BC Ferries operează între Tsawwassen  și Long Harbor, dar și între Portul Fulford și Golful Swartz și Vesuvis – Crofton

Salt Spring Air, Seair Seaplanes și Harbour Ais Seaplanes operează servicii cu aeroplanuri  din Ganges Water Aerodrome la Vancouver Harbour  Water Airoport și Vancouver International Water Airoport. Kenmore Air opereaza între Ganges și Lacul Union, Seattle, Statele Unite.

Telecomunicații
Serviciile de telecomunicațiile sunt oferite de Telus și Shaw în general cu acoperire wireless.

Note

Legături externe

 Salt Spring Island Chamber of Commerce
 Saltspring Island photography  by John Cameron
 photography and video about Salt Spring Island by Kmax
 Islands Trust, Salt Spring Island
 The Best Islands You've Never Heard Of

Insulele Canadei
Geografia provinciei British Columbia

Insula Saltspring


Joseph Bayma (Piedmont, studeni 1816. – Santa Clara, 7. veljače 1892.), talijansko-američki matematičar, filozof i znanstvenik poznat po doprinosima na području stereokemije i elementarne matematike. Rodom je bio Talijan, školovan u Engleskoj, a profesorsku i znanstvenu djelatnost ostvario je u Sjedinjenim Državama.

Bio je članom Družbe Isusove, kojoj je pristupio još kao šesnaestogodišnjak, a uzorom u redovničkom životu držao je crkvenog naučitelja sv. Bedu. Zbog političkih prilika 1860. napušta rodnu Italiju, u kojoj dotad obnaša dužnost rektora sjemeništa u Bertinoru te odlazi na studij filozofije na koledžu Stonyhurst u Engleskoj, gdje je istu i predavao sedam godina. Misijsku godinu proveo je u Alžiru. Kasnije je u Kaliforniji bio rektorom Koledža sv. Ignacija i Sveučilišta u San Franciscu, na kojem je predavao elementarnu matematiku. Objavio je nekoliko priručnika i sveučilišnih udžbenika, među kojima i »Molekularna mehanika« (Cambridge, 1866.), »Algebra« (San Francisco, 1890.), »Geometrija« (San F., 1895.), »Analtička geometrija« (San F., 1887.), »Ravninska i sferična trigonometrija« (San F., 1886.) i »Infinitezimalni račun« (San F., 1889.). Objavljivao je i filozofske rasprave u The Catholic Worldu. U »Molekularnoj mehanici« osim s matematičkog, razmatra ustrojstvo tvari i s metafizičkog motrišta, pri čemu zastupa i razmatra Boškovićeve teze. Rad je naišao na široki odjek u znanstvenoj zajednici, posebice na Cambridgeu i engleskoj javnosti, koja ga je i potaknula na pokusno ispitivanje svojih hipoteza na području stereokemije i elektriciteta, u čemu ga je spriječila smrt.

Literatura
 Natuknica u Katoličkoj enciklopediji

Filozofi
Talijanski isusovci
Matematičari
Talijani u SAD-u

Joseph Bayma


تاريخ دور السينما في دمشق

شهدت مدينة دمشق في سوريا منذ مطلع القرن العشرين حركة فنية واهتمام بالسينما تمثلت بأنشاء دور وصالات للسينما ووفي بعضها ملحق مقهى وتعرض وتقدم عليها العروض المسرحية بجانب العروض والافلام السينمائية، رغم أن صالات المسارح كانت قائمة وموجوده منذ زمن في دمشق قبل دور السينما.

هذه قائمة بأقدم صالات ودور السينما في مدينة دمشق :

 سينما جناق قلعة عام 1916 في منطقة الصالحية وكانت على طراز المسارح الاوربية ومن افخم دور السينما.
 سينما زهرة دمشق تقع شرق ساحة المرجة وتضم استراحة ومقهى صاحبها حبيب شماس.
 سينما باتيه عام 1918.
 سينما الإصلاح خان أو سينما الفردوس هو مسرح منذ عام 1905 تحول إلى دار سينما عام 1921 يقع قرب دائرة البريد.
 سينما النصر عام 1921 تقع على زاوية سوق الناصري.
 سينما الكوزموغراف عام 1924 منطقة البحصة تحول اسمها إلى سينما امية تقع بجانب فندق امية.
 سينما سنترال تقع في منتصف شارع رامي مقابل بناء العابد وبالجهة المقابلة سينما فاروق.
 سينما اللونو بارك الصيفي تقع في شارع فؤاد الأول وهي سينما ومسرح.
 سينما رويال الصيفي تقع في بوابة الصالحية تحول اسمها إلى سينما الملوكي.
 سينما اوبرا العباسية عام 1920 في شارع فيكتوريا وهي من طابقين وملحق بها ملهى ومرقص ومقهى تحول اسمها إلى صالة 8 اذار سينما ومسرح بجانب فندق سميراميس.
 سينما الامبير تقع في بوابة الصالحية.
 سينما عايدة أو سينما غازي تقع خلف ساري دمشق - وزارة الداخلية حاليا في شارع السلطان سليم بجوار المرجة.
 سينما راديو تقع في شارع الدرويشية عبارة عن مسرح وسينما تحول اسمها عام 1929 إلى سينما سوريا.
 سينما روكسي أو سينما الاهرام في شارع بورسعيد.
 سينما عائدة بالاس عام 1922 شارع سعد الله الجابري تجول اسمها إلى سينما افاميا
 سينما فاروق تقع في شارع رامي.
 سينما ادونيس وبعدها سينما بلقيس وفي عام 1952 أصبح اسمها سينما الكندي شارع المتنبي مقابل شركة الترام بدمشق.
 سينما الأمير تقع في شارع الصالحية جانب سينما فريال.
 سينما الشرق أو سينما بيبلوس في بداية شارع رامي من شارع النصر.
 سينما دنيا شارع الفردوس.
 سينما دمشق في منطقة جسر فيكتوريا.
 سينما الزهراء في الصالحية مقابل نادي الضباط.
 سينما الحمراء 1 الصيفي تقع في مدخل الشرباتي.
 سينما الحمراء 2 سينما ومسرح في منطقة الصالحية.
 سينما السفراء تقع في منتصف شارع 29 ايار.
 سينما الخيام تقع تحت سينما السفراء وهي عبارة عن مسرح وسينما.
 سينما راميتا بالقرب من ساحة يوسف العظمة مقابل فندق الشام حاليا.
 سينما الشام 1 تقع في مبنى فندق الشام
 سينما الشام 2 في مبنى فندق الشام.
 سينما النجوم تقع في شارع فلسطين جنوب دمشق
 سينما جنينة الافندي في باب توما
 سينما قصر البلور
 سينما الهبرا في منطقة باب نوما
 سينما برج الفردوس في منطقة برج الروس
 سينما الكرمل في شارع فلسطين
 سينما اليرموك في شارع فلسطين
 سينما صالون عام 1922.
 - T. S. W

تاريخ دمشق
سينما سورية
معالم دمشق

تاريخ دور السينما في دمشق


Die Ölmühle Tüschenbroich ist eine Wassermühle mit einem unterschlächtigen, hölzernen Wasserrad.

Geographie
Die Ölmühle hat ihren Standort zwischen dem oberen und unteren Weiher von Schloss Tüschenbroich im Ortsteil Tüschenbroich in der Mittelstadt Wegberg im Kreis Heinsberg. Die Mühle liegt in einer Höhe von  nur unweit vom Schloss an der Landesstraße 364.

Gewässer
Die Mühle erhält ihr Wasser vom oberen Weiher der von zahlreichen Quellen gespeist wird und nicht an der Schwalm liegt. Die Schwalm, die den unteren Weiher durchfließt, hat im 1,2 Kilometern Entfernung in Genhof (Ortsteil von Erkelenz) ihre Quelle. Bis zur Mündung in die Maas bei Swalmen NL hat die Schwalm eine Gesamtlänge von 45.132 Metern. Die Quelle liegt bei , die Mündung bei . Die Pflege und Unterhaltung des Gewässers obliegt dem Schwalmverband, der in Brüggen seinen Sitz hat.

Geschichte
Die Ölmühle Tüschenbroich liegt der Schwalmquelle am nächsten. Ihr vorgelagert ist ein großer Weiher, der nicht mit dem Wasser der Schwalm, sondern von zahlreichen Quellen gespeist wird. Die reetgedeckte Ölmühle, die zwischen dem oberen und unteren Weiher liegt, ist eine der schönsten erhaltenen Schwalmmühlen. Sie gehörte schon immer zum Schloss Tüschenbroich, dessen erste Erwähnung aus dem Jahre 1172 stammt. Die Geschichte der Mühle reicht ins 14./15. Jahrhundert zurück, als sie von den Herren zu Tüschenbroich erbaut wurde. Die Mühle diente als Einnahmequelle für ihre Betreiber und so wurde diese Mühle auch als Zwang- oder Bannmühle betrieben. Das heißt, aufgrund des Bannrechts mussten die Bewohner eines genau abgegrenzten Gebietes in dieser Mühle mahlen lassen. 1624 ging die Mühle zusammen mit dem Schloss in den Besitz des Freiherrn von Spiering über. Da die männliche Linie der Spiering im Jahre 1829 ausstarb, ging der gesamte Besitz an Ida Natalie von Spierung, die ihn dann 1836 an den Justizrat Gormanns in Erkelenz verkaufte. Durch Erbgang wechselten Schloss und Mühle in den Besitz der Familie Jungbluth über. Die Mühle verfügte über ein unterschlächtiges Mühlrad und eine Ölpresse, die täglich bis zu sechs Stunden arbeitete. Wassermangel ließ die Leistung der Mühle in den 1850er Jahren auf drei Stunden zurückgehen. Unter dem Pächter Wilhelm Josef Schmitz, Nachfolger von Johann Jakob Schmitz, wurde der Mühlenbetrieb 1912 eingestellt. Das im Krieg zerstörte hölzerne Wasserrad wurde wiederhergestellt.

Denkmaleintrag
Errichtet in der Mitte des 18. Jahrhunderts; dreiflügeliger Fachwerkbau; das Mühlhaus zweigeschossig mit Reetdach; Wasserrad noch vorhanden. (Baudenkmal Nr. 120).

Literatur
 Niederrheinische Wassermühlen – Führer von Hans Vogt
 Die Schwalm – Tal der Mühlen von Horst Jungblut – Helmut Elstner
 Heimatbuch der Stadt Wegberg – Zusammengestellt von Heinz Cohnen
 Kulturführer Wegberg

Weblinks

Einzelnachweise

Tuschenbroich Olmuhle
Baudenkmal in Wegberg
Wassermühle an der Schwalm (Maas)
Mühle in Europa
Tuschenbroich

Ölmühle Tüschenbroich


Andrey Batt, născut Andrei Sergheievici Batîciko (în ; ), este un actor, rapper, compozitor și producător.

Muzică
Single-uri
 2013 – "Lyubov Nad Oblakami"
 2014 – "Letniy" (ft. Dasha Melnikova)
 2015 – "Letniy" (RIA Project Saxophone Dance Remix)
 2017 – "Moy Gorod"

Videoclip muzical
 2014 – "Letniy" (ft. Dasha Melnikova)

Filmografie

Referințe

Legături externe

 Site oficial

 Piesele lui Andrey Batt la yandex

Nașteri în 1985
Rapperi
Muzicieni ruși
Actori ruși
Actori din secolul al XXI-lea
Ruși în viață

Andrey Batt


Tomoru Honda (Yokohama, 31 de dezembro de 2001) é um nadador japonês, medalhista olímpico.

Carreira

Honda conquistou a medalha de prata nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio na prova de 200 m borboleta masculino com a marca de 1.53.73.

Nadadores olímpicos do Japão
Nadadores nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas olímpicos da natação

Tomoru Honda


En matemáticas, una integral no elemental es una integral para la cual se puede demostrar que no existe ninguna fórmula en términos de funciones elementales (es decir: polinomios, funciones trigonométricas, exponenciales, logarítmicas y productos y composiciones de estas funciones). Se puede demostrar (aunque no fácilmente) que, dada una función al azar de cierta complejidad, la probabilidad de que tenga una primitiva elemental es muy pequeña.

Ejemplos

Algunos ejemplos de este tipo de funciones son:

 (véase Distribución normal)

Evaluación

La evaluación de integrales no elementales, a menudo se puede hacer empleando series de Taylor. Esto es así porque las series de Taylor siempre pueden integrarse como se haría con un polinomio ordinario, incluso si no hay ninguna primitiva elemental de la función que genere la serie de Taylor.

Ahora bien, a veces no es posible ayudarse de las series de Taylor. Por ejemplo, si la función no es infinitamente derivable, no se puede generar una serie de Taylor. Incluso si se puede generar una serie de Taylor, también puede ser que resulte divergente y por lo tanto que no represente la función que se pretende integrar. Muchas funciones que son infinitamente derivables tienen derivadas de orden superior de una complejidad tal que no son prácticas de manejar. En estos casos, no es posible (o no es práctico) evaluar las integrales indefinidas, pero las integrales definidas sí se pueden evaluar numéricamente, por ejemplo empleando el método de Simpson.

Véase también
 Tabla de integrales
 Derivada
 Integración por series
 Integrales

Enlaces externos

Integrales

Integral no elemental


Plovidba na rijeci Epte je Monetovo ulje na platnu naslikano 1890. godine.

Djelo
U razdoblju od 1887. do 1890. francuski slikar Claude Monet je stvarao djela temeljena na događajima vezanim uz normandijsku rijeku Epte na sjeveru Francuske. Tako je nastalo i ovo djelo koje prikazuje sestre Suzanne i Blanche Hoschedé kako se nalaze u čamcu, na rijeci Epte. Riječ je o više slika iste tematike od čega se njih dvije nalaze u Parizu te po jedna u Tokiju i São Paulu.

Monet nije htio prikazati svjetlosni odsjaj na površini vode, nego koristeći tamne nijanse želi prikazati njezinu dubinu. Takva specifična vizualna dimenzija vode vidljiva je tek u kasnijim Monetovim djelima nastalim od 1918. do 1924. godine.

Djelo se nalazi u Muzeju umjetnosti u São Paulu.

Galerija slika

Izvori

Vanjske poveznice
1887-1890" En canot sur l'Epte "-----de-----CLAUDE MONET

Slike Claudea Moneta
Slike iz 1890-ih

Plovidba na rijeci Epte


Angela Erbe (* 14. Juli 1942; † 18. August 2020) war eine deutsche Autorin und Politikerin (SPD).

Leben
Angela Erbe stammte aus einer evangelischen Pfarrersfamilie in der damaligen DDR. Sie wuchs als ältestes von vier Geschwistern auf. Sie war Allgemeinmedizinerin und an verschiedenen Kliniken angestellt, bis sie zuletzt im Gesundheitsamt Königs Wusterhausen arbeitete. Sie war mit Wolfgang Erbe verheiratet, Betriebsarzt am Flughafen Schönefeld; beide hatten gemeinsam drei Töchter.

Im Herbst 1989 trat Erbe in den Ortsverein Randgebiete im Kreisverband Berlin-Treptow in die neugegründete SDP, die Vorgängerin der Ost-SPD, ein. Nach der Wahl Anfang 1990 wurde Erbe Vorsitzende der Gemeindevertretung von Eichwalde. 2002 setzte sie sich zur Ruhe.

Bücher

"Kindererziehung tiefenpsychologisch fundiert"
In dem 2011 veröffentlichte Buch Kindererziehung tiefenpsychologisch fundiert beschreibt Erbe die tiefenpsychologischen Phasen der Kindesentwicklung und Einzelfragen eines Erziehungskonzeptes. Das Buch enthält auch Beispiele aus der Praxis. Sie rät im Falle von Fremdbetreuung am ehesten zu einer Tagesmutter.

"Deutschland schafft sich wirklich ab. Eine Erwiderung."
2011 erschien Erbes Buch Deutschland schafft sich wirklich ab. Eine Erwiderung., mit dem sie auf Thilo Sarrazins Thesen in dessen Buch Deutschland schafft sich ab reagiert. Sie setzt sich mit dem Problem der niedrigen Geburtenrate bei intelligenten Frauen, der zu hohen Geburtenrate bei der "Unterschicht" und dem Migrantenproblem auseinander.

Zitate
 "Ein Neugeborenes fühlt sich am wohlsten, wenn man in seiner Muttersprache mit ihm spricht oder ein T-Shirt der Mutter ins Kinderbettchen legt. Ihr Geruch beruhigt das Kind auch, wenn sie nicht im Raum ist."

Werke
 40 Jahre Haft. Eine Zeitzeugin erzählt 2012, ISBN 978-3-86369-103-5
 Ein Leibchen und mehr. Heiteres aus meinem Leben 2011, ISBN 978-3-8423-9542-8
 Kindererziehung tiefenpsychologisch fundiert. Frieling & Huffmann 2011, ISBN 978-3-8280-2982-8
 Deutschland schafft sich wirklich ab. Eine Erwiderung. (auf Deutschland schafft sich ab) Rotation; Vorwärts 2011, ISBN 978-3-942972-00-0

Weblinks

Einzelnachweise

Sachbuchautor
Allgemeinmediziner
Deutscher
DDR-Bürger
Geboren 1942
Gestorben 2020
Frau

Angela Erbe


An Staurochilus tamesii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Eduardo Quisumbing y Argüelles ngan Charles Schweinfurth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Hans Fessel och Emil Lückel. An Staurochilus tamesii in nahilalakip ha genus nga Staurochilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Staurochilus

Staurochilus tamesii


La Real Federación Española de Tiro Olímpico (RFEDETO) es una entidad privada encargada de organizar el tiro deportivo en España, integrando a las federaciones autonómicas correspondientes, clubes, deportistas, jueces, delegados técnicos y entrenadores que se dedican a las diferentes especialidades, olímpicas y no olímpicas, de este deporte.

Es miembro de la Federación Internacional de Tiro Deportivo (ISSF), de la International Practical Shooting Confederation (IPSC), de la Confederación Europea de Tiro (ESC) y de la Confederación Iberoamericana de Tiro (CIT), cuyos estatutos acepta y se obliga a cumplir, y a las que representa en España con carácter exclusivo. Asimismo, también está inscrita en el Comité Olímpico Español, en calidad de federación con pruebas deportivas olímpicas.

Especialidades deportivas

 Tiro de precisión (armas: carabina, fusil y pistola)
 Tiro al plato (foso olímpico, foso universal, doble foso y skeet)
 Tiro con armas antiguas
 Tiro práctico
 Tiro de alta precisión
 Tiro con armas deportivas de caza
 Tiro con rifle a larga distancia

Enlaces externos
 Página oficial

Tiro deportivo en España
Tiro deportivo
Tiro deportivo
Instituciones y organismos con sede en Madrid
Tiro al plato


Uwe "Don" Hoffmann (* 20. September 1960 in Berlin) ist ein deutscher Musiker und Musikproduzent.

Leben
Uwe Hoffmann spielte von 1981 bis 1985 Schlagzeug in der Berliner Band La Loora und anschließend bei The Other Ones. 1982 gründete er das Preußen Tonstudio in Berlin und produzierte dort unter anderem, beginnend 1988 mit der Single Radio brennt, einen großen Teil der Musik der Ärzte. 1989 konnte ihn Farin Urlaub für die Band King Køng gewinnen, in der Hoffmann bis 1992 Schlagzeug spielte.

Er produzierte ebenfalls das 1989 erschienene Album Februar der Band Silly aus der damaligen DDR. Es war die erste Koproduktion des einzigen DDR-Plattenlabels für populäre Musik, Amiga, mit einer westdeutschen Plattenfirma.

Seit 1997 betreibt Uwe Hoffmann das Casapepe Studio im spanischen Xàbia und produzierte dort unter anderem die 12 Apostel, Die Ärzte, Sportfreunde Stiller, Terrorgruppe, Familie Schlegl und die Donots.

Weblinks
 Casapepe Studio

 Uwe Hoffmann bei Lastfm

Einzelnachweise

Musikproduzent
Punk-Produzent
Schlagzeuger
Die Ärzte
Deutscher
Geboren 1960
Mann

Uwe Hoffmann (Musiker)


John Charles Galliano  (born 28 November 1960) is a British fashion designer from Gibraltar. He was the creative director of his eponymous label John Galliano and French fashion houses Givenchy and Dior. Since 2014, Galliano has been the creative director of Paris-based fashion house Maison Margiela. Galliano has been named British Designer of the Year four times. In a 2004 poll for the BBC, he was named the fifth most influential person in British culture.

Early life and education
Galliano was born in Gibraltar to a Gibraltarian father of Italian descent, Juan Galliano, and a Spanish mother, Anita Galliano, and has two sisters. His father worked as a plumber. His family moved to England when Galliano was six, settling in Streatham and later Dulwich and Brockley in South London. He was raised in a strict Catholic family.

Galliano attended St. Anthony's Primary School, Dulwich and Wilson's Grammar School in London. He went on to study at Central Saint Martins and graduated in 1984 with a first class honours degree in Fashion Design. His graduating collection was inspired by the French Revolution and entitled Les Incroyables. The collection received positive reviews and was bought in its entirety for resale in the London fashion boutique Browns. Galliano was appointed head designer of Givenchy in 1995, thus becoming the first British designer to head a French haute couture house (if you don't count nineteenth century Charles Worth who arguably invented it).

Career

Early career and the John Galliano label

London
Galliano then started his own eponymous label alongside long-term collaborators Amanda Harlech, at that time stylist with Harpers and Queen, and Stephen Jones, a milliner. On the back of this success, Galliano rented studio space in London. Initially, financial backing came from Johan Brun, and when this agreement came to an end, Danish entrepreneur Ole Peder Bertelsen, owner of firm Aguecheek, who were also backing Katharine Hamnett at the time, took over. This agreement ended in 1988 and he went bankrupt after his own London-based label failed.

Paris
In 1989, Galliano moved to Paris in search of financial backing and a strong client base. Galliano secured the backing of Paris-based Moroccan designer Faycal Amor (owner and creative director of fashion label Plein Sud) who invited him to set up his base in Paris at the Plein Sud headquarters. His first show was in 1989 as part of Paris Fashion Week.

Media fashion celebrity Susannah Constantine has worked for Galliano, and he has also aided the future success of other designers including shoe designer Patrick Cox. In 1991, he collaborated with Kylie Minogue, designing the costumes for her Let's Get to It Tour.

In 1993, Galliano's financial agreement with Amor ended and he did not have a showing in October, missing the season. With the help of American Vogue editor-in-chief Anna Wintour and André Leon Talley, then European correspondent at Vanity Fair, Galliano was introduced to Portuguese socialite and fashion patron São Schlumberger and financial backers of venture firm Arbela Inc, John  and Mark Rice. It was through this partnership that Galliano received the financial backing and high society stamp needed to give him credibility in Paris. This collection was important in the development of Galliano as a fashion house, and is regarded as a 'fashion moment' in high fashion circles.

Givenchy
In July 1995, he was appointed as the designer of Givenchy by Bernard Arnault, owner of luxury goods conglomerate LVMH. On 21 January 1996, Galliano presented his first couture show at the helm of Givenchy at the Stade de France. The collection received high praise within the fashion media. Some of Galliano's designs for Givenchy were licensed to Vogue Patterns. He was then moved to Dior by LVMH, and succeeded at Givenchy by Alexander McQueen.

Dior

In October 1996, LVMH moved Galliano to Christian Dior, replacing Italian designer Gianfranco Ferré. At Dior, Galliano received widespread critical acclaim for his Haute Couture and ready-to-wear collections, for the whole duration of his tenure there.

Galliano designed the chinoiserie chartreuse gown worn by Nicole Kidman at the 69th Academy Awards in 1997.

In 2010, Galliano identified his love of theatre and femininity as central to his creations; he said "my role is to seduce", and credited Standard Oil heiress Millicent Rogers as an influence.

Antisemitic incident and firing

In December 2010, a drunken Galliano insulted a group of Italian women in Paris with antisemitic slurs, which was caught on camera. The video resurfaced in February 2011, just before Paris Fashion Week Autumn/Winter 2011/2012. Facing public and legal scrutiny, he was fired from his role as creative director at Dior.

Oscar de la Renta
In 2013, a Guardian article describing Galliano's incident claims "fashion forgave John Galliano" due to his "two years' exile" and "several statements expressing his sorrow and self-disgust."

In early 2013, Galliano accepted an invitation from Oscar de la Renta, brokered by Anna Wintour, for a temporary residency at de la Renta's design studio to help prepare for a showing of his Fall 2013 ready-to-wear collection during February New York Fashion Week. Galliano also received a measure of absolution from the Anti-Defamation League, which lauded his efforts to atone for his misdeeds and wished him well. The ADL again came to his defence after the New York Post ran a photo of him on his way to the de la Renta show dressed in what it claimed was Hasidic-like garb.

Galliano remained backstage at the show, which received favourable reviews amid speculation about his future, including as a possible successor to Oscar de la Renta and that Galliano might take up a teaching post at Parsons The New School for Design. On 12 June 2013, Galliano's first filmed interview since his dismissal from Christian Dior was broadcast on United States television.  He closed this conversation by stating, "I am able to create.  I am ready to create... [and] I hope through my atonement I'll be given a second chance."

Maison Margiela
On 6 October 2014, the OTB Group announced that John Galliano had joined Maison Margiela to take the responsibility of the creative direction of the house, marking the designer's return to a leading role in designing luxury fashion. Just a few weeks later, on the occasion of the annual British Fashion Awards, Galliano presented the Outstanding Achievement Award to Anna Wintour who wore Galliano's first creation for Maison Martin Margiela, "an unambiguous fashion blessing" from the Editor in Chief of American Vogue according to Vanessa Friedman, Fashion Director of the New York Times.

Galliano exhibited his first couture collection for Margiela during London Collections: Men, on 12 January 2015.  He told French Elle in 2018 that he would stop using fur in his collections, citing as inspiration from a meeting with Penélope Cruz and PETA's Dan Matthews.

On 26 September 2018, Galliano made a statement in Paris at his Maison Margiela show, when he unveiled Mutiny, his first perfume for the fashion house. The perfume is a reflection of his vision of the Maison Margiela women.

Controversies

Antisemitic outburst
Circa December 2010, a drunken Galliano insulted a group of Jewish women in Paris bar La Perle, saying: "I love Hitler... People like you would be dead. Your mothers, your forefathers would all be fucking gassed." The video resurfaced in February 2011, just before Paris Fashion Week Autumn/Winter 2011/2012.

On 25 February 2011, Dior announced their suspension of Galliano including the following statement:Because of the particularly odious character of the behaviour and comments made by John Galliano in a video made public on Monday, the Dior house decided to suspend him immediately and has engaged in a process to dismiss him.The show-business industry expressed mixed feelings towards the designer's antisemitic speech. Natalie Portman, who had an endorsement contract with Dior, said she was "deeply shocked" by Galliano's comments and that "these still-existing prejudices... are the opposite of all that is beautiful" and "As an individual who is proud to be Jewish, [she] will not be associated with Mr. Galliano in any way." However, another model for Dior, French model and actress Eva Green, said of the incident: "Sometimes, you can make mistakes. I don't think he's antisemitic. I'm Jewish. I don't think he has anything against the Jews. I think it's more that he was probably a bit drunk."

Galliano denied the allegations through his lawyer, and launched a defamation lawsuit against the couple accusing him of antisemitism. On 1 March 2011, Dior announced that it had begun procedures of dismissal for Galliano, with Dior's chief executive Sidney Toledano stating, "I very firmly condemn what was said by John Galliano." Dior announced it will continue to support the Galliano brand financially due to licence despite the scandal, and Bill Gaytten would replace John Galliano as creative director at the helm of Dior and the Galliano brand.

In France, the expression of antisemitic ideas is illegal. It was reported on 2 March 2011 that Galliano was to face trial in Paris for allegedly making antisemitic comments to two fellow customers in a café.  The trial commenced on 22 June 2011. Galliano's lawyer argued that the "series of public outbursts during which he uttered racist and anti-Semitic insults in a Paris café" were the result of "work-related stress and multiple addictions."

On 8 September 2011, Galliano was found guilty of making antisemitic remarks and sentenced to a total of €6,000 in suspended fines.

Subsequent legal action

On 21 November 2013, the Paris Court of Appeals rejected an appeal by Christian Dior Couture SA, which was seeking to move the case to a commercial court from the Conseil de prud'hommes (Labour Court) and ordered Christian Dior Couture SA and John Galliano SA each to pay Galliano €2,500 and court costs. Galliano had been  "seeking compensation in the range of 6 million euros". He lost the case in the labor court and was required to pay each party €1.

Honours
 British Designer of the Year (1987, 1994, 1995, 1997). In 1997, he shared the award with Alexander McQueen, his successor at Givenchy.
 Commander of the Order of the British Empire in the 2001 Birthday Honours List for his services to the Fashion Industry as a Fashion Designer. He received his CBE on 27 November 2001 at Buckingham Palace in London, England.
 RDI for his contribution to the fashion industry (2002).
 Appearance on The Independent on Sunday's 2007 "pink list" for being one of "the most influential gay people in Britain."
 French Legion of Honour (2009). The medal was withdrawn by decree of the president of the Republic, François Hollande, published in the official journal on 20 August 2012.

Personal life
In interviews, Galliano has given his full name as Juan Carlos Antonio Galliano-Guillén. He had a relationship with fellow Central St Martins student and fashion designer John Flett (1963–1991), whom he described as his soulmate. Galliano currently shares his Paris home with his long-term partner Alexis Roche, a style consultant. He is vegetarian for health reasons, telling French Elle that "The energy that I get from having fewer toxins in my body is extraordinary."

References

External links

 Official website of John Galliano S.A., a company that no longer employs Mr. Galliano

1960 births
Living people
Alumni of Central Saint Martins
British fashion designers
British people of Gibraltarian descent
British people of Italian descent
British people of Spanish descent
Commanders of the Order of the British Empire
Creative directors
Gibraltarian businesspeople
High fashion brands
LGBT fashion designers
British LGBT artists

People of Ligurian descent
Dior people
Fashion designers from Paris
Gibraltarian artists
People stripped of awards

John Galliano


كمال مريم ( في مونتيبيليارد)  لاعب كرة قدم فرنسي ذو أصول جزائرية يلعب حاليًا لصالح نادي أبولون ليماسول في مركز الوسط المهاجم .

لعب مريم في أندية سوشو الفرنسي (1997-2002) وبوردو الفرنسي (2002-2005) ومرسيليا الفرنسي بالإعارة (2003-2004) ونادي موناكو الفرنسي (2005-2009) ثم انتقل نادي آريس سالونيكي اليوناني (2009-2010) ثم إلى نادي أرلي الفرنسي (2010-2011) ثم إلى نادي نيس الفرنسي (2011-2013).

ساهم مريم في تتويج نادي سوشو ببطولة دوري الدرجة الثانية موسم 2000/2001 كما ساهم في تتويج نادي بوردو ببطولة كأس الدوري الفرنسي موسم 2001/2002 .

شارك مريم مع منتخب فرنسا في 4 مباريات دولية في الفترة من 2004 إلى 2005 . أول مباراة دولية كانت أمام منتخب بولندا في 17 نوفمبر 2004 وانتهت بالتعادل 0/0 .

شقيقه سمير مريم يلعب حاليا في نادي الدرجة الثانية تورناي البلجيكي .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في اليونان
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في قبرص
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون مغتربون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مونتبليار
رياضيون فرنسيون مغتربون في اليونان
رياضيون فرنسيون مغتربون في قبرص
رياضيون فرنسيون من أصل جزائري
رياضيون من دوبس
فرنسيون من أصل قبائلي
قبائليون
لاعبو أبولون ليماسول
لاعبو أرليه أفينيون
لاعبو أريس تسالونيكي
لاعبو أولمبيك مارسيليا
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري القبرصي الدرجة الأولى
لاعبو الدوري اليوناني
لاعبو بوردو
لاعبو سوشو
لاعبو كرة قدم جزائريون
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في اليونان
لاعبو كرة قدم مغتربون في قبرص
لاعبو كرة قدم من بورغوني- فرانش كومتيه
لاعبو منتخب فرنسا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم
لاعبو موناكو
لاعبو نيس
مواليد 1399 هـ
مواليد 1979
مواليد 1981

كمال مريم


El Codex Guelferbytanus A (Wolfenbüttel, Herzog August Bibliothek (Weissenburg 64); Gregory-Aland no. Pe o 024) es un manuscrito uncial del . El códice contiene los cuatro Evangelios con lagunas.

El códice consiste de un total de 44 folios de 26,5 x 21,5 cm. El texto está escrito en dos columnas por página, con entre 24 líneas por columna.

 Contenido
 Evangelio de Mateo 1,11-21 ; 3,13-4,19 ; 10,7-19 ; 10,42-11,11 ; 13,40-50 ; 14,15-15,3.29-39 ;
 Evangelio de Marcos 1,2-11 ; 3,5-17 ; 14,13-24.48-61 ; 15,12-37 ;
 Evangelio de Lucas 1,1-13 ; 2,9-20 ; 6,21-42 ; 7,32-8:2 ; 8,31-50 ; 9,26-36 ; 10,36-11:4 ; 12,34-45 ; 14,14-25 ; 15,13-16,22 ; 18,13-39 ; 20,21-21,3 ; 22,3-16 ; 23,20-33 ; 23,45-24,1 ; 24,14-37 ;
 Evangelio de Juan 1,29-40 ; 2,13-25 ; 21,1-11.

El texto griego de este códice es una representación del tipo textual bizantino. Kurt Aland lo ubicó en la Categoría V.

Véase también
 Lista de los manuscritos unciales del Nuevo Testamento Griego
 Ecdótica
 Codex Guelferbytanus B

Referencias

Bibliografía
 Constantin von Tischendorf, Monumenta Sacra inedita VI (Leipzig, 1869), pp. XIII-XV, XVII, XVIII, 249-338.
 G. Cavallo, "Richerche sulla maiuscola biblica" (Florence, 1967), p. 92.
 U. B. Schmid, D. C. Parker, W. J. Elliott, The Gospel according to St. John: The majuscules (Brill 2007), pp. 39-44. [text of the codex in the Gospel of John]

Enlaces externos
 Digitalized Codex Guelferbytanus 64 Weissenburgensis at the Herzog August Bibliothek

Códices
Unciales del Nuevo Testamento
Manuscritos bíblicos del siglo VI
Palimpsestos

Codex Guelferbytanus A


ජර්මනිය විසින් පෝලන්ත ජාතිකයන් නෙරපාහැරීම යනු,  ප්‍රචණ්ඩත්වය සහ භීතිය-දනවන ක්‍රමවේද භාවිතයෙන් අඩ සියවසක පමණ දිගු කලක් තුල පැවති  වාර්ගික විශුද්ධිකරණ  පෝලන්ත-විරෝධී මෙහෙයුමකි. 19වන සියවසෙහි මුල් භාගයෙහි ප්‍රවර්ධනය කෙරුණු සාර්ව-ජර්මානුවාද සංකල්පය හා සමගින් ඇරඹුනු මෙය, ආර්ය වර්ගයෙහි උත්තරීතරත්වය නිර්ධාරණය කළ නාසි ජර්මනියෙහි වාර්ගික ප්‍රතිපත්තිය වෙතින් උච්චස්ථානයට පත්විය. ජර්මනිය විසින් පෝලන්ත ජාතිකයන් නෙරපාහැරීම, ප්‍රසාරණික ජාතිකවාදී ඓතිහාසික අදහස් තුලින් ජනිත විය. අනුයාත ජර්මානු රජයන් විසින් විවිධ මට්ටම්වලින් සහ විවිධ අදියරවලින් එය ක්‍රියාත්මක කර ඇත. 1945 වසරෙහිදී නාසි ජර්මනිය පරාජයවීම හා සමගින් එය අවසන් විය.

පෝලන්තය බෙදා වෙන් කිරීම හේතුවෙන් 18වන සියවසෙහිදී ස්වෛරී පෝලන්ත රාජ්‍යයක පැවැතීම අහෝසි විය. 19වන සියවසෙහි මැද භාගය සමගම ජර්මානු ජාතිකවාදයෙහි නැගීමත් සමගම, පූර්ව පෝලන්ත භූමීන් තුල වැඩිවන වෙනස්කම් කිරීම් වලට පෝලන්ත ජාතිකයෝ ගොදුරු වූහ. ජර්මානු අධිරාජ්‍යය විසින් පාලනය කරනු ලැබූ භූමිප්‍රදේශ වෙතින්  පෝලන්ත ජාතිකයන් 30,000 පිටුවහල්කිරීම ලෙසින් සමූහ පිටුවහල්කිරීමක් පළමුවෙන් සිදුවූයේ 1885 වසරෙහිදීය. 19 වන සියවසෙහි ජර්මානු දේශපාලන  කතිකාව  තුල, පෝලන්ත ජාතිකයන් නෙරපාහැරීමෙහි අදහස ගැබ්වී තිබුණද, මෙම අදහස මුහුකුරාගොස් ජායමාන සැලසුම් ජර්මානු දේශපාලනඥයන් විසින් අධවාචනය කිරීම දක්නට ලැබුනේ පළමුවන ලෝක යුද්ධය අතරතුරදී වූ අතර, එහිදී ඉල්ලා සිටිනු ලැබුනේ බෙදිම් තුලදී මුලින් රුසියානු අධිරාජ්‍යය විසින් සහ අනතුරුව ජර්මනිය විසින් ඈඳාගනුලැබූ පෝලන්ත භූමි ප්‍රදේශ තුලින් පෝලන්ත ජනගහණය ඉවත් කිරීමය.  1939 වසරෙහි  පෝලන්තය ආක්‍රමණය කිරීමට පෙර සහ පසුව  නාසිවරුන් මෙම අදහස් වලින් උපරිම ප්‍රයෝජන ගත්තේ ඔවුන්ගේ ලේබන්ස්රෝම් නම්වූ භෞමික ප‍්‍රහරණ සංකල්පය නිර්මාණය කිරීමෙහිදීය.  අධිවාසිත සහ නාසි ජර්මනිය වෙතට විධිමත් ලෙසින් ඈඳාගනුලැබූ පෝලන්ත ප්‍රදේශයන්හී මහා පරිමාණ පෝලන්ත ජාතිකයන් නෙරපාහැරීම දෙවන ලෝක යුද්ධය අතරතුර සිදුවූයේ, නාසි ජර්මනිය විසින් ජෙනරාල්ප්ලාන් ඔස්ට් මෙහෙයුම නම් වාර්ගික විශුද්ධිකරණය ඇරඹූ විටය. යුද්ධයෙහි නැමියාවන් නිසා ජෙනරාල්ප්ලාන් ඔස්ට් මෙහෙයුම සම්පූර්ණයෙන් ක්‍රියාත්මක කරන්නට නාසිවරුන්ට නොහැකි වුවත්, යුද්ධකාල නෙරපාහැරීම් නිසා මිලියන 2 ක් තරම් පෝලන්ත ජාතිකයන් අගතියට පත්වූ අතර, තවත් මිලියනයක් අවතැන් හෝ ඝාතනයට ලක්වූ හෝ වූහ.

පසුබිම
1871 වසරෙහිදී එය නිර්මාණය කිරීමෙන් පසුව, ජර්මානු අධිරාජ්‍යය තුල පෝලන්ත ජාතිකයෝ විශාලතම සුළුතරය දැරූහ.

සටහන් සහ ආශ්‍රිත

 යුරෝපයෙහි ජනවාර්ගික පාරිශුද්ධකරණය


Argumentum ad lazarum or appeal to poverty is the informal fallacy of thinking a conclusion is correct solely because the speaker is poor, or it is incorrect because the speaker is rich. It is named after Lazarus, a beggar in a New Testament parable who receives his reward in the afterlife.

This is popularly summarized as the statement, "Poor, but honest."

The opposite is the argumentum ad crumenam.

Some experimental evidence supports the appeal to poverty. A 2017 study by Igor Grossmann and Justin Brienza at the University of Waterloo in Canada found that when "wisdom" is defined as the ability to consider opposing perspectives and find a compromise that defuses an interpersonal dispute, poor and working-class people are more likely to show such an ability compared to those in higher socioeconomic classes. As with all fallacies though, the tendency is not absolute.

Examples
 "Family farms are struggling to get by so when they say we need to protect them, they must be on to something."
 "The homeless tell us it's hard to find housing. Thus it must be."
 "The monks have forsworn all material possessions. They must have achieved enlightenment."
 "All you need to know about the civil war in that country is that the rebels live in mud huts, while the general who sends troops against them sits in a luxurious, air-conditioned office."

References

Genetic fallacies
Latin philosophical phrases
Latin logical phrases
Poverty

Argumentum ad lazarum


El Teide es un volcán de la isla de Tenerife (Islas Canarias, España). «Teide» también puede referirse a:
El petrolero Teide (A-11);
Teide 1, una enana marrón; o
Teide-HPC, el segundo superordenador más potente de España.

Teide (desambiguación)


Henning Bendtsen  (født 6. marts 1925, død 8. februar 2011) var en dansk fotograf.

Henning Bendtsen er uddannet reklamefotograf. Henning Bendtsen var ansat ved Minerva Film 1946-51 og derefter ved Palladium og fra 1958 var han freelance fotograf.  Han har desuden været medlem af Filmrådet 1964-68 og medstifter af Dansk Filmfotograf Forbund i 1955.

Bendtsen har været fotograf på omkring 100 danske kort-,     dokumentar- og spillefilm. Han har filmet for Johan Jacobsen, Gabriel Axel, Bent Christensen og Astrid Henning-Jensen.

Bendtsens betydeligste arbejde var sammen med Carl Th. Dreyer på filmene Ordet og Gertrud, der skabte en ny filmstil,  desuden også i arbejdet på Lars von Triers film Epidemic  og Europa.

Eksterne henvisninger og kilder

Filmfotografer fra Danmark

Henning Bendtsen


An Lemna obscura in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Coe Finch Austin, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Daubs. An Lemna obscura in nahilalakip ha genus nga Lemna, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Lemna

Lemna obscura


In number theory, a branch of mathematics, the special number field sieve (SNFS) is a special-purpose integer factorization algorithm. The general number field sieve (GNFS) was derived from it.

The special number field sieve is efficient for integers of the form re ± s, where r and s are small (for instance Mersenne numbers).

Heuristically, its complexity for factoring an integer  is of the form:

in O and L-notations.

The SNFS has been used extensively by NFSNet (a volunteer distributed computing effort), NFS@Home and others to factorise numbers of the Cunningham project; for some time the records for integer factorization have been numbers factored by SNFS.

Overview of method

The SNFS is based on an idea similar to the much simpler rational sieve; in particular, readers may find it helpful to read about the rational sieve first, before tackling the SNFS.

The SNFS works as follows. Let n be the integer we want to factor. As in the rational sieve, the SNFS can be broken into two steps:
First, find a large number of multiplicative relations among a factor base of elements of Z/nZ, such that the number of multiplicative relations is larger than the number of elements in the factor base.
Second, multiply together subsets of these relations in such a way that all the exponents are even, resulting in congruences of the form a2≡b2 (mod n). These in turn immediately lead to factorizations of n: n=gcd(a+b,n)×gcd(a-b,n). If done right, it is almost certain that at least one such factorization will be nontrivial.

The second step is identical to the case of the rational sieve, and is a straightforward linear algebra problem. The first step, however, is done in a different, more efficient way than the rational sieve, by utilizing number fields.

Details of method

Let n be the integer we want to factor. We pick an irreducible polynomial f with integer coefficients, and an integer m such that f(m)≡0 (mod n) (we will explain how they are chosen in the next section). Let α be a root of f; we can then form the ring Z[α]. There is a unique ring homomorphism φ from Z[α] to Z/nZ that maps α to m. For simplicity, we'll assume that Z[α] is a unique factorization domain; the algorithm can be modified to work when it isn't, but then there are some additional complications.

Next, we set up two parallel factor bases, one in Z[α] and one in Z. The one in Z[α] consists of all the prime  ideals in Z[α] whose norm is bounded by a chosen value . The factor base in Z, as in the rational sieve case, consists of all prime integers up to some other bound.

We then search for relatively prime pairs of integers (a,b) such that:
a+bm is smooth with respect to the factor base in Z (i.e., it is a product of elements in the factor base).
a+bα is smooth with respect to the factor base in Z[α]; given how we chose the factor base, this is equivalent to the norm of a+bα being divisible only by primes less than .

These pairs are found through a sieving process, analogous to the Sieve of Eratosthenes; this motivates the name "Number Field Sieve".

For each such pair, we can apply the ring homomorphism φ to the factorization of a+bα, and we can apply the canonical ring homomorphism from Z to Z/nZ to the factorization of a+bm. Setting these equal gives a multiplicative relation among elements of a bigger factor base in Z/nZ, and if we find enough pairs we can proceed to combine the relations and factor n, as described above.

Choice of parameters

Not every number is an appropriate choice for the SNFS: you need to know in advance a polynomial f of appropriate degree (the optimal degree is conjectured to be , which is 4, 5, or 6 for the sizes of N currently feasible to factorise) with small coefficients, and a value x such that  where N is the number to factorise.  There is an extra condition: x must satisfy  for a and b no bigger than .

One set of numbers for which such polynomials exist are the  numbers from the Cunningham tables; for example, when NFSNET factored , they used the polynomial  with , since , and .

Numbers defined by linear recurrences, such as the Fibonacci and Lucas numbers, also have SNFS polynomials, but these are a little more difficult to construct. For example,  has polynomial , and the value of x satisfies .

If you already know some factors of a large SNFS-number, you can do the SNFS calculation modulo the remaining part; for the NFSNET example above,  times a 197-digit composite number (the small factors were removed by ECM), and the SNFS was performed modulo the 197-digit number.  The number of relations required by SNFS still depends on the size of the large number, but the individual calculations are quicker modulo the smaller number.

Limitations of algorithm

This algorithm, as mentioned above, is very efficient for numbers of the form re±s, for r and s relatively small. It is also efficient for any integers which can be represented as a polynomial with small coefficients.  This includes integers of the more general form are±bsf, and also for many integers whose binary representation has low Hamming weight.  The reason for this is as follows: The Number Field Sieve performs sieving in two different fields.
The first field is usually the rationals. The second is a higher degree field.  The efficiency of the algorithm strongly depends on the norms of certain elements in these fields.  When an integer can be represented as a polynomial with small coefficients, the norms that arise are much smaller than those that arise when an integer is represented by a general polynomial.  The reason is that a general polynomial will have much larger coefficients, and the norms will be correspondingly larger.  The algorithm attempts to factor these norms over a fixed set of prime numbers.  When the
norms are smaller, these numbers are more likely to factor.

See also
 General number field sieve

References

Further reading

Integer factorization algorithms

Special number field sieve


Dumbarton dans le West Dunbartonshire était un Burgh royal qui a élu un Commissaire au Parlement d'Écosse et à la Convention des États.

Après les Actes d'Union de 1707, Dingwall, Dornoch, Kirkwall, Tain et Wick ont formé le district de Glasgow, envoyant un membre à la Chambre des communes de Grande-Bretagne.

Liste des commissaires de burgh

 1661–63, 1669-1670: Walter Watson, provost
1665 convention:aucune représentation
 1667 convention: Robert Cuningham
 1672–73, 1678 (convention): Robert Watson, provost
 1681–82: William MacFarlane, provost
 1685–86, 1689 convention, 1689–1702, 1702–07: James Smollett de Bonhill, provost

Références

Articles connexes
 Liste des circonscriptions au Parlement d'Écosse au moment de l'Union
 Dumbarton (circonscription du Parlement écossais)

Circonscription du Parlement d'Écosse (jusqu'en 1707)
Politique dans le West Dunbartonshire

Dumbarton (circonscription du Parlement d'Écosse)


El batará variable (en Perú) (Thamnophilus caerulescens), también denominado choca común o batará común (en Argentina), batará plomizo (en Paraguay) o plomiza (en Uruguay), o curruca azulada (en Uruguay), es una especie de ave paseriforme de la familia Thamnophilidae perteneciente al numeroso género Thamnophilus. Es nativo de América del Sur. Es, como su nombre común indica, sin duda la especie de hormiguero con el plumaje más variable, que lleva a la especulación de que comprende más de una especie, pero la evidencia disponible actualmente sugiere que esta suposición es incorrecta.

Distribución y hábitat

El batará variable se encuentra ampliamente en el este y el sur de Brasil, con poblaciones disjuntas en Ceará, Pernambuco y Alagoas. Desde el sur de Brasil, su alcance se extiende a través de Uruguay, Paraguay, el norte de Argentina, Bolivia, y a lo largo de la vertiente oriental de los Andes en Perú, hasta el norte de la región amazónica. Ver más detalles en Subespecies.

Se encuentra en una amplia distribución de hábitats de gran densidad de ligero arbolado, que van desde el borde del bosque húmedo al bosque árido. En gran parte de su distribución se lo puede encontrar en las tierras bajas, pero se encuentra principalmente en colinas del noreste de Brasil, y se limita a las tierras altas de hasta 2600 metros (8500 pies), a nivel local, hasta 3000 m (9800 pies ), a través de una gran parte de su cordillera de los Andes.

Descripción

El batará variable es un pájaro rechoncho, con una longitud total de aproximadamente 14 a 16 cm (5.5 a 6.3 pulgadas). El macho tiene alas negras con borde gris al rémige (a veces muy estrecha, y apenas visible en la subespecie donde los machos son principalmente negros), y barras en las alas blancas que pueden aparecer como manchas, especialmente en la cubierta de las alas menores. La cola es de color negro con puntas blancas (mejor visible desde abajo). En el este, centro y sur de las subespecies, el pecho y la mayor parte de la cabeza son de color gris, la espalda es de color gris con cantidades variables de negro (puede ser casi totalmente negro), un parche blanco semi-oculta interescapular, y la corona es de color negro (la corona negra es reducida en el extremo norte del Brasil). La variación en el color de la barriga y región infracaudal es muy complejo, que va desde el blanco en algunas subespecies, más gris que en otros, a lo canela oscuro. El macho de la subespecie occidental melanochrous de los Andes del Perú es sorprendentemente diferente, siendo en general negro, excepto por el blanco en sus alas y cola. El macho de la subespecie aspersiventer de los Andes en el noroeste de Bolivia y Perú se acerca al melanochrous en color, pero es denso y blanca salvo en el vientre.

Las hembras son igualmente variables. En la mayoría de esta gama de especies, sus alas son de color marrón negruzco con bordes rufo a las rémiges, y barras en las alas de color blanco o beige (a menudo parecen bastante irregular). En el noreste de Brasil, las barras de las alas son muy reducidos, y en la población de Ceará, una ampliación donde básicamente no existe. La cola se asemeja a la de los machos, pero a menudo es más marrón. Las partes inferiores son color naranja y canela, en una subespecie que se extiende para arriba hasta el pecho, pero en la mayoría el pecho es de color marrón pálido o gris. La parte posterior es de color marrón y la cabeza es gris puro o teñidos de gris marrón claro, mientras que la mayoría de las subespecies tienen una corona de color marrón, que es de color negro en algunas partes del centro de Brasil y en las subespecies de la región andina, la melanochrous y la aspersiventer. Ambos sexos de todas las subespecies tienen las patas grises y un pico rechoncho que es de color gris por debajo y negruzco por encima. Algunas subespecies se confunden fácilmente con las especies del grupo batará pizarrosos, pero se difieren constantemente en su amplio borde blanco de las terciarias.

Estado de conservación
Por lo general es común y por lo tanto considerada «de menor preocupación» por la BirdLife International y la UICN. La subespecie cearensis en el extremo noreste de Brasil se limita a una región con la extensa destrucción del hábitat, y su estado puede ser causa de preocupación.

Comportamiento

En términos de comportamiento, este es un típico hormiguero Thamnophilus. Generalmente se encuentra solo o en pares en niveles bajos, a menudo dentro de la densa maleza. En consecuencia, a menudo puede ser difícil de verlo.

Alimentación
Se alimenta principalmente de insectos y otros artrópodos. También se ha reportado que se alimentan de semillas y frutos. Mientras se alimentan, se ven regularmente "lavando" la cola y agitando sus alas.

Reproducción
Su reproducción es estacional, pero el momento exacto depende de la región. El nido es como una taza de tejida, generalmente la colocan en partes bajas. Ambos sexos incuban de 2 a 3 huevos.

Sistemática

Descripción original
La especie T. caerulescens fue descrita originalmente por el naturalista francés Louis Jean Pierre Vieillot en 1816, bajo el mismo nombre científico. La localidad tipo fue «Paraguay.»

Etimología
El nombre genérico «Thamnophilus» deriva del griego «thamnos»: arbusto y «philos»: amante; «amante de arbustos»; y el nombre de la especie «caerulescens», del latín «caeruleus»: de color plomo azulado.

Taxonomía
Es pariente próxima a Thamnophilus unicolor, estas dos especies, junto a T. aethiops y T. aroyae, forman un clado bien fundamentado.

Su plumaje es muy variable, algunas variaciones en la voz y su distribución inusual han dado lugar a especulaciones generalizadas de que se trata más de una especie. Los estudios con ADN mitocondrial y la voz de la población de Bolivia, que es un punto de encuentro de varias de las subespecies claramente diferentes, no apoyó la teoría de varias especies, en lugar de lo que sugiere que gran parte de la variación vocal es clinal y de flujo genético entre distintas poblaciones que se mantiene sin interrupciones. Los taxones en el noreste de Brasil, que también son relativamente distintivos, no fueron incluidos en estos estudios, y por lo tanto, no está claro si son dignos de reconocimiento como especies. Otro problema se relaciona con las variaciones dentro de las subespecies. Por ejemplo, las subespecies dinellii y cearensis son variables, dando como resultado la descripción de las subespecies adicionales para algunas subpoblaciones. Si algunos de estos son válidos, aún está por verse.

Las otras subespecies descritas, connectens (del centro este de Bolivia), se sinonimiza con dinellii; subandinus (del norte de Perú) con melanchrous; albonotatus (del centro este de Brasil) con la nominal; y pernambucensis (del noreste de Brasil) con cearensis.

Subespecies
Según la clasificación del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) (Versión 7.2, 2017) se reconocen 8 subespecies, con su correspondiente distribución geográfica:

 Thamnophilus caerulescens melanchrous , 1876 – pendiente oriental de los Andes en Perú (desde Amazonas al sur del río Marañon hasta el norte de Puno).
 Thamnophilus caerulescens aspersiventer , 1837 – sureste de Perú (sureste de Puno) y centro oeste de Bolivia (pendiente norte en La Paz, Cochabamba y Santa Cruz).
 Thamnophilus caerulescens dinellii , 1906 – centro este y sur de Bolivia en las pendientes sureña y oriental de los Andes (Santa Cruz al sur hasta Tarija), y en el noroeste de Argentina (pendiente oriental desde Jujuy al sur hasta La Rioja y, en elevaciones menores, hacia el este hasta Formosa y sur y norte de Córdoba y Santa Fe).
 Thamnophilus caerulescens paraguayensis , 1904 – surese de Bolivia (tierras bjas de Santa Cruz), noroeste y centro este de Paraguay (a occidente del río Paraguay y, hacia el este, en Concepción, Amambay y San Pedro) y sur de Brasil (Mato Grosso do Sul).
 Thamnophilus caerulescens gilvigaster , 1868 – noreste de Argentina (al este del río Paraná excepto Misiones), extremo sureste de Brasil (este de Paraná y sureste de São Paulo hacia el sur hasta Río Grande do Sul) y Uruguay.
 Thamnophilus caerulescens caerulescens , 1816 – sureste de Paraguay (a oriente del río Paraguay excepto Concepción, Amambay y San Pedro), extremo norte de Argentina (Misiones), y parte norte del sureste de Brasil (Minas Gerais y sureste de Bahía hacia el sur hasta el oeste de Paraná, oeste y noreste de São Paulo y Río de Janeiro).
 Thamnophilus caerulescens ochraceiventer , 1928 – centro este de Brasil (sur de Tocantins, Goiás, Distrito Federal, centro sur de Bahía).
 Thamnophilus caerulescens cearensis (, 1919) – noreste de Brasil (Ceará, Pernambuco, Alagoas).

La clasificación Clements Checklist v.2016, lista subandinus , 1882, en lugar de melanchrous.

Referencias

Enlaces externos

 Videos, fotos y sonidos de Thamnophilus caerulescens en The Internet Bird Collection.
 Sonidos y mapa de distribución de Thamnophilus caerulescens en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de Thamnophilus caerulescens en Wikiaves.

caerulescens
Aves de América del Sur
Taxones descritos por Louis Pierre Vieillot
Animales descritos en 1816

Thamnophilus caerulescens


Et slør er en beklædningsgenstand eller et stykke stof, der dækker dele af hovedet eller ansigtet. Det kan også bruges til at dække særligt vigtige genstande. Slør har en lang historie i Europa, Asien og Afrika. Praksis har været udbredt i jødedommmen, kristendommen og islam. Brugen af slør er særligt forbundet med kvinder og hellige objekter, selv om det i nogle kulturer er mænd (som tuareger), der bærer slør. Ud over religiøs betydning spiller slør en rolle i moderne sekulære begivenheder, hvoraf bryllupstraditioner er blandt de mest udbredte og kendte.

Hovedbeklædning

Slør


An Philodendron remifolium in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Richard Evans Schultes. An Philodendron remifolium in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 P. r. remifolium
 P. r. sabulosum

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron remifolium


Mladen Kušec (Zagreb, 24. veljače 1938. – Zagreb, 2. studenoga 2020.) bio je hrvatski pjesnik, pripovjedač, publicist i novinar.

Životopis
Rođen je u Zagrebu 1938. godine. U rodnom je gradu polazio osnovnu školu, gimnaziju i studij na Filozofskom fakultetu. Diplomirao je jugoslavistiku 1963. godine na Filozofskome fakultetu u Zagrebu.

Preminuo je 2. studenoga 2020. godine u 83. godini života.

Profesionalni put
U svojem je radu jednako prisutan na Hrvatskoj televiziji i na Hrvatskom radiju kao i u književnosti, posebice onoj za djecu. Godine 1963. zaposlio se kao novinar na tadašnjem Radio Zagrebu. Do danas je osmislio i ostvario brojne emisije (Tonkica Palonkica, frrr..., Patuljci pojma nemaju, Bijela vrana, Hihotići i dr.) koje su stekle veliku popularnost, jednako među mladima i među odraslima.

I kad piše i kad razgovara s djecom na hrvatskom radiju ili televiziji, njegova su tema djevojčice i dječaci, mame i tate, koji nikad nemaju dovoljno vremena za sebe.
Kroz šalu, smijeh ili zanimljivu priču, pokušava djeci i ljudima pomoći da nađu sebe, da prepoznaju sve one čari života oko sebe i da čuvaju sve dobro među ljudima i u prirodi koja ih okružuje.

Bio je urednik Obrazovnog i dječjeg programa na Hrvatskom radiju od 1989. do 1994. godine.
godine, a nakon toga godinu i pol urednik Radio Sljemena.

Od 1963. godine član je Hrvatskog novinarskog društva, a od 1968. godine Društva hrvatskih književnika.

Radijske i TV emisije
Tonkica Palonkica frrr..., Bijela vrana, Hihotići, Patuljci pojma nemaju i Sedmi vjetar i danas su prepoznatljive radio i televizijske emisije djeci i odraslima. Radio emisija Bijela vrana emitira se od 1973. godine. U njoj propituje jesu li djeca doista mala ili ih odrasli samo ne shvaćaju ozbiljno. U razgovorima s neobičnom djecom, bijelim vranama, dokazuje da djeca često razmišljaju ozbiljnije od odraslih.

"Bio sam oduvijek Bijela Vrana, pa sam ih kao književnik i novinar tražio. I djeca su male bijele pozitivne vrane u kojima ćeš uvijek naći i otkriti nešto novo.", Mladen Kušec o sebi.

Radio emisija Tonkica Palonkica frrr... 2014. godine uprizorena je na kazališnim daskama.

Književni rad
Njegov je književni rad, pjesništvo i proza, posvećen djeci i mladeži. Od ranih 1970-ih, kada je objavio prvu knjigu Dobar dan, napisao je još tridesetak knjiga. Mjesto radnje je često zagrebačka sredina, gdjekad i s autobiografskim elementima kao Krijesnice predgrađa, 1994. godine. Pjesme i prozu povezuje prožetost humorom te jednostavno progovaranje o temama zanimljivima djeci. Knjige u kojima se uobličava tzv. filozofija djetinjstva su dječje ljubavne pjesme Volim te, iz 1973. godine te Plavi kaputić, iz 1974. godine. Godine 2012. izdaje slikovnicu Adrianin plavi svijet namijenjenu osnovnoškolskoj djeci, koja uči ekologiji, a objavljena je na hrvatskom, talijanskom, njemačkom i engleskom jeziku.

Objavio je i knjigu o Domovinskome ratu, Ubili su mi kuću, 1991. godine.

Nagrade i priznanja
 1979.: Nagrada Zlatno pero Hrvatskog novinarskog društva, za knjigu Donatela, nastalu prema radijskoj emisiji Bijela vrana
 1991.: Nagrada Ivan Šibl HRT-a, za životno djelo
 1993.: Nagrada Mato Lovrak, za roman Mama, tata i ja
 2018.: Večernjakova ruža, za radijsku osobu godine
2019.: Nagrada Otokar Keršovani Hrvatskog novinarskog društva, za životno djelo (postumno)

Izvori

 Kušec, Mladen, Hrvatska enciklopedija
 Kušec, Mladen , Leksikon radija i televizije

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Mladen Kušec, I danas čuvam Priče iz Vukovara (intervju), Vijenac 618/2017.
 Kušec, Mladen, Hrvatski biografski leksikon
 Ena Baštrakaj, Medijsko i literarno stvaralaštvo Mladena Kušeca, 2020.
 Miljenko Jergović, Junak našeg doba: Mladen Kušec, dječji sugovornik, 2020.
 Bijela vrana, radio.hrt.hr

Hrvatski književnici
Hrvatski publicisti
Životopisi, Zagreb
Urednici na HTV-u
Urednici na Hrvatskom radiju

Mladen Kušec


Paralele sunt unul dintre aparatele de gimnastică artistică, folosite doar în proba masculină. Aparatul, creat de germanul Friedrich Jahn la începutul secolului al XIX-lea, este format din două vergele din lemn, orizontale și paralele, așezate pe suporturi verticale. Gimnaștii execută o serie de mișcări pe paralele sau prin aer, inclusiv balansări, desprinderi și întoarceri.

Măsurile standard ale aparatului sunt specificate de către Federația Internațională de Gimnastică (FIG):
 înălțime:
 lungime:
 distanță între bare: 42-52 cm

Referințe

Legături externe
  Apparatus description la Federația Internațională de Gimnastică

Aparate gimnastică

Paralele (gimnastică)


.hn Honduras için internet ülke kodu üst seviye alan adıdır. (CcTLD)

Honduras'ta iletişim
hn
hn

.hn


Lucile Wheeler  (born January 14, 1935) is a former alpine ski racer from Canada. She was a double world champion in 1958, the first North American to win a world title in the downhill event.

Early years
Wheeler was born in Quebec and grew up in the village of Sainte-Jovite in the Laurentian mountains. Her family was instrumental in promoting the sport of skiing and her grandfather George Wheeler built the famous Gray Rocks ski centre at Mont-Tremblant, Quebec. He had moved to Quebec from Chazy, New York in the late nineteenth century, hoping to make it rich in the lumber business, but was wiped out by a forest fire.

Taught to ski at the age of two, Wheeler's skills were such that she was soon competing against older ski racers. At age 10, she finished seventh in a downhill event at Mont Tremblant in a race that was open to participants of all ages. She won the Canadian junior ski championship in 1947 at age 12 and at 14 was selected to compete for Canada at the World Championships in 1950 in Aspen, Colorado, the first major alpine event held outside of Europe. However, her parents felt she was too young at age 15 to miss school and did not allow her to go.

Racing career
The early 1950s was still a time when resources for Canadian skiers were extremely limited. There was very little in the way of government funding to cover expenses for skiers wishing to compete on the world stage or to pay for professional training. Recognizing their daughter's gifts, her parents bore the expense for her to spend several winters training in Kitzbühel, Austria. It paid off when she became the first North American Olympic medalist in the downhill in alpine skiing, winning the bronze in 1956 at Cortina d'Ampezzo, Italy. She followed this with a spectacular performance at the 1958 World Championships in Bad Gastein, Austria, where she won both the downhill and the giant slalom and took silver in the combined. Upon her return to Canada a month later, she received tumultuous receptions.

Wheeler's breakthrough performance resulted in an increase in government funding that enabled other Canadian skiers to compete at the international level. Her achievements were also instrumental in increasing the popularity of the sport both nationwide and in her native Quebec where what was once a remote destination in the Laurentian mountains for only a limited few became a thriving ski area with an abundance of quality facilities that attracts hundreds of thousands of skiers every winter.

World Championship results

From 1948 through 1980, the Winter Olympics were also the World Championships for alpine skiing.
Wheeler qualified for the 1950 championships, but did not attend.

Olympic results

After racing
Following her retirement from competitive racing at age 24 in 1959, Wheeler, along with Réal Charette, was a ski instructor in a film made at the Banff ski resort that won the American Library Association's award as the best educational sports film of 1960. Wheeler married CFL Hall of Fame player Kaye Vaughan of Kansas in June 1960, and the couple lived for a time in Ottawa, but in 1967 they moved to the village of Knowlton in the heart of a Quebec ski area known as the Eastern Townships. The mother of two children, she organized a ski program at Knowlton High School for children aged 14 and under.

Honours
Wheeler was voted the Lou Marsh Trophy as Canada's most outstanding athlete of 1958 and was inducted into the Canadian Olympic Hall of Fame. In 1976, she was made a member of the Order of Canada, her country's highest civilian honour, and was inducted into the Canadian Sports Hall of Fame. South of the border, Wheeler was inducted into the U.S. Ski Hall of Fame in 1976.

Glen Mountain, a small Quebec ski hill in West Bolton, honoured her with a trail named "The Wheeler."

See also
List of alpine skiing world champions

References

External links

 Lucile Wheeler – Lou Marsh Trophy 1958
 Lucile Wheeler at Canada's Sports Hall of Fame
 Lucile Wheeler at Canadian Ski Hall of Fame
 Canadian Olympic Hall of Fame – Alpine skiing – Lucile Wheeler
 Lucile Wheeler Vaughan at U.S. Ski and Snowboard Hall of Fame

1935 births
Living people
Canadian female alpine skiers
Northern Star Award winners
Olympic alpine skiers for Canada
Olympic bronze medalists for Canada
Alpine skiers at the 1956 Winter Olympics
Alpine skiers at the 1952 Winter Olympics
Members of the Order of Canada
Skiers from Montreal
Olympic medalists in alpine skiing
Medalists at the 1956 Winter Olympics

Lucile Wheeler


مراد بوشحيط (28 يونيو 1974- ) صحفي وإعلامي جزائري ولد في مدينة سكيكدة في الحروش.

التعليم
حصل على شهادة البكالوريا - تخصص تقني رياضي عام 1993 م وبكالوريا تخصص آداب عام 1995 م. نال شهادة الماجستير في علوم الإعلام والإتصال عام 2005 م و الدكتوراه في علوم الإعلام والإتصال عام 2015 م

مسيرته المهنية

 2015 : محرر محقق مختص / التلفزيون الجزائري
 2014-2013 : رئيس تحرير مركزي / التلفزيون الجزائري
 2015-2013 : أستاذ الإتصال و الإعلام  / المدرسة المتعددة التقنيات
 2013- 2010: رئيس تحرير مختص/ التلفزيون الجزائري
 2009-2010 : رئيس تحرير/ التلفزيون الجزائري
 2007-2010 : رئيس مشروع ملتيميديا / التلفزيون الجزائري
 2003-2007 : محرر محقق/ التلفزيون الجزائري
 2001- 2004 : أستاذ مؤقت/ جامعة الجزائر / معهد علوم الإعلام والاتصال
 2000- 2003 : محرر/ مؤسسة بروكوم أنترناسيونال للإنتاج
 1999- 2000 : منسق تحرير/ جريدة كواليس الأسبوعية
 1999-2000 : محرر/ جريدة الشروق العربي

مراجع

صحفيون جزائريون
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة (أشخاص أحياء)

مراد بوشحيط


Oligoelemente sunt elemente chimice care se găsesc și intervin în cantități infime în metabolismul ființelor, îndeplinind, în unele procese biologice, rolul de catalizator, fiind astfel necesar pentru dezvoltarea lor.

Calități
Aceste substanțe chimice (incluzând ultra-oligoelementele) au o structură simplă de ioni metalici, prezente în organism în cantitate foarte mici, cu rol important în reacțiile chimice și procesele biologice ale organismului, intrând în componența unor enzime, vitamine, hormoni și pigmenți, fiind astfel catalizatori în metabolismul plantelor, animalelor și omului. Ele măresc activitatea enzimelor, accelerează procesele biochimice în organism, stimulează sinteza amidonului, zahărului, pectinei, acizilor nucleici, grăsimilor, etc. Cele mai multe au rol de cofactor sau constituenți ai moleculelor complexe (cobaltul de exemplu în vitamina B12).

Liste de oligoelemente
În următoarele două liste sunt menționate de asemenea ultra-oligoelementele (bor, brom, cadmiu, plumb, litiu), fiind încă neclar, dacă fac parte din om accidental sau dacă au într-adevăr o funcție fiziologică. Există oligoelemente (și ultra-oligoelemente) esențiale precum posibil necesare pentru om, care sunt:

</div>

{| align="center"

</div>

Relevanță față de om
Cantități prea mici sau chiar lipsa de oligoelemente esențiale pot provoca diverse afecțiuni. Deficiențe cunoscute sunt de exemplu anemia în cazul carenței de fier sau la deficit de iod tulburări metabolice (insuficiență a glandei tiroide, fiindcă iodul face parte din hormonul tiroidei) sau tulburări neurologice în caz de lipsă în zinc. În schimb, cantități excesive pot duce la consecințe negative, la fel ca orice materie naturală, devenind de la o anumită doză toxice, astfel apare fluoroza din cauza consumului excesiv de fluor. Aportul de oligoelemente se realizează prin alimentație, organismul nu le poate sintetiza.

Pricinuit importanței acestor oligoelemente, Uniunea Europeană a început autorizarea lor din anul 2003. Aici câteva exemple:
 Mai multe săruri iodate, aditivi aparținând grupei oligoelementelor, au fost autorizate prin Directiva 70/524/CEE a Consiliului (2 ), astfel cum a fost modificată prin Directiva 96/7/CE a Comisiei (3 ).
 Respectivul utilizator a confirmat că siliciul pe care îl achiziționează este un produs adecvat nevoilor sale și că factorul cel mai important pentru el este conținutul de oligoelemente al siliciului.
 Substanța "sulfat de cupru-aminoacid" aparținând "oligoelementelor", element E 4 "cupru –CU", poate fi autorizată în conformitate cu Directiva 70/524/CEE ca aditiv în furaje, în conformitate cu normele menționate în anexa la prezentul regulament.
 În ceea ce privește oligoelementul iod-I, conținutul maxim autorizat în prezent în furaje este de 4 ppm pentru ecvidee, 20 ppm pentru pești și 10 ppm pentru celelalte specii sau categorii de animale.
 Dat fiind faptul că au fost evidențiate conținuturi ridicate de dioxine în oligoelemente, trebuie stabilite conținuturi maxime privind dioxinele și suma dioxinelor și a PCB de tipul dioxinei pentru toți aditivii care aparțin grupei funcționale de compuși de oligoelemente, iar conținuturile maxime trebuie extinse atât la toți aditivii care aparțin grupei funcționale de lianți și agenți antiaglomeranți, cât și la preamestecuri. ).

Rezumat

Note

Bibliografie
 Buletinul Universității de Științe Agricole Cluj-Napoca: Seria agricultură și horticultură, vol. 46-47, Editura Universității de Științe Agricole Cluj-Napoca, Cluj-Napoca 1992
 K. Lang: "Wasser, Mineralstoffe, Spurenelemente: Eine Einführung für Studierende der Medizin, Biologie, Chemie, Pharmazie und Ernährungswissenschaft ", Editura Dr. Dietrich Steinkopff, Darmstadt 1974, ISBN
 Ulrich Kübler: "Das Geheimnis der Spurenelemente", Editura tredition GmbH, Hamburg 2016, ISBN 978-3-7345-1763-1
 Michel Polonovski: "Medizinische Biochemie", Editura Haug, 1951

Metabolism

Oligoelement (biochimie)


بلدية توريلافيجا ، هي إحدى بلديات منطقة كانتابريا, المصنفة على أنها مقاطعة أيضاً، في شمال إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 56.180 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

توأمة
لتوريلافيجا اتفاقيات توأمة مع كل من:
 هافانا القديمة
 روشفور
 الزوك

 أوفييدو

أعلام

 أوسكار فريري
 فيسنتي ترويبا
 داني سوردو
 أنطونيو ريزينيس
 إنريكي سيريزو

مراجع

أماكن مأهولة في كانتابريا
بلديات كانتابريا

توريلافيجا


بلدية سالاس دي بويريبا , هي إحدى بلديات مقاطعة برغش, التي تقع في منطقة قشتالة وليون, والتي تقع في شمال غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 152 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

أماكن مأهولة في مقاطعة برغش
بلديات برغش

سالاس دي بويريبا


Gareth Thomas (born 25 September 1954) is a Labour Party politician in the United Kingdom. He was Member of Parliament for Clwyd West from 1997 to 2005.

Early life
Born in Penygroes, Gwynedd, Thomas is the son of a toolmaker. Although brought up on Merseyside, he is a fluent Welsh language speaker. He went to Rock Ferry High School on Ravenswood Avenue in Rock Ferry, Birkenhead.

After graduating in law (LLB) from the University of Wales, Aberystwyth in 1976, he was initially employed in the insurance industry and managed a loss adjusting company in the West Indies. He graduated from the Council of Legal Education (CLE) in 1977. Thomas has been a barrister in a private practice since 1986 specialising in personal injury litigation and is a member of Amicus.

Parliamentary career
A member of Flintshire County Council between 1995 and 1997, Thomas was elected to Parliament at the 1997 general election. Before 1997, Clwyd West had been regarded as a safe Conservative seat. His political interests include Wales, legal reform, social security and the environment. He was a member of the Select Committee on Welsh Affairs, the Select Committee on Social Security and the Joint Human Rights Committee.

He unsuccessfully sought the nomination for Clwyd West seat in the inaugural Assembly elections losing out to Alun Pugh.

Following the 2001 general election he was appointed Parliamentary Private Secretary to the Secretary of State for Wales, Paul Murphy, and in October 2002 moved with Murphy to the Northern Ireland Office in the same capacity. He was a member of Labour's Parliamentary Campaign Team.

At the 2005 general election, Thomas was narrowly defeated by the Conservative Party candidate David Jones.

Thomas has returned to the legal profession, working as a barrister at Atlantic Chambers Liverpool. In 2013 he was chosen as the Labour Party's candidate for Clwyd West at the 2015 general election. However, he was again defeated by Jones, this time by 6,730 votes. He stood again for his old seat at the 2017 election, cutting Jones' majority to 3,437 votes, and achieving a swing of 5% in the process.

Personal life
Outside politics, Thomas's interests include restoring old buildings, traditional rural crafts and Italy. He continues to live in his former constituency, near Ruthin. He is married to Joanne, and between them they have four children, including his youngest son, Howell Thomas. His wife contested his former seat at the 2019 general election.

References

External links
 They Work For You
 Ask Aristotle

1954 births
Living people
Members of Flintshire County Council
Welsh Labour MPs
Alumni of Aberystwyth University
UK MPs 1997–2001
UK MPs 2001–2005
Politicians from Birkenhead
People from Penygroes, Gwynedd

Gareth Thomas (Welsh politician)


Edward Richard Buxton Shanks () a fost un scriitor englez, cunoscut ca poet de război al Primului Război Mondial, apoi ca jurnalist, critic literar, biograf și profesor universitar. A scris, de asemenea, lucrări științifico-fantastice.

Biografie
S-a născut la Londra și a urmat studii la Merchant Taylors' School din Northwood și la Trinity College din Cambridge. A obținut o llicență în istorie în 1913. A fost redactor al revistei literare Granta în perioada 1912-1913. A servit ca locotenent secund în Armata Britanică din Franța la începutul Primului Război Mondial, făcând parte din Regimentul 8 South Lancashire. În 1915 a fost clasificat ca invalid și a efectuat activități administrative până la sfârșitul războiului.

Mai târziu a fost referent literar al revistei London Mercury (1919-1922) și pentru scurt timp a fost lector de poetică la Universitatea din Liverpool (1926). El a fost redactor principal al ziarului Evening Standard din 1928 până în 1935.

The People of the Ruins (1920) este un roman științifico-fantastic în care un om, care a fost pus într-o stare de anabioză în 1924, se trezește după 150 de ani într-o Mare Britanie devastată de război, în care urmele civilizației au dispărut, iar populația trăiește în ruinele fostelor orașe. The People of the Ruins are un subtext anticomunist (Marea Britanie a anului 1924 era un stat în plină anarhie, guvernat de revoluționarii marxiști).

Premii și onoruri
El a fost primul laureat al premiului Hawthornden în 1919.

Lucrări
 Songs (1915), poeme
 Hilaire Belloc, the man and his work (1916), împreună cu C. Creighton Mandell
 Poems (1916)
 The Queen of China and Other Poems (1919), poeme
 The Old Indispensables (1919), roman
 The People of the Ruins (1920), roman Text la Project Gutenberg Australia
 The Island of Youth and Other Poems (1921), poeme
 The Richest Man (1923), roman
 First Essays on Literature (1923), critică literară
 Fête Galante (1923), libret de operă
 Bernard Shaw (1924), critică literară
 The Shadowgraph and Other Poems (1925)
 Collected Poems (1900–1925) (1926)
 The Beggar's Ride (1926), piesă de teatru
 Second Essays on Literature (1927), critică literară (W.Collins Sons & Co. Ltd., Londra)
 Queer Street (1933)
 The Enchanted Village (1933) (A sequel "Queer Street", however, this one more uncommon)
 Poems 1912–1932 (1933)
 Tom Tiddler's Ground (1934)
 Old King Cole (1936), roman
 Edgar Allan Poe (1937)
 My England (1939)
 Rudyard Kipling – A Study in Literature and Political Ideas (1940)
 Poems 1939–1952 (1953)

Note

Lectură suplimentară
 Ross, Robert H. (1965). The Georgian Revolt, 1910–1922 : Rise and Fall of a Poetic Ideal, Carbondale: Southern Illinois University Press.

Legături externe

Nașteri în 1892
Decese în 1953
Poeți englezi din secolul al XX-lea
Scriitori englezi de literatură științifico-fantastică

Edward Shanks


An Dendrobium ayubii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni James Boughtwood Comber ngan Jeffrey James Wood. An Dendrobium ayubii in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Sumatera. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium ayubii


Eneida Zurita Soto ( 1976, La Paz) es una botánica, agrónoma, y bióloga boliviana.

Recibió entrenamiento científico en el Programa Latinoamericano del Jardín Botánico de Misuri. Trabaja con el "Centro de Biodiversidad y Genética" (CBG) de la Universidad Mayor de San Simón (UMSS) de Cochabamba, Bolivia, en el "Proyecto Políticas y Planeamiento Ambiental del Manejo Participativo de la Biodiversidad", Mancomunidad Unión Amazónica Filadelfia-Bolpebra (MUAFB), en el Departamento de Pando, Bolivia.

Publicaciones
 . 2008. "Two New Species of Guadua (Bambusoideae: Guaduinae) from Colombia and Bolivia". Journal Botanic Research Institute of Texas ISSN 1939-5259 Brit 2 (1 ): 25-34

Honores
Miembro de
 Asociación para la Biología de la Conservación - Bolivia (Capítulo de "Society for conservation Biology". Presidenta del Comité Científico.

Referencias

Enlaces externos

Botánicas de Bolivia
Agrónomos de Bolivia
Escritores en español
Escritores en inglés
Paceños

Eneida Zurita


Gelsenkirchen-Heßler, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde, Gelsenkirchen kentine bağlı idari bölge. 1868'e dek Bochum iline bağlı Wattenscheid idari merkezine bağlıyken bu tarihte yapılan düzenlemeyle Gelsenkirchen'e dahil edildi. Bölge sınırları içinde yer alan Heßler Doğa Parkı ve açık yüzme havuzları, bölgenin önde gelen özllikleri arasındadır.

Gelsenkirchen'in ilçeleri

Gelsenkirchen-Heßler


An Neomicrocalamus dongvanensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni To Quyen Nguyen. An Neomicrocalamus dongvanensis in nahilalakip ha genus nga Neomicrocalamus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Neomicrocalamus

Neomicrocalamus dongvanensis


Das Damendoppel der French Open 1978 war ein Tenniswettbewerb in Paris.

Titelverteidigerinnen waren Regina Maršíková und Pam Teeguarden. Das Finale bestritten Mima Jaušovec und Virginia Ruzici gegen Lesley Bowrey und Gail Lovera, das Jaušovec und Ruzici in  Sätzen gewann.

Setzliste
Es ist weder auf der ITF-Seite noch auf der WTA-Seite ersichtlich, wie sich die Setzliste zusammensetzte oder ob es überhaupt eine gab, da dort keine Angaben zu finden sind.

Hauptrunde

Halbfinale, Finale

Obere Hälfte

Obere Hälfte 1

Obere Hälfte 2

Untere Hälfte

Untere Hälfte 1

Untere Hälfte 2

Weblinks

Damendoppel
1978

French Open 1978/Damendoppel


Crni vrh (planina u BiH, Tešanj)
 Crni vrh (planina u BiH, Prozor-Rama)
 Crni vrh (planina blizu Bišća)

Crni vrh (planina u BiH)


Publius Vergilius Maro (15 Ekim MÖ 70 - 21 Eylül MÖ 19), ünlü bir Romalı şairdir. Roma İmparatorluğu'nun destanı olarak kabul edilen Aeneis'in de yazarıdır.

Dante'nin İlahi Komedya'sındaki ana karakterlerden biridir. Vergilius bu eserde cehennemde Dante'yi gezdirmeye yardımcı olmuştur.

Kuzey İtalya'nın Mantua yöresinin Andes bucağında 15 Ekim MÖ 70'te gündelikçi işçi, çiftlik yanaşması, tuğla ustası, çömlekçi gibi türlü işlerde çalıştığı sanılan bir baba ile Cremona'nın Magius soyundan Magia Polla isimli bir anneden dünyaya gelmiştir. Aynı anne ve babadan Silon ve Flaccus adında iki de kardeşi olmuş, biri çocuk yaşta diğeri genç yaşta ölmüştür. Babasının ölümü üzerine annesi Magia Polla bir kez daha evlenip sonraları Vergilius'unda mirasının bir kısmını bırakacağı Valerius Proculus isimli bir erkek çocuğu daha dünyaya getirmiştir.

Oldukça canlı bir doğada çocukluğunu babasının çiftliğinde geçiren Vergilius, ilk öğretimini Cremona'da tamamlayıp, on beş yaşlarında Milano'ya geçer. Sonra da Roma'ya gidecektir.

Hellenistiğin; Epicurusçuluk, Orpheusçuluk, Stoacılık gibi türlü akımlarını, başta Cato, Lucretius, Varrius, Varro olmak üzere Roma ozanlarını tanır. Augustus'un yardımıyla Sibylla kitapları'nı okumuş olabilir (?). Homeros'u ve Apollonius Rhodius'u oldukça iyi öğrenir. Öğrenimini tamamladığında sıkılgan mizacı yüzünden hukukta ve devlet işlerinde kendini gösterememiştir. Tek bir davaya bakıp kaybedince oldukça çabuk vazgeçer.

MÖ 41'de Antonius ve Octavianus'un Philippi iç savaşında (MÖ 42) savaşan emekli savaşçılara dağıtmayı kararlaştırdıkları Mantua ve Cremona topraklarının yetmemesi üzerine Cremona'ya oldukça yakın bir köy olan Andes de dağıtılmıştır. Ozanın toprakları da dağıtılmak istenip Octavianus ile yakınlığı dolayısı ile topraklarını kurtarmış olabilir (?).

MÖ 19'da Aeneis destanının geçtiği İlion şehrini görmek üzere çıktığı yoldan, Hastalanması nedeni ile geri dönerken, Brundisium'da ölür.

Eserleri
 Georgicalar, Bucolicalar
 Aeneis destanı

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Latin texts & commentaries
 Aeneid translated by T. C. Williams, 1910
 Aeneid translated by John Dryden, 1697
 Aeneid, Eclogues & Georgics translated by J. C. Greenough, 1900
 Works of Virgil  at Theoi Project
 Aeneid, Eclogues & Georgics translated by H. R. Fairclough, 1916
 Works of Virgil  at Sacred Texts
 Aeneid translated by John Dryden, 1697
 Eclogues & Georgics translated by J.W. MacKail, 1934
 P. Vergilivs Maro at The Latin Library

Latince metinler
 Aeneid translated by E. Fairfax Taylor, 1907
 Aeneid, Georgics & Eclogues translated by (unnamed)
 Moretum ("The Salad") Scanned from Joseph J. Mooney (tr.), The Minor Poems of Vergil: Comprising the Culex, Dirae, Lydia, Moretum, Copa, Priapeia, and Catalepton (Birmingham: Cornish Brothers, 1916).
 Virgil's works : text, concordances and frequency list.

Biyografi
 Suetonius: The Life of Virgil, an English translation.
 Vita Vergiliana, Aelius Donatus' Life of Virgil in the original Latin.
 Virgil.org: Aelius Donatus' Life of Virgil translated into English by David Wilson-Okamura
 Project Gutenberg edition of Vergil—A Biography , by Tenney Frank.
 Vergilian Chronology (Almanca).

Açıklama
 "A new Aeneid for the 21st century". A review of Robert Fagles's new translation of the Aeneid in the TLS, February 9th, 2007.
 Virgil in Late Antiquity, the Middle Ages, and the Renaissance: an Online Bibliography
 Virgilmurder (Jean-Yves Maleuvre's website setting forth his theory that Virgil was murdered by Augustus)
 The Secret History of Virgil , containing a selection on the magical legends and tall tales that circulated about

MÖ 70 doğumlular
MÖ 19 yılında ölenler

MÖ 1. yüzyıl yazarları
MÖ 1. yüzyıl Romalıları
Roma dönemi şairleri

Publius Vergilius Maro


Gangstar: Crime City es un videojuego de móviles desarrollado y publicado por Gameloft. El juego se trata de un gánster que explora la ciudad ficticia de Crime City en busca de dinero, el poder y la ocupación de los distritos y por supuesto ascender en el mundo criminal

Jugabilidad
Gangstar: Crime City es un videojuego de acción y aventura de arriba hacia abajo 2D. El mundo del juego se puede recorrer a pie o en vehículo.
Crime City, el escenario titular (ficticio) del juego, es casi como una combinación de Los Ángeles y Miami (que consiste principalmente en áreas con sede en Miami). Áreas como Ocean Beach (como se usa en Grand Theft Auto: Vice City) y Ocean Drive son ejemplos. Policías y sus vehículos están diseñados según el LAPD.

El mundo del juego está estructurado como un abierto con un entorno basado en sandbox, lo que le brinda al jugador un área considerable para moverse; Está dividido en dos mapas que representan un distrito suburbano exclusivo y en decadencia, respectivamente. A pie, el jugador puede correr y disparar a peatones y automóviles, y es posible operar una variedad de vehículos. Si bien las misiones de la historia son necesarias para avanzar en el juego, no son obligatorias ya que los jugadores pueden completarlas a su propio ritmo. Además de la historia principal, los jugadores también pueden participar en actividades paralelas como carreras callejeras, comprar propiedades como un restaurante y un sello discográfico, y el tráfico de drogas (aunque dada la naturaleza muy censurada del juego, Los eufemismos como "caramelos" y otros términos relacionados con la confitería se utilizan para evitar cualquier referencia directa a narcóticos).

En las tiendas de armas, el jugador puede comprar armas (incluyendo una pistola que tiene munición infinita, la Uzi (que se usa para cometer disparos desde el vehículo), una escopeta, el rifle de asalto AK-47, un rifle de francotirador y un bazooka/lanzacohetes (que solo se encuentra en ciertos lugares y algunas misiones)), salud y chaleco antibalas adicionales. Combate cuerpo a cuerpo y melé no están disponibles en el juego.

Peatones, Gánsteres y Policía
En el juego hay varios tipos de peatones, los civiles que son pacíficos a excepción de algunos hostiles que si son amenazados responderán con armas tales pistolas o uzi. Los gánsteres se encuentran en muchas partes y son traficantes, si uno se acerca a ellos y presiona la tecla 0 (cero) del móvil, aparecerá una tienda de "Golosinas" (drogas en el juego) o armas para comprar, algunos gánsteres si son atacados se volverán hostiles o huirán del lugar. Los policías se encuentran en casi toda la ciudad, rondando en vehículos o a pie, si son atacados responderán el fuego y aparecerá una placa de búsqueda y captura policial, mientras más placas se obtengan, mayor será la hostilidad de los policías, de usar pistolas, pasaran a usar escopetas si el nivel se eleva a 3 placas y si se eleva a superior a 4 utilizaran fusiles AK-47

Armas
Las tiendas de armas son lugares donde el jugador puede comprar salud, armas y guardaespaldas. La selección abarca desde la pistola, con munición infinita, la Uzi, que pueden ser utilizados para los tiroteos y disparar desde un vehículo, el rifle AK-47, una escopeta de acción, y el lanzacohetes, que solo se puede obtener en determinados lugares. A diferencia de Grand Theft Auto, los jugadores se limitan solo al uso de las armas, ya que los ataques cuerpo a cuerpo no están disponibles en el juego.

Recepción

Gangstar: Crime City recibió una recepción mixta a positiva por parte de los críticos, con elogios a la jugabilidad y los esfuerzos de Gameloft para llevar una experiencia similar a Grand Theft Auto a los dispositivos móviles, que no ha visto ningún lanzamiento oficial desde Rockstar hasta el lanzamiento móvil del décimo aniversario de Grand Theft Auto III en 2011. Levi Buchanan de IGN le dio a Crime City una puntuación de 7.4 de 10, indicando "Si puedes entrar Gangstar sin ninguna expectativa que no sea un facsímil razonable de la experiencia de GTA en la pantalla más pequeña a un precio de ganga, definitivamente hay algunas patadas. Simplemente mantén tu lengua plantada firmemente en la mejilla mientras juegas". En una crítica similarmente positiva, Pocket Gamer también notó que el juego se basa en gran medida en Grand Theft Auto, afirmando "aunque no es lo mejor que podría ser, Gangstar: Crime City es una buena puñalada / disparo/otro-violento-verbo metafórico para convertir GTA en forma móvil. Sólido, si no completamente pulido", Si bien ambos revisores notaron el mundo abierto y las misiones del juego, su representación estereotípica de la cultura gangsta rap y hip-hop fue criticada y ridiculizada por ser un cliché y lengua en la mejilla.

Leer más
 Gangstar 2: Kings of L.A
 Gangstar: West Coast Hustle
 Gangstar: Miami Vindication
 Gangstar Rio: City of Saints

Referencias

Enlaces externos

Videojuegos de 2006
Videojuegos de Gameloft
Videojuegos de acción-aventura
Videojuegos de mundo abierto
Videojuegos de crimen organizado
Videojuegos desarrollados en Francia
Videojuegos ambientados en Estados Unidos
Videojuegos con gráficos isométricos
Videojuegos para teléfonos móviles
Videojuegos para la plataforma Java

Gangstar: Crime City