Baron Westbury, of Westbury in the County of Wiltshire, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created on 27 June 1861 for the lawyer and Liberal politician Sir Richard Bethell on his appointment as Lord Chancellor, a post he held until 1865.

The title descended in the direct line until the death of his great-great-grandson, the fourth baron (who succeeded his grandfather), in 1961. The fourth baron was succeeded by his younger brother, the fifth baron. He was equerry to Prince Henry, Duke of Gloucester from 1947 to 1949 and also served as Deputy Lieutenant of North Yorkshire in 1973.  the title is held by his son, the sixth baron, who succeeded in 2001.

Barons Westbury (1861)
Richard Bethell, 1st Baron Westbury (30 June 1800 – 24 July 1873)
Richard Augustus Bethell, 2nd Baron Westbury (11 March 1830 – 28 March 1875)
Richard Luttrell Pilkington Bethell, 3rd Baron Westbury (25 April 1852 – 20 February 1930). He jumped out of the bedroom window of his seventh floor St James's apartment after a long period of illness. He left a note that read: "I really cannot stand any more horrors and hardly see what good I am going to do here, so I am making my exit." His death was ruled "suicide while of unsound mind." His son Captain The Hon. Richard Bethell was found smothered to death at a Mayfair club.
Richard Morland Tollemache Bethell, 4th Baron Westbury (9 October 1914 – 26 June 1961) He co-authored a cookery book on Italian cooking, With Gusto and Relish, published in 1957. Lord Westbury spent the latter part of his life mainly in Rome, Italy. He never married and his younger brother, David Allan Bethell, succeeded to the Westbury title in 1961.
David Allan Bethell, 5th Baron Westbury (1922–2001)
Richard Nicholas Bethell, 6th Baron Westbury (b. 1950)

The heir apparent is the present holder's son Hon. Alexander Bethell (b. 1986).

References

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1861
Noble titles created for UK MPs
Peerages created for lord high chancellors of Great Britain
Baron

Baron Westbury


En haplogruppe (fra , haploûs, "enkel eller simpel") er en kombination af alleler på forskellige kromosomområder, som er tæt forbundne og har tendens til at blive nedarvet sammen. Det er en gruppe af individuelle organismer, som indenfor molekylær evolution, deler en fælles afstamning – en genetisk linje af afstamning dokumenteret med bestemte enkeltnukleotidpolymorfi (SNP) mutationer. Eftersom at haplogrupper består af lignende haplotyper, så er det typisk muligt at forudsige et tilhørsforhold til en haplogruppe ud fra haplotyper.

Haplogrupper vedrører en enkelt slægtslinje, som typisk kan dateres tusinde af år tilbage i tiden. Et sådant tilhørsforhold til en haplogruppe består for alle individer af en relativt lille mængde arvemasse i de enkelte individer.

Hver haplogruppe stammer fra og forbliver en del af en foregående enkelt haplogruppe (eller paragruppe). Det betyder, at hver relateret gruppe af haplogrupper kan modelleres præcist hierarkisk.

Haplogrupper identificeres normalt af begyndelsesbogstaver fra alfabetet og detailforbedringer består af tillæg af tal- og bogstavkombinationer (eksempelvis A → A1 → A1a).

Indenfor humangenetik er de mest studerede haplogrupper Y-kromosom (Y-DNA) haplogrupper og mitokondrie DNA (mtDNA) haplogrupper, som begge kan benyttes til at definere genetiske populationer. Y-DNA nedarves udelukkende fra far til søn, hvor mtDNA nedarves fra mor til børn af begge køn. Ingen rekombination og således er Y-DNA og mtDNA forandringer udelukkende defineret ud fra mutationer og ikke sammenblanding af forældrenes arvemasse.

Referencer

Eksterne henvisninger

Generelle
 World Families Network
The Genographic Project

Alle DNA-haplogrupper
Y-Chromosome - *http://www.scs.uiuc.edu/~mcdonald/WorldHaplogroupsMaps.pdf

Y-kromosom DNA-haplogrupper
Y Chromosome Consortium
ISOGG Y-DNA Haplogroup Tree
PhyloTree's Y-tree A minimal reference phylogeny for the human Y-chromosome
DNA Heritage's Y-haplogroup map
Haplogroup Predictor
The Y Chromosome Consortium (2002), A Nomenclature System for the Tree of Human Y-Chromosomal Binary Haplogroups, Genome Research, Vol. 12(2), 339-348, February 2002. (Detailed hierarchical chart has conversions from previous naming schemes)
Semino et al. (2000), The Genetic Legacy of Paleolithic Homo sapiens sapiens in Extant Europeans, Science, Vol 290 (paper which introduced the "Eu" haplogroups).
Y-DNA Ethnographic and Genographic Atlas and Open-Source Data Compilation

Mitokondrie-DNA haplogrupper
PhyloTree - The phylogenetic tree of global human mitochondrial DNA variation
PhyloD3 - D3.js-based phylogenetic tree based on PhyloTree
MitoTool - a web server for the analysis and retrieval of human mitochondrial DNA sequence variations
HaploGrep - automatic classification of mitochondrial DNA haplogroups based on PhyloTree
HaploFind - fast automatic haplogroup assignment pipeline for human mitochondrial DNA
graphical mtDNA haplogroup skeleton
The Making of the African mtDNA Landscape
Do the Four Clades of the mtDNA Haplogroup L2 Evolve at Different Rates?

Software
Y-DNA Haplogroup Browser

DNA
Homo sapiens
Organismer
Genetik

Haplogruppe


Alin Savu (n. 22 octombrie 1942, Galați) este un fost jucător român de baschet.

A absolvit Facultatea de Biologie a Universității din București și Institutul de Educație Fizică și Sport București (actuala Universitate Națională de Educație Fizică și Sport).

Alin Savu a fost unul dintre cei mai renumiți baschetbaliști ai generației sale, cariera sa sportivă întinzându-se între 1959 și 1978. A fost legitimat la următoarele echipe de baschet:
 AS Proiectantul București (1969-60)
 Universitatea București (1960-61)
 Știința București (1961-1965)
 Steaua București (1965-1977)
 CSU Sibiu (1977-78)

Cu echipa Steaua București a cucerit două titluri în Campionatul României (1965-66 și 1966-67).

Alin Savu a fost selecționat de 208 ori în reprezentativa de baschet a României, făcând parte din "cinciul de bază" al echipei. A participat la 151 de meciuri internaționale între anii 1963 și 1973. A jucat la trei ediții ale Campionatelor Europene de Baschet: Moscova (1965), Helsinki (1967, unde echipa României a terminat pe locul V) și Essen(1971).

Este unicul jucător român de baschet selecționat de două ori în Echipa Europei (1967 și 1968).

Alin Savu este maestru al sportului și maestru emerit al sportului.

Legături externe
 Steauabaschet.ro, Jurnal de legendă: Alin Savu , accesat 10 martie 2016.
 Radu Paraschivescu, Ce nu aruncăm la coș, 1 februarie 2011, Prosport.ro.
 Sport Arena Streetball: Alin Savu, un erudit al baschetului , accesat 10 martie 2016.
 Alin Savu, pagină facebook

Baschetbaliști români
Nașteri în 1942
Nașteri pe 22 octombrie
Gălățeni

Alin Savu (baschetbalist)


Personal Digital Cellular (PDC) was a 2G mobile telecommunications standard used exclusively in Japan.

After a peak of nearly 80 million subscribers to PDC, it had 46 million subscribers in December 2005, and was slowly phased out in favor of 3G technologies like W-CDMA and CDMA2000. At the end of March 2012, the count had dwindled down to almost 200,000 subscribers. NTT Docomo shut down their network, mova, on April 1, 2012 at midnight.

Technical overview
Like D-AMPS and GSM, PDC uses TDMA. The standard was defined by the RCR (later became ARIB) in April 1991, and NTT DoCoMo launched its Digital mova service in March 1993.  PDC uses 25 kHz carrier, pi/4-DQPSK modulation with 3-timeslot 11.2 kbit/s (full-rate) or 6-timeslot 5.6 kbit/s (half-rate) voice codecs.

PDC is implemented in the 800 MHz (downlink 810–888 MHz, uplink 893–958 MHz), and 1.5 GHz (downlink 1477–1501 MHz, uplink 1429–1453 MHz) bands.  The air interface is defined in RCR STD-27 and the core network MAP by JJ-70.10.  NEC, Motorola, and Ericsson are the major network equipment manufacturers.

The services include voice (full and half-rate), supplementary services (call waiting, voice mail, three-way calling, call forwarding, and so on), data service (up to 9.6 kbit/s CSD), and packet-switched wireless data (up to 28.8 kbit/s PDC-P).  Voice codecs are PDC-EFR and PDC-HR.

Compared to GSM, PDC's weak broadcast strength allows small, portable phones with light batteries at the expense of substandard voice quality and problems maintaining the connection, particularly in enclosed spaces like elevators.

PDC-EFR
PDC Enhanced Full Rate is a speech coding standard that was developed by ARIB in Japan and used in PDC mobile networks in Japan. The carriers use one of those codecs as PDC-EFR: CS-ACELP 8 kbit/s (a.k.a. NTT DoCoMo Hypertalk) and ACELP 6.7 kbit/s (a.k.a. J-PHONE Crystal Voice).

The PDC-EFR CS-ACELP uses G.729. The PDC-EFR ACELP is compatible with the AMR mode AMR_6.70.

PDC-HR
PDC Half Rate is a speech coding standard that was developed by ARIB in Japan and used in PDC mobile networks in Japan.  It operates with a bit-rate of 3.45 kbit/s and is based on Pitch Synchronous Innovation CELP (PSI-CELP).

Operators of PDC service
 NTT DoCoMo (mova brand): Service terminated on March 31, 2012
 SoftBank Mobile (SoftBank 6-2 brand): Service terminated on March 31, 2010
 KDDI
 au: Service terminated on March 31, 2003
 TU-KA: Service terminated on March 31, 2008

Standardization organizations
 Association of Radio Industries and Businesses (ARIB)
 Telecommunication Technology Committee (TTC)

See also
 AMR
 PDC-FR - VSELP-based old full-rate codec

References

Mobile telecommunications standards
Japanese inventions

Personal Digital Cellular


Gayb ( el-ġayb ["gayb" sözü "gaip" sözü ile karıştırılmamalıdır]) İslam inanışına göre görünmez anlaşılmaz yani akıl ve 5 duyu ile algılanamaz âlem. Gayb, görülenin zıddıdır ve Gayb görülenden üstündür. Alem 2 kısma ayrılır. Birincisi görünen varlıklar (Beş duyu organımızla algılayabildiğimiz), ikincisi görülmeyen varlıklar (Beş duyu organımız ile algılayamadığımız).
Görülmeyen, bilinmeyen ve gizli anlamına gelir. Gayb, Mutlak ve Nisbi olarak ikiye ayrılır. Gayba inanmak imanın devamının şartlarındadır. Gayba inanmayan Allah'a, meleklere ve cinlerin var olduğuna inanmamış sayılır ve ayrıca imanı olmaz. Nisb gaybları  Allah, Melek Cennet, Cehennem, Şeytan, Kıyamet, Kabir hayatı, Ahiret, bir kimsenin kalbinde olan şey, Sırat Köprüsü ve benzeridir. Mutlak gayblar: İnsanın, cinlerin, hayvanların ölüm tarihi ve saati (ecel), Kıyamet'in kopacağı yıl, çocuğun büyüyünce nasıl hayat geçireceği, çocuğun büyüyünce kimle evlenip kaç çocuğu olması, doğacak çocuğun cinsiyeti  gibi. Kur'an'da gayb; Bakara, Al-i İmran, Maide, En'Am, Araf, Tevbe, Hud, Yusuf, Ra'd, Nahl, Kehf, Meryem, Mü'minun, Neml, Secde, Sebe', Fatır, Zümer, Hucurat, Tur, Necm, Hadid, Haşr, Cum'a, Teğabun, Kalem, Cin ve Tekvir Surelerinde toplam 43 defa telaffuz edilmiştir. Cinin hareketleri halleri insana gaybdır. Yine İnsanın hareketleri halleri, cine gaybdır. Melekler, Peygamberler, Cinler, Hayvanlar da gaybı bilmezler. Örneğin bir köpeğin yanından bir cin geçse Köpek, cini, cin de köpeği görmez. Gaybı bilen yalnız Allah'dır. Allah isterse Salih'lere ve dilediği peygamberlere gaybdan bilgi verebilir. Kıyametten sonra bütün gayblar görülecektir.

Ayrıca bakınız
cuguli
Günahkar
Kur'an
Peygamber
Allah
Ahiret
Kafir

Kaynakça

İslam mitolojisi

Gayb


Zonska nogometna liga Brčko je bila liga šestog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1989./90.
Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bila "Mladost" iz Velike Obarske.

Ljestvica

 Hrvatska Tišina – danas dio Tišine
 U slučaju neriješenog rezultata se izvodilo raspucavanje jedanaesterca te bi pobjednik dobio 1 bod, a poraženi u raspucavanju bi ostao bez bodova

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 regionalna liga BiH – Sjever 1989./90.
 Međuopćinska liga Brčko – Zapad 1989./90.

Vanjske poveznice

Izvori

 Mihailo Nešić: 90 godina (Bratstvo, Zmaj, Graničar) - Otrgnuto od zaborava (1921 - 2011), Brezovo Polje, 2011., str. 190-193

1989-90 Brčko
Brčko-1
1989-90 1 zona

Zonska nogometna liga Brčko 1989./90.


Kopano Matlwa (nascida em 1985) é uma escritora e médica sul-africana, conhecida por seu romance Spilled Milk, que se concentra na geração "Born Free" da África do Sul, e Coconut, seu romance de estreia, que aborda questões de raça, classe, e colonização na Joanesburgo moderna . Coconut foi premiado com o Prêmio Literário da União Europeia em 2006/2007 e também ganhou o Prêmio Wole Soyinka de Literatura na África em 2010. Spilled Milk estava na lista longa do Prêmio de Ficção do Sunday Times de 2011 .

Vida pregressa
Kopano Matlwa Mabaso (née Matlwa) nasceu em um município fora de Pretória, África do Sul. Ela começou a escrever em 2004, quando o HIV estava devastando a África do Sul, dizendo mais tarde que isso a influenciou: "Escrever foi um interrogatório para mim, tentando entender todas as coisas malucas que eu veria."

Educação
Mabaso formou-se em medicina pela Universidade da Cidade do Cabo e, em seguida, concluiu seu mestrado em Ciências da Saúde Global e doutorado (PhD) em Saúde da População pela Universidade de Oxford, onde recebeu uma bolsa de estudos Rhodes .

Carreira
Matlwa tinha nove ou 10 anos em 1994 quando Nelson Mandela foi eleito presidente da África do Sul, e ela disse à NPR que se lembra disso como uma "época emocionante": "Éramos a 'nação arco-íris' e uma espécie de 'crianças de ouro ' de África." À medida que crescia, no entanto, Matlwa diz que o sentimento de esperança e novidade deu lugar para a realidade de um governo corrupto. Ela escreveu seu primeiro romance, Coconut, enquanto concluía sua graduação em medicina. Matlwa foi citado como a voz emergente de uma nova geração de escritores sul-africanos, lidando com questões como raça, pobreza e gênero. Coconut é conhecido por explorar a aparência feminina, incluindo o aspecto político do cabelo das mulheres negras.

Livros

Coconut
Coconut é ambientado na África do Sul pós-apartheid e é construído em torno do conceito de 'coco', que é uma pessoa "que é negra, mas que fala como uma pessoa branca". Ele investiga a complexa sociedade que deveria ser livre, mas "como novas liberdades nascem com dificuldade, [elas] frequentemente revelam novos problemas ou os criam". O romance é dividido em duas narrativas: Fifi, que pertence à classe média negra, e Fiks, uma pobre órfã negra. Ambas as protagonistas lutam para encontrar sua identidade na nova sociedade multirracial; eles experimentam a divisão entre vários ideais africanos e valores ocidentais globais de branquitude.

Leite derramado
Spilled Milk enfoca a geração "Born Free" da África do Sul, ou aqueles que se tornaram adultos na era pós- apartheid . A protagonista do romance é Mohumagadi, uma diretora de escola negra. O romance explora a relação entre Mohumagadi e seus alunos e também a relação entre Mohumagadi e um padre branco que vive tempos difíceis. Ao escrever este romance, Matlwa sentiu-se desapontada com a nova política da era pós-Apartheid e com seus sentimentos pessoais; não foi tudo o que foi prometido. Os personagens do romance e suas interações uns com os outros são representativos dos sentimentos de decepção que a geração sul-africana "nascido livre" experimentou. Eles logo descobriram "engano, ganância e corrupção se infiltrando na sociedade".

Dor menstrual
Em 2016, Matlwa publicou seu terceiro romance, Period Pain . Este romance discute como os sul-africanos discriminam nações e como "a xenofobia existe dentro de lares e instituições". Segue a história de Masechaba enquanto ela cresce na África do Sul, lidando com a forma como os sul-africanos são vistos por outros africanos como escravizados e mimados. Por meio de suas lutas e eventos marcantes em sua vida, lançamos um olhar sobre os desafios de saúde mental que afetam não apenas os pacientes, mas também os profissionais da saúde. A dor do período de Matlwa foi indicada para o Prêmio de Ficção Barry Ronge do Sunday Times de 2017, o Prêmio Literário da África do Sul e o Prêmio de Humanidades e Ciências Sociais da África do Sul.

Livros

 Coconut (Jacana, 2007),
 Spilt Milk (Jacana, 2010),
 Period Pain (Jacana, 2017), . Como Evening Primrose (Londres: Cetro, 2017),

Escritores da África do Sul
Nascidos em 1985
Pessoas vivas
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Pretas)

Kopano Matlwa


Lepidophthirus macrorhini ist eine Art der Tierläuse, die sich auf das Leben als Parasit auf dem Südlichen See-Elefanten (Mirounga leonina) spezialisiert hat. Es handelt sich um eine von zwei Arten der Gattung Lepidophthirus innerhalb der auf das Leben an Robben spezialisierten Familie Echinophthiriidae.

Merkmale
Die Männchen von Lepidophthirus macrorhini erreichen eine Körperlänge von 2,5 bis 3 Millimeter, die Weibchen sind etwa 2,25 Millimeter lang. Sie haben eine blassgelbbraune Körperfärbung, die Tibien und Tarsen der Beine sind dunkelbraun und die Klauen und Dornen braunschwarz. Der Brustbereich weist auf der Oberseite zwei dunkelbraune Flecken auf, die durch eine blassere Linie getrennt und von helleren Bereichen flankiert werden. Die Oberseite des Abdomens ist dachziegelartig und eng mit Chitinschuppen besetzt, die bis zur Rückenmitte reichen und sich dort mit Dornen mischen. Diese Dornen bedecken in unterschiedlicher Länge den gesamten Körper und bilden unregelmäßige und dichte Querreihen. Pro Segment existieren sechs bis acht dieser Querreihen.

Lepidophthirus macrorhini besitzt einen breiten Kopf, der dicht mit kurzen Dornen besetzt ist. Am Hinterkopf besitzen die Tiere einen breiten Fortsatz, er sich in den oberen Bereich des Brustbereichs schiebt. Die Mundöffnung auf der Unterseite ist vergleichsweise weit vorne und wird von einer nach hinten offenen Leiste und vier Borsten umgeben. Die Fühler bestehen aus vier Gliedern, direkt hinter ihnen befindet sich eine auffällige und mit langen Dornen besetzte Ausbuchtung des Kopfes. Die Augen sind zurückgebildet und fehlen vollständig.

Die Beine sind kurz und kräftig gebaut, wobei die Vorderbeine etwas kleiner sind als die folgenden Beinpaare. Der Oberschenkel (Femur) ist stark verkürzt, die Tibia und der eingliedrige Tarsus gehen direkt ineinander über und sind kaum voneinander getrennt. Vor dem Tarsus befindet sich eine Skelettplatte, ein prätarsales Sklerit, mit starken und kurzen Zähnen und an der Tibia befindet sich ein weiterer Fortsatz mit ähnlich ausgebildeten Zähnen. Das Sternit des ersten Brustsegments (Prothorax) weist eine gabelartige Struktur auf, die nach hinten geöffnet ist.

Der Hinterleib (Abdomen) ist vom Brustbereich nicht abgesetzt und besteht aus neun Segmenten, wobei das erste Segment bis auf die Rückenplatte (Tergit) reduziert ist. Die Segmente 6 bis 9 sind stark zusammengebogen. Stigmen befinden sich in den beiden hinteren Brustsegmenten und im zweiten Hinterleibssegment. Bei den Weibchen besitzt das neunte Hinterleibssegment die langgestreckten und schmalen Gonopoden, die im vorderen Bereich verschmolzen und lang aufsitzend sind. Die Geschlechtsregion ist beim Weibchen von Haaren und Dornen besetzt, beim Männchen befinden sich hier kleinere Schuppen. Der Aedeagus weist als Valven nur einfache Chitinspangen auf.

Lebensweise
Lepidophthirus macrorhini lebt als Ektoparasit auf dem Körper des Südlichen See-Elefanten (Mirounga leonina), der im Bereich der Antarktis vorkommt und den größten Teil seines Lebens im Meer verbringt. Die Laus muss entsprechend sowohl an die extremen Temperaturen der Antarktis wie auch das Leben im Meerwasser angepasst sein. Als Tierlaus ernährt sich Lepidophthirus macrorhini vom Blut seines Wirtes. Dafür sticht die Laus ihren Saugrüssel in den Körper des See-Elefanten und sticht dabei eine Kapillare an, das Blut wird dann über den Saugrüssel aufgenommen.

Anpassungen an Lebensraum und Lebensweise der Wirte

Die Läuse am Körper der See-Elefanten werden bei jedem Tauchgang der Robben vollständig mit Salzwasser bedeckt und müssen für diese Lebensweise entsprechend angepasst sein. Sie sind damit extremen Veränderungen bezüglich der Temperatur, der Verfügbarkeit von Sauerstoff, der Präsenz von Salzwasser und der Nahrungsmenge ausgesetzt. Diesen Veränderungen haben sie sich durch verschiedene Strategien angepasst.

Die See-Elefanten gehen nur einmal im Jahr für vier bis fünf Wochen an Land, wo die Weibchen ihre Jungtiere zur Welt bringen und die Paarung der Tiere stattfindet. Der größte Teil der erwachsenen Robben ist von Läusen der Art Lepidophthirus macrorhini besiedelt, die Jungtiere werden in der kurzen Zeit nach der Geburt bis zum Verlassen der Kolonie ebenfalls infiziert.

Der Körper der See-Elefanten ist von einem kurzen und harten, schuppenähnlichen Fell bedeckt, das im Bereich der Flossen weniger dicht ist. See-Elefanten sind Säugetiere und entsprechend ist ihre Körpertemperatur gegenüber der Umgebung erhöht, eine Wärmeisolierung findet vor allem durch die dicke Fettschicht am Körper statt, die im Bereich der Flossen fehlt. Bei Untersuchungen auf der Macquarieinsel wurden durchschnittliche Lufttemperaturen von 0 bis 8 °C festgestellt. Die Hauttemperatur der See-Elefanten liegt bei 8 °C Lufttemperatur bei etwa 30 bis 33 °C, im Bereich der Flossen bei etwa 24 bis 34 °C. Bei tieferen Lufttemperaturen sinkt die Hauttemperatur am Körper, im Bereich der Flossen bleibt sie jedoch etwa gleich. Im Meer passt sich die Temperatur der gesamten Hautoberfläche an die Wassertemperatur an.

Der Verbreitung der Läuse auf der Körperoberfläche folgt in der Regel den Bereichen des Körpers, an denen überschüssige Wärme abgegeben wird. Sie finden sich entsprechend in höchster Dichte im Bereich der hinteren Flossen, wo die höchsten Temperaturen entstehen. Gleichzeitig kommt es durch die Erwärmung der Bereiche zu einem stärkeren Blutfluss in den dortigen Kapillaren und für die Läuse steigt die Menge der verfügbaren Nahrung.

Fortpflanzung
Die Fortpflanzung der Läuse findet nur an Land statt. Hier pflanzen sie sich innerhalb kurzer Zeit sehr stark fort und verbreiten sich unter den See-Elefanten und ihren Jungtieren in der Kolonie.

Bei Temperaturen von 25 bis 35 °C auf den Wirten legen die Weibchen sechs bis neun Eier pro Tag, die Nymphen schlüpfen nach fünf bis zehn Tagen. Dabei können sie nicht schlüpfen, wenn die Eier im kalten Wasser sind, entsprechend ist der Lebenszyklus auf die kurze Phase des Landgangs der See-Elefanten abgestimmt. In der Zeit, die die Jungtiere an Land verbringen, können die Läuse zwei neue Generationen entwickeln.

Taxonomie und Systematik
Die Erstbeschreibung von Lepidophthirus macrorhini erfolgte durch Günther Enderlein auf der Basis mehrerer von Emil Werth bei der Deutschen Südpolar-Expedition gesammelter Tiere. Dieser hatte sie von einem jungen Männchen des Südlichen See-Elefanten auf den Kerguelen im Jahr 1902 gesammelt und nach Deutschland gebracht. Enderlein erkannte sie als neue Art und beschrieb sowohl die neue Gattung Lepidophthirus, wie auch die neue Art. Eine nähere Verwandtschaft zu der unter anderem auf dem Seehund (Phoca vitulina) parasitierenden Gattung Echinophthirius stellte er fest, die Unterschiede begründeten jedoch die Beschreibung einer neuen Gattung.

Lepidophthirus macrorhini ist heute eine von zwei beschriebenen Arten der Gattung Lepidophthirus innerhalb der auf das Leben an Robben spezialisierten Familie Echinophthiriidae. Über die zweite Art, Lepidophthirus piriformis, die auf Mönchsrobben (Monachus) lebt, liegen nur sehr wenige Informationen vor.

Belege

Literatur
 G. Enderlein: Lepidophthirus n.gen., eine Laus der Elefantenrobbe von der Kerguelen-Insel. Zoologischer Anzeiger 23, 1904; S. 43–47. (Volltext bei archive.org)
 M.D. Murray: Insect parasites of marine birds and mammals. In: Lann Cheng: Marine Insects. Scripps Institution of Oceanography Technical Report, Scripps Institution of Oceanography, UC San Diego, 1976

Tierläuse
Phthiraptera
Parasit bei Säugetieren

Lepidophthirus macrorhini


Das Gut Riensberg (früher auch Rinesberg, Rinesberch, Rinesberghe oder Rynsberge geschrieben) ist ein historisches Landgut mit einem Park in Bremen-Schwachhausen, an der Schwachhauser Heerstraße Nr. 240, das heute Teil des Focke-Museums ist. Das Haus Riensberg steht seit 1973 unter Denkmalschutz.

Geschichte

Das Gut Riensberg entstand wahrscheinlich mit Beginn der Besiedlung des Hollerlandes unter Erzbischof Friedrich im 12. Jahrhundert. Wie andere Vorwerke auch, handelte es sich um ein sogenanntes "Geerengut", ein Grundstück an der Ecke einer Feldmark, hier an der Grenze zwischen den ehemaligen Dörfern Schwachhausen, Horn, Vahr und Hastedt. Gemäß Herbert Schwarzwälder bezieht sich der Name möglicherweise auf eine Erhebung (Berg) an einer Ackergrenze (Rains). Nach Franz Buchenau verweist Rien auf das Gewässer der Gete, die an dem Grundstück vorbeifloss.

Das Anwesen war ursprünglich von einem Wassergraben umgeben und wurde daher auch als Wasserburg bezeichnet, obwohl es sich vermutlich zunächst nur um einen befestigten Hof gehandelt hat. 1213 wurde eine Burg Riensberg durch die Stedinger zerstört. Dieses Ereignis stellt gleichzeitig die erste urkundliche Erwähnung des Riensberg dar.

Die Bewohner des Gutes waren zunächst Landmannen des Grafen Gerhard I. von Holstein. Um 1270 ist ein Ritter Brüning als Lehnsherr überliefert, 1270 schenke Holstein das Lehen auf Bitten von Erzbischof Hildebold der Bremer Kirche. Im 14. Jahrhundert war es Allodialbesitz der Ratsfamilie Wolde, die sich in der Folge von bzw. van Riensberg nannte – der Chronist Gerd Rinesberch entstammt einem Zweig dieser Familie. Der spätere Bürgermeister Johann Brand erwarb 1360 von dem Knappen Daniel von Riensberg den Herzogenkamp, der an das Gut angrenzte, und 1379 einen Anteil am Gutshof selbst. Von 1430 bis 1599 stellte die Familie Brand dann durchgehend die Herren zu Riensberg.

1599 kam das Anwesen in Besitz der sehr wohlhabenden Familie Schöne. 1768 wurde das Gebäude durch einen Wohntrakt in klassizistischem Stil erweitert. Der Richter Otto Christian  Schöne vererbte das Anwesen 1792 seiner Tochter und dem Schwiegersohn, dem Stadtarchivar Heinrich Gerhard Post, womit das Gut in Besitz der Familie von Post kam und später auch als "Postenhof" bzw. "Postscher Hof" bekannt war. Um 1810 soll der spätestens seit 1797 südlich des Anwesens bestehende englische Landschaftsgarten durch Isaak Altmann erweitert worden sein – der ehemals ringförmige Wassergraben blieb dabei in Teilen erhalten. Von den heutigen Gartenfiguren gehört zum älteren Bestand nur eine überlebensgroße Terra (Erde) aus Marmor, wohl von Giovanni Antonio Cybei, um 1766, die sich seit 1810 hier befindet (die drei anderen Allegorien aus einer Folge der Vier Elemente stehen in Heinekens Park). Isaak von Post bewirtschaftete als letzter die umfangreichen Ländereien als Gutsherr. Zwischen 1873 und 1875 wurde dann auf den Fluren des Gutes der Riensberger Friedhof angelegt.

Als Margarethe von Post 1913 verstarb, vermachte sie das Grundstück dem Bremer Staat in Form einer Stiftung, die hier ein Heim für mittellose Frauen einrichten sollte. Im Zuge der Weltwirtschaftskrise verlor die Stiftung jedoch ihr Kapital und das Heim konnte nicht errichtet werden. Das Haus wurde in der Folge vermietet, bevor es ab 1936 als Hauptquartier für den SS-Abschnitt XIV diente.

1953 wurde das Gut Riensberg als Ersatz für das im Zweiten Weltkrieg zerstörte Gebäude in der Großenstraße Sitz des Focke-Museums, des Bremer Landesmuseums für Kunst und Kulturgeschichte und Kristallisationskern für die späteren Neubauten. In dem Gebäude sind gegenwärtig die Ausstellungsbereiche bremische Wohnkultur (mit dem Zimmer einer jungen Frau von Heinrich Vogeler), europäische Glaskunst und das Kindermuseum mit der Spielzeugsammlung untergebracht.

Im Park steht die Bronze-Skulptur Großer Hephaistos II (1991) von dem Bildhauer Waldemar Otto. Die Skulptur wurde von den Stadtwerken Bremen gestiftet.

Nach dem Gut sind heute der Schwachhauser Ortsteil Riensberg, der Riensberger Friedhof und die Riensberger Straße benannt.

Das Gutshaus
Das heutige Haus Riensberg besteht aus zwei Gebäudeteilen, die T-förmig miteinander verbunden sind. Der nördliche Trakt ist der ältere Teil des Gebäudes und basiert auf einem eingeschossigen, aufgeständerten Niedersachsenhaus, das noch die typische  ('Große Tür') kennzeichnet. Es diente als Stall und Heuboden der alten Landwirtschaft. 1768 ließ Otto Christian Schöne dann an der südlich Front – zum Park hin – quer zum Hofmeierhaus, dem als bäuerlichen Wohn- und Stallgebäude verbleibenden Trakt, als bürgerlichen Sommersitz ein zweigeschossiges Wohnhaus mit weit heruntergezogenem, abgewalmten Dach anbauen. Der Baumeister ist nicht bekannt, Grohne vermutete einen Einfluss der Bauweise Nordfrieslands. Bis auf die Einfassung der Türen und Fenster in Sandstein erhielt das Gutshaus keine weiteren Verzierungen. Nur der gartenseitige Eingang ist heute vom Relief einer Supraporte (um 1750) bekrönt, die allerdings erst um 1953 vom zerstörten Stoevesandtschen Haus Geeren 47 hierher übertragen wurde. Von der ursprünglichen, sicher sehr bescheidenen Ausstattung hat sich nichts erhalten, alle heute im Haus Riensberg ausgestellten Objekte und Einbauten stammen aus den Museumssammlungen. Vor der 20 Meter breiten Gartenfassade stehen vier eindrucksvoll aufragende Linden.

Das Franzosentor

Das Franzosentor ist eine Kunstschmiedearbeit im Stile des Rokoko mit filigranem Rank- und Blütenwerk, die vielleicht von Heinrich Rabba (gemäß Rudolf Stein von seinem Sohn Gerhard Rabba) um 1760 angefertigt wurde. Der Kaufmann Johann Abraham Retberg hatte es ursprünglich für sein Gut Wolfskuhle in Kattenturm anfertigen lassen. Der Name des Tores leitet sich davon ab, dass für das ehemalige Gitter neben dem Tor Läufe von Gewehren verwendet wurden, die französische Soldaten 1758 im Siebenjährigen Krieg in Bremen zurückgelassen hatten. 1914 wurde das Tor im Garten des Historischen Museums (später Focke-Museum genannt) aufgestellt. Bei der Zerstörung des Museumsbaus während eines Luftangriffs im Jahr 1944, wurde auch das Franzosentor erheblich beschädigt. Das eigentliche Tor konnte zwar geborgen werden, die ehemals vorhandenen Seitenpforten jedoch nicht. Nach dem Krieg wurde es provisorisch instand gesetzt und 1952 zunächst im neu angelegten Focke-Garten aufgestellt, in den 1970er Jahren jedoch wieder abgebaut und eingelagert. Dank einer Spende der Reidemeister- und Ulrichs-Stiftung konnte das Tor 1983 durch den Kunstschlossermeister Kurt Klees restauriert und im Gut Riensberg aufgestellt werden. 2011 wurde es abermals restauriert und sein Originalfarbton – ein leuchtendes Blau – wiederhergestellt.

Literatur
 Ernst Grohne: Das alte Haus Riensberg, die Heimstätte des Focke-Museums in Bremen. Bremen 1953.
 Herbert Schwarzwälder: Das Große Bremen-Lexikon. 2., aktualisierte, überarbeitete und erweiterte Auflage. Edition Temmen, Bremen 2003, ISBN 3-86108-693-X.
 Karl H. Schwebel: II. Das bremische Patriziergeschlecht Brand, Herren zu Riensberg und Erbrichter von Borgfeld. In: Bremisches Jahrbuch. Band 40, Bremen 1941, S. 86–183.
 Rudolf Stein: Bremer Barock und Rokoko. Hauschild Verlag, Bremen 1960, S. 346–352 (Zum Franzosentor, mit Aufrisszeichnung).
 Rudolf Stein: Klassizismus und Romantik in der Baukunst Bremens. Band 2. Hauschild Verlag, Bremen 1964, S. 269–272 (zum Gebäude).
 Gustav Brandes: Aus den Gärten einer alten Hansestadt. Bremen 1939, S. 117–119.

Einzelnachweise

Weblinks

  in der Datenbank des Landesamtes für Denkmalpflege Bremen.

Riensberg
Villa in Bremen
Baudenkmal in Bremen
Parkanlage in Bremen
Barockbauwerk in Bremen
Klassizistisches Bauwerk in Bremen
Erbaut in den 1760er Jahren
Schwachhausen

Gut Riensberg


ينشأ الخطر الكيميائي  من التلوث الناتج عن المواد الكيميائية الضارة.

أنواع الخطر
يمكن أن يتمثل الخطر الكيميائي في:
 السوائل والمحاليل مثل الأحماض والمذيبات؛ وخاصة في حالة عدم وجود ملصق تنبيهي عليها.
 الأبخرة الكيميائية
 المواد القابلة للاشتعال

انظر أيضا
 مادة خطرة

المراجع

مخاطر مهنية

خطر كيميائي


The year 1994 in science and technology involved many significant events, listed below.

Archaeology and paleontology
 March 31 – The journal Nature reports the finding in Ethiopia of the first complete Australopithecus afarensis skull, significant in the study of human evolution.
 December 18 – Chauvet Cave discovered by Jean-Marie Chauvet and other speleologists near Vallon-Pont-d'Arc in the Ardèche department of southern France, containing some of the earliest known cave paintings of animals, as well as other evidence of Upper Paleolithic life.
 The Australopithecus skeleton "Little Foot" is identified in South Africa.

Astronomy and space exploration
 July 16–22 – The fragments of Comet Shoemaker–Levy 9 impact the planet Jupiter.
 July 21 – R. Ibata, M. Irwin, and G. Gilmore discover the Sagittarius Dwarf Elliptical Galaxy, a satellite galaxy of the Milky Way, considered the closest galaxy to the Milky Way until 2003.
 October 12 – NASA loses contact with the Magellan spacecraft after a successful mission. The probe crashes into Venus shortly after.
 Asteroid 7484 Dogo Onsesn is discovered by Masahiro Koishikawa.
 14032 Mego is discovered.
 8C 1435+63 is discovered and at z=4.25 becomes the most distant known galaxy.

Biology and medicine
 September 10 – Wollemia (the 'Wollemi Pine'), previously known only from fossils, is discovered living in remote rainforest gorges in the Wollemi National Park of New South Wales by David Noble.
 October – First public demonstration of the Cochrane Database of Systematic Reviews.
 December 15 – Publication of the "Fukuda" clinical description of chronic fatigue syndrome.
 The Dingiso or tree-kangaroo of Western New Guinea is first seen by scientists.
 Gilbert's potoroo is rediscovered in Australia having been thought extinct.
 Flora of China begins publication.
 The first gene linked to Alzheimer's disease is discovered. No new linked genes would be found until 2009.
 The BRCA1 gene is cloned by scientists at University of Utah, National Institute of Environmental Health Sciences (NIEHS) and Myriad Genetics.
 The Western Hemisphere is declared free of polio.

Chemistry
 November 9 – Darmstadtium first detected at the Gesellschaft für Schwerionenforschung (GSI) in Darmstadt, Germany, by Peter Armbruster and Gottfried Münzenberg, under the direction of Prof. Sigurd Hofmann.
 December 8 – The first three atoms of Roentgenium are observed by an international team led by Sigurd Hofmann at the GSI in Darmstadt.

Computer science
 January – Jerry Yang and David Filo create "Jerry's Guide to the World Wide Web", a hierarchically organised website, while studying at Stanford University; in April it is renamed Yahoo!
 April 12 – Husband-and-wife law partners Laurence Canter and Martha Siegel post the first massive commercial spam on Usenet in the United States.
 July 5 - Jeff Bezos launches Amazon
 December 3 – Sony release the PlayStation fifth generation home video game console in Japan.
 December 15 – Netscape launch the Netscape Navigator web browser, for which it creates HTTP Secure.
 Leonard Adleman describes the experimental use of DNA as a computational system to solve a seven-node instance of the Hamiltonian path problem, the first known instance of the successful use of DNA to compute an algorithm.
 Penguin Books offer Peter James' novel Host on two floppy disks as "the world's first electronic novel".

Earth sciences
 December 21 – Mexico's Popocatépetl volcano, dormant for 47 years, resumes eruption.

Mathematics
 September 19 – Wiles' proof of Fermat's Last Theorem: English mathematician Andrew Wiles devises a new approach to the final proof of Fermat's Last Theorem, sending his proof to colleagues on October 6 and submitting for publication on October 24.
 The tennis ball theorem is first published under this name by Russian mathematician Vladimir Arnold.

Molecular biology
 Green fluorescent protein is successfully expressed in C. elegans, starting its career as a fluorescent marker.

Technology
 May 6 – The Channel Tunnel, which took 15,000 workers over seven years to complete, opens between England and France. It is now possible to travel between the two countries in 35 minutes.
 August 16 – The world's first smartphone, the IBM Simon, goes on sale.
 December 3 – The first PlayStation gaming console is released in Japan.
 The first high-brightness blue LED is achieved, an invention that earns the researchers a Nobel Prize in 2014.
 QR code invented by Japanese company Denso.

Awards
Fields Prize in Mathematics: Efim Isakovich Zelmanov, Pierre-Louis Lions, Jean Bourgain and Jean-Christophe Yoccoz
 Nobel Prizes
 Physics – Bertram N. Brockhouse, Clifford G. Shull
 Chemistry – George A. Olah
 Medicine – Alfred G. Gilman, Martin Rodbell
 Turing Award – Edward Feigenbaum, Raj Reddy
 Wollaston Medal for Geology – William Jason Morgan

Deaths
 January 25 – Stephen Cole Kleene (b. 1909), American mathematician.
 April 17 – Roger Wolcott Sperry (b. 1913), American neuropsychologist, neurobiologist and winner of the Nobel Prize in Physiology or Medicine.
 May 12 – Erik Erikson (b. 1902), German American psychologist.
 July 29 – Dorothy Hodgkin (b. 1910), British biochemist and winner of the Nobel Prize in Chemistry.
 August 19 – Linus Pauling (b. 1901), American chemist.
 August 29 – Arthur Mourant (b. 1904), Jersiais hematologist.
 October 28 – Calvin Souther Fuller (b. 1902), American physical chemist at AT&T Bell Laboratories.

References

20th century in science
1990s in science

1994 in science


Pherusa ya da Pherousa, nereidlerden bir Nymphedir. Babası, Yunan mitolojisinde "denizin ihtiyar adamı", erdemli bir su tanrısı olan Nereus'dur. Annesi ise Okeanos'un kızı Doris'dir. Nereus ile Doris çiftinin 50 kızından sadece birisidir. Adı büyük dalgaları "taşıyan" anlamına gelir. Kızkardeşi Dynamene ile birlikte, büyük okyanus dalgalarının gücü ve kudreti ile bağlantılıdırlar.

Nereidler

Ferusa


Kyrylenko (ukr. Кириленко) est un nom de famille ukrainien notamment porté par :

 Ivan Kyrylenko, né en 1956, ministre ukrainien de l'agriculture,
 Viatcheslav Kyrylenko, né en 1968, ministre ukrainien des affaires sociales,
 Vitaliy Kyrylenko, sportif ukrainien.

Patronyme ukrainien

Kyrylenko


بلدية سوكويلاموس ، هي إحدى بلديات مقاطعة سيوداد ريال إحدى مقاطعات إسبانيا، والتي تقع في منطقة قشتالة لا منتشا وسط إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 12.333 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

أعلام
 روبرتو بارا

مراجع

أماكن مأهولة في ثيوداد ريال
بلديات سيوداد ريال

سوكويلاموس (سيوداد ريال)


Scala je naziv programskog jezika prvi put javno objavljenog 2003. godine, koji se izvršava unutar JVM-a, dakle izvorni kôd napisan u Scali prevoditelj prevodi u bajtkod koji se izvršava u JVM-u.

Primjer programa
 object HrWiki extends App {
   println("Ovo je programiranje na hrvatskoj wikipediji!")
 }

Za razliku od Jave, u ovom primjeru ne definira se klasa niti main metoda, nego se definira singleton - object (HrWiki) koji nasljeđuje App.

Ako je program snimljen u datoteku HrWiki.scala, prevodi ga se naredbom iz terminala odnosno konzole:
$ scalac HrWiki.scala

Te izvršava:
$ scala HrWiki

Drugi način pisanja i izvršavanja je skriptni način (pod npr. Linux-om):

#!/usr/bin/env scala

object HrWiki extends App {
    println("Ovo je programiranje na hrvatskoj wikipediji!")
}

HrWiki.main(args)

Naravno, bez uporabe App objekta jednostavan program u Scali izgleda ovako:
object HrWiki {
    def main(args: Array[String]): Unit = {
        println("Ovo je programiranje na hrvatskoj wikipediji!")
    }
}

Sintaksa

 kraj naredbe ne mora završiti delimiterom (najčešće točka-zarez)
 osnovni tipovi podataka pišu se velikim početnim slovom (Int, Double, Boolean) umjesto malim početnim slovom kao u Javi: int, double, boolean.

Izvori

Vanjske poveznice

 http://www.scala-lang.org/ - službene internetska stranice Scale

Programski jezici

Scala (programski jezik)


مسييه 72  أو م72 (بالإنجليزية: Messier 72) هو تجمع نجمي مغلق يوجد في كوكبة الدلو ويُرمز له في الفهرس الفلكي الجديد NGC 6981. اكتشفة بيير ميشان في 29 أغسطس عام 1780 وشاهده شارل مسييه في 4 - 5 أكتوبر اللاحق وضمه إلى فهرسه.

وقد اعتبره كل من مكتشفيه بأنه سديم حيث يصعب رؤياه، ويلزم تلسكوب اتساع عدسته الأمامية 20 بوصة للتفرقة بين نجومه. ويبعد مسييه 72 نحو 53.000 سنة ضوئية من الأرض ن ويبلغ قطره نحو 42 سنة ضوئية. ويحتوي التجمع على نجوم زرقاء عملاقة، وتعتبر التجمعات النجمية من أقدم نجوم الكون.

اقرأ أيضا

 علم الفلك للأشعة السينية
 سداسية زايفرت
 سكوربيوس إكس-1
 قزم أبيض
 عملاق أحمر
 نجم
 نجم نيوتروني
 مجرة
 الانفجار العظيم
 خط زمني للانفجار العظيم
 ثقب أسود
 نابض
 نجم متغير
 متغير سيفيدي
 نجم الدجاجة إكس-1

وصلات خارجية
 موقع الكون

أجرام الفهرس العام الجديد
أجرام فلكية اكتشفت في 1780
اكتشافات بيير ميشان
سدم
عناقيد مغلقة
فهرس مسييه
كوكبة الدلو

مسييه 72


Albert Marth () a fost un astronom german care a lucrat în Anglia și în Irlanda.

După ce a studiat teologia la Universitatea Humboltd din Berlin a studiat astronomia la Universitatea din Königsberg.

În anul 1853 a mers în Anglia să lucreze pentru George Bishop. În acea vreme, locurile de muncă plătite în domeniul astronomiei erau destul de rare.

Albert Marth a lucrat în Malta ca asistentul lui William Lassell. A descoperit circa 600 de nebuloase. De asemenea, a descoperit asteroidul 29 Amphitrite și obiecte din Noul Catalog General de Nebuloase și Roiuri de Stele (NGC 3, NGC 4, NGC 15, NGC 30, NGC 138, NGC 139 etc.).

În anul 1883 până în anul 1897 a lucrat în Irlanda la Observatorul Markree.

Albert Mart a creat efemeride lungi despre corpuri din sistemul nostru solar.

Cratere de pe Lună și de pe Marte au fost numite după el (de exemplu Craterul lunar Marth).

Note

Legături externe
 Albert Marth pe adsabs.harvard.edu

Nașteri în 1828
Nașteri pe 5 mai
Decese în 1897
Decese pe 6 august
Astronomi germani
Astronomi din secolul al XIX-lea

Albert Marth


Anne Mariel ou Anne-Mariel (nom de plume d'Anne-Marie Goud) est une dramaturge et romancière française, née le  à Soissons (Aisne) et morte le  à Boulogne-Billancourt (Hauts-de-Seine). Elle écrit principalement des romans sentimentaux et d'aventures ainsi que des romans policiers, parus aux éditions Tallandier, du Scorpion, Gautier-Languereau et Fayard. Durant sa carrière, elle obtient plusieurs prix dont celui du Roman populaire en 1956 pour Je me damnerai pour toi ainsi que celui de Max du Veuzit par la Société des gens de lettres en 1962.

Biographie

Née à Soissons dans l'Aisne, le , d'Armand Goud, fonctionnaire dans une succursale de la Banque de France et d'Anaïs Collas Goud, femme au foyer, Anne-Marie Fanny Goud épouse à Vernon (Eure), le , Tanneguy Archdeacon (1903 - 1971), le fils aîné d'Ernest Archdeacon, avocat renommé . Malgré la naissance de deux enfants, Evelyn en 1928 puis Patrick en 1930, le couple ne résiste pas et le mariage se termine par un divorce prononcé le .

Au début des années 1930, Anne-Marie Goud entame une carrière de comédienne sous le pseudonyme d'« Anne Mariel » dans une troupe du Grand-Guignol, avec Max Doria et Roger Vincent. Elle fait ses débuts en  dans la pièce La Maison des Ténèbres de Pol d'Estoc et Charles Hellem, qui lui permet de se faire remarquer par la presse, puis enchaîne avec La Nuit étoilée et Sœur Louise (au Théâtre Albert 1er), L'Auto 6827-S-4, Un homme vraiment aimé et L'homme cible toujours au Grand-Guignol. Elle se lance rapidement dans l'écriture de pièces de théâtre avec Demi-tour la même année, puis La Huitième heure en 1935, dans laquelle elle joue également. Pièce dramatique se déroulant aux Indes, la Huitième heure est un succès critique et public avec deux cents représentations : .

En 1937, sa nouvelle pièce, L'Étrange croisière, mise en scène par et avec Charles de Rochefort et Yvonne Garat, est à nouveau saluée par les critiques et lui vaut une petite notoriété dans le milieu théâtral en tant que dramaturge. En 1943, Anne Mariel devient la directrice artistique du théâtre de l'Ambigu mais l'expérience tourne court car sa pièce dramatique L'Enjeu avec Henri Vidal et Fanny Robiane est éreintée par la critique et ne reste qu'un mois à l'affiche. Elle décide alors de se tourner avec l'écriture de romans biographiques puis sentimentaux. De 1949 à 1951, Anne Mariel fait partie des conteurs publiés par le journal L'Aurore, aux côtés de Guy des Cars, Frédéric Dard, Maurice Dekobra et Hervé Bazin. Après avoir été récompensée par le Grand Prix du roman d'amour pour La Vipère aux yeux d'or en 1954, elle remporte grâce à Je me damnerai pour toi le prix du Roman populaire deux ans plus tard.

À la fin des années 1950, sa fille Evelyn Archdeacon tente brièvement une carrière dans la chanson sous le pseudonyme de . Elle remporte également plusieurs prix dont celui de Tino Rossi, Charles Trenet et le Grand prix du disque de l'Académie Charles-Cros en 1957 (catégorie femmes).

Grande voyageuse, Anne Mariel prétend, quelques années après la mort de Marilyn Monroe, avoir été l'une de ses meilleures amies sans qu'aucun biographe ne confirme cette information.

Son roman Feux rouges à Beverly Hills est adapté en 1971 en feuilleton télévisé diffusé sur la Première chaîne de l'ORTF, sous le titre Face aux Lancaster avec dans les rôles principaux, Martine Brochard, Michel Le Royer et Pierre Arditi.

Œuvre

Sous le pseudonyme d'Anne Mariel

Pièces

Contes parus dans l'Aurore

Nouvelle

Émissions-évocations radiophoniques

Romans

Romans coécrits

Série Véronica

Série Anicia

Série Le Caniche

Série Les Lancaster

Biographies romancées

Série des Traquenards

Sous le pseudonyme de Karina

Critiques
À propos de L'étrange croisière : . .

À propos du Roi Vierge : .

À propos du Poignard aux yeux de Jade : .

À propos de L'enjeu : . .

À propos du Secret de Maldec : . .

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Face aux Lancaster

Liens

 Portrait d'Anne Mariel en 1933 par Georges Marant (1896-1974), paru dans La Liberté

Autres articles de presse

Auteur français de roman d'amour
Auteur français de roman policier
Romancière française du XXe siècle
Dramaturge française du XXe siècle
Lauréat du prix du Roman populaire
Nom de plume
Naissance en juillet 1904
Naissance à Soissons
Décès en janvier 1996
Décès à Boulogne-Billancourt
Décès à 91 ans

Anne Mariel


Die Indische Badmintonmeisterschaft der Saison 1984/1985 fand Anfang 1985 in Neu-Delhi statt. Es war die 49. Austragung der nationalen Titelkämpfe im Badminton in Indien.

Finalergebnisse

Weblinks
https://badmintonindia.org/application/index.php?url=beta/players/national-winners/

1985
Badminton 1985
Badmintonwettbewerb in Delhi

Indische Badmintonmeisterschaft 1984/85


Hulemanden Sten er en engelsk familiefilm instrueret af Nick Park fra 2018

Medvirkende
Christian Fuhlendorff som Sten - (stemme)
Mille Hoffmeyer Lehfeldt som Gurli - (stemme)
Caspar Phillipson som Lord Snøp - (stemme)
Torbjørn Hummel som Ragnar - (stemme)
Jonas Schmidt som Asso - (stemme)
Jens Jacob Tychsen som Preben / Budbringerfugl - (stemme)
Jens Andersen som Ømark - (stemme)
Torben Sekov som Thongo - (stemme)
Mette Marckmann som Magma - (stemme)
Lars Holmen som Dufte - (stemme)
Anna Christiansen som Grusse - (stemme)
Andreas Hviid som Sulte - (stemme)
Anne Marie Helger som Dronning Ofeefa - (stemme)
Kristian Boland som Dino - (stemme)
Henrik Liniger som Bryan - (stemme)
Andreas Kraul som Brian - (stemme)

Eksterne Henvisninger

Britiske film fra 2018
Familiefilm

Hulemanden Sten


Das Wohn- und Betreuungsvertragsgesetz (WBVG) normiert in Deutschland die zivilrechtlichen Fragen für Heimverträge und Pflegeverträge und hat die entsprechenden Regelungen der §§ 5 bis 9 des Heimgesetzes des Bundes zum 1. Oktober 2009 ersetzt.

Gesetzgebungsgeschichte
Die Neuregelung war nötig geworden, nachdem die Gesetzgebungskompetenz des Bundes im Heimrecht (mit Ausnahme des Heimvertragsrechtes) durch die Föderalismusreform 2006 entfallen war. Die sonstigen heimrechtlichen Regelungen (Mindestausstattung baulicher und personeller Art, Heimaufsicht usw.) sind inzwischen von allen Bundesländern in Landesgesetzen geregelt worden.

Neuerungen im Vergleich zum früheren Recht
Im Gegensatz zum früheren Heimgesetz gilt das WBVG prinzipiell für alle betreuten Wohnformen, seine Anwendbarkeit orientiert sich an bestimmten vertraglichen Leistungen. Die Art und Weise der Wohnform ist nicht mehr ausschlaggebend. Das Gesetz trägt dem Verbraucherschutzgedanken Rechnung, indem es u. a. eine größtmögliche Transparenz im Leistungsbereich festschreibt. So wurden umfassende vorvertragliche Informationspflichten für die "Unternehmer" (im Sinne von § 14 BGB)  – also die Anbieter von Wohnraum sowie von Pflege- und Betreuungsleistungen – gesetzlich normiert.

Besonderheiten

Bei Bewohnern von Einrichtungen nach dem WBVG ist die Möglichkeit der Geschäftsunfähigkeit (§ 104 BGB) größer als im Vertragsrecht des BGB generell. Das WBVG wählt im Interesse der Bewohner eine von § 105 BGB (Nichtigkeit von Verträgen) abweichende Regelung. Hier sind solche Verträge mit Geschäftsunfähigen schwebend unwirksam (wie § 108 BGB bei Minderjährigen ab 7 Jahren). Der gesetzliche Vertreter oder Bevollmächtigte kann daher später den Vertrag mit rückwirkender Kraft  genehmigen oder dies ablehnen. Für bereits erbrachte Leistungen gilt er aber als fortbestehend.

Literatur
 Otto Dahlem, Dieter Giese, Gerhard Igl: Heimrecht des Bundes und der Länder, Loseblattwerk, Köln, ISBN 978-3-452-17850-3.
 Horst Deinert (Hrsg.): Heimrecht. Sammlung bundes- und landesrechtlicher Regelungen. Köln 2012, ISBN 978-3846201329.
 Michael Drasdo: Das Wohn- und Betreuungsvertragsgesetz. NJW 17/2010, 1174.
 Michael Drasdo: Heimverträge unter Wohn- und Betreuungsvertragsgesetz, NJW-Spezial 10/2011, 289.
 Uwe Harm: Der "Heimvertrag" und die Genehmigungspflichten gem. § 1907 BGB; in: Der deutsche Rechtspfleger 2/2012
 Sven Höfer: Wohn- und Betreuungsvertragsgesetz: Gesetzestext mit Begründung und Praxisleitfaden mit Musterverträgen; Lambertus 2010, ISBN 978-3784119823
 Sebastian Weber: "Verbraucherschutz" bei Verträgen über Wohnraum in Verbindung mit Pflege- und Betreuungsdienstleistungen: Das Wohn- und Betreuungsvertragsgesetz (WBVG), NZM 10/2010, 337.
 Kommentierung des WBVG In: Palandt-Weidenkaff: Bürgerliches Gesetzbuch. Kommentar zum BGB mit Nebengesetzen. 70. Auflage. München 2011, ISBN 978-3-406-61000-4.

Weblinks
 Gesetz zur Regelung von Verträgen über Wohnraum mit Pflege- oder Betreuungsleistungen (Wohn- und Betreuungsvertragsgesetz – WBVG) – Volltext bei Juris
 Gesetz zur Regelung von Verträgen über Wohnraum mit Pflege- oder Betreuungsleistungen (Wohn- und Betreuungsvertragsgesetz – WBVG) – Gesetzestext und Materialien bei buzer.de
 Übersicht über den Stand der Heimgesetze der Bundesländer
 Infobroschüre zum WBVG von der Bundesvereinigung Lebenshilfe

Rechtsquelle (Deutschland)
Rechtsquelle (21. Jahrhundert)
Schuldrecht (Deutschland)
Sozialrecht (Deutschland)
Pflegerecht

Wohn- und Betreuungsvertragsgesetz


LAssociated Oil Company est une compagnie pétrolière et gazière américaine fondée le  et dont le siège social se trouve à San Francisco. Elle dessert une grande partie de la côte ouest du Pacifique, y compris Hawaï, ainsi que l'Orient. Elle fusionne avec la  en 1938.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Compagnie pétrolière ayant son siège aux États-Unis
Entreprise fondée en 1901
Entreprise disparue en 1938

Associated Oil Company


සාන්තුවරයන්ගේ දින දර්ශනය යනු  සාන්තුවරයන් එක්කෙනෙකු හෝ කිහිපදෙනෙකු වෙනුවෙන් එක් එක් දිනය ආශ්‍රය කිරීමෙන් සහ එම සාන්තුවරයා සඳහා  මංගල්‍ය දිනය නම් කිරීමෙන්  ජනවන්දනා වර්ෂයක් සංවිධානය කිරීමේ සාම්ප්‍රදායික ක්‍රිස්තියානි ක්‍රමයකි.

සාන්තුවරයන්ගේ දින දර්ශනය


Olaylar
 15 Nisan - Andrew Johnson ABD'nin 17. başkanı oldu
 Karamuklu köyü kuruldu
 Amerikan İç Savaşı sona erdi
 Maxwell Denklemleri geliştirildi
 Möbius Şeridi
 Dolunay ilk kez semada görülmedi. (Şubat)

Doğumlar
 17 Mart - Gabriel Narutowicz, seçilen ilk Polonya devlet başkanı (ö. 16 Aralık 1922)
 13 Haziran - William Butler Yeats, İrlandalı şair, Nobel Edebiyat Ödülü sahibi (ö. 1939)
 24 Eylül - Mollie McConnell, Amerikalı sinema oyuncusu (ö. 1920)

Ölümler
 15 Nisan – Abraham Lincoln ABD başkanı suikast sonucu öldürüldü (d. 1809)
 30 Nisan - Robert FitzRoy İngiliz meteorolog ve denizci (d. 1805)
 12 Kasım - Elizabeth Gaskell, İngiliz romancı (d. 29 Eylül 1810)

1865


Uncaria gambir es una especie del género Uncaria que se encuentra en Indonesia.

Propiedades
Es utilizada en Indonesia para masticar junto con areca o betel, y también usado en curtiduría y para teñir la ropa. Contiene muchas catequinas, con propiedades médicas, empleadas en la medicina tradicional china y en la farmacopea moderna.  Además de su uso médico, también se aprovecha para la elaboración de taninos enológicos .

Taxonomía
Uncaria gambir fue descrita por (William Hunter) William Roxburgh y publicado en Journal of Botany, British and Foreign 62(Suppl.): 47, en el año 1924.
Etimología
Uncaria: nombre genérico que deriva de la palabra latína uncus, que significa "un gancho". Se refiere a los ganchos, formados a partir de ramas reducidas, que las trepadoras de Uncaria utilizan para aferrarse a otra vegetación.

gambir: epíteto que significa "similar a Nauclea gambir.
Sinonimia
Nauclea gambir Hunter
Ourouparia gambir (Hunter) Baill.
Uncaria gambir var. latifolia S.Moore
Uruparia gambir (Hunter) Kuntze

Referencias

Enlaces externos

gambir
Plantas medicinales
Plantas usadas en la medicina tradicional china
Flora de Malesia
Plantas descritas en 1924
Plantas descritas por W.Hunter
Plantas descritas por Roxburgh

Uncaria gambir


Madeline Gier (* 28. April 1996 in Oberhausen) ist eine deutsche Fußballspielerin.

Karriere

Vereine
Gier begann ihre fußballerische Karriere in ihrem Geburtsort beim VfR 08 Oberhausen und wechselte 2008 in die Jugendabteilung des FCR 2001 Duisburg. Am 29. April 2012 debütierte sie im Alter von 16 Jahren beim 2:0-Heimsieg gegen den SC 07 Bad Neuenahr in der Bundesliga, als sie kurz vor Ende der Partie für Mandy Islacker eingewechselt wurde. Eine Woche später debütierte sie auch in der zweiten Mannschaft Duisburgs in der 2. Bundesliga Nord. Zur Saison 2012/13 wechselte Gier ebenso wie ihre Teamkollegin Geldona Morina zur SGS Essen. Am 8. September 2013 (1. Spieltag) erzielte sie beim 3:3-Unentschieden gegen den BV Cloppenburg mit dem Treffer zum zwischenzeitlichen 3:1 ihr erstes Bundesligator. Zur Rückrunde der Saison 2015/16 wurde Gier an den Zweitligisten MSV Duisburg ausgeliehen und schaffte mit diesem den Aufstieg in die Bundesliga. Nach einem halben Jahr und der Rückkehr nach Essen verließ sie die SGS und wechselte zum Bundesliga-Aufsteiger Borussia Mönchengladbach.
Nach dem direkten Wiederabstieg Mönchengladbachs unterschrieb sie im Sommer 2017 einen Vertrag bei Bayer 04 Leverkusen. Nach dem zwischenzeitlichen Wechsel zum 1. FC Köln unterschrieb Gier im Sommer 2020 beim Regionalliga-West-Aufsteiger 1. FFC Recklinghausen.

Nationalmannschaft
Gier gab am 7. April 2010, als sie im Testspiel der U15-Nationalmannschaft gegen die Niederlande in der 67. Minute eingewechselt wurde, ihr Debüt für eine Nachwuchsauswahl des DFB. Es folgten Einsätze für die U16- sowie für die U17-Nationalmannschaft, mit denen sie 2013 die Qualifikation für die U17-Europameisterschaft verpasste. Im September 2013 debütierte Gier im Testspiel gegen England für die U19-Nationalelf. Für die U20-Nationalmannschaft debütierte sie am 25. Juni 2014 in Kiel beim 3:0-Sieg gegen die U23-Auswahl Dänemarks. Mit der Mannschaft nahm sie auch an der vom 5. bis 24. August 2014 in Kanada ausgetragenen Weltmeisterschaft teil, kam allerdings zu keinem Turniereinsatz und wurde mit dem 1:0-Sieg n. V. im Finale gegen die Auswahl Nigerias als Teil der Mannschaft Weltmeister. Mit der U19-Nationalmannschaft nahm sie an der vom 15. bis 27. Juli 2015 in Israel ausgetragenen Europameisterschaft teil, bestritt die ersten beiden Gruppenspiele und das mit 2:4 im Elfmeterschießen gegen die Auswahl Schwedens verlorene Halbfinale. 2016 gehörte sie zum deutschen Kader für die U20-Weltmeisterschaft in Papua-Neuguinea und erzielte in ihren dortigen drei Einsätzen zwei Treffer.

Erfolge
 U20-Weltmeister 2014 (ohne Einsatz)
 Dritter 2. Bundesliga 2018 und Aufstieg in die Bundesliga  (mit Bayer 04 Leverkusen)
 U15-Länderpokalsieg 2010 (mit der Auswahlmannschaft des FVN)

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (FCR 2001 Duisburg)
Fußballspieler (SGS Essen)
Fußballspieler (MSV Duisburg)
Fußballspieler (Borussia Mönchengladbach)
Fußballspieler (Bayer 04 Leverkusen)
Fußballspieler (1. FC Köln)
Fußballspieler (1. FFC Recklinghausen)
Fußballspieler (VfL Bochum)
Sportler (Oberhausen)
Deutscher
Geboren 1996
Frau

Madeline Gier


Försvarets radioanstalt (FRA) er en svensk civil efterretningstjeneste som sorterer under Försvarsdepartementet.

FRA har to primære opgaver:
 Signalefterretning
 Kommunikationsefterretning, COMINT
 Elektronisk efterretning, ELINT
 At støtte informationssikkerhedsberedskabet hos svenske myndigheder.

Kommunikationsefterretningen er rettet mod både civil og militær telefoni og datakommunikation.

Historie
I Sverige har der været foretaget signalefterretning i forskellig form siden 1905 hvor såvel Generalstaben og Marinstaben havde egne signalefterretnings- og kryptoafdelinger. Det lykkedes blandt andet disse afdelinger at bryde en del af den russiske østersøflådes krypterede radiokommunikation under 1. verdenskrig. I mellemkrigstiden blev en stor del af det svenske signalefterretningsarbejde indstillet da Riksdagen og regeringen ikke prioriterede området og derfor ikke ville give den fornødne finansiering. Svenska marinen fortsatte dog i mindre omfang og udviklede derfor langsomt sine kompetencer. En af de første store gennembrud var da man i 1933 brød den russiske organisation OGPUs (forgængeren til KGB) kryptering.

I 1937 etableredes den svenske Forsvarsstab. Forsvarsstaben havde en kryptologiafdeling som blandt andet bestod af Kryptogruppe IV som fik ansvaret for kodebrydning. Da Nazi-Tyskland besatte Danmark og Norge i 1940 anmodede de tyske myndigheder om at benytte det svenske telefonnet til at sende meddelelser fra de besatte lande til og fra Tyskland. De svenske myndigheder gav sin tilladelse og Kryptogruppe IV gik straks i værk med at overvåge signaltrafikken. De tyske meddelelser var næsten altid krypteret ved hjælp af kryptosystemet Geheimfernschreiber. Dette apparat ansås for at være ubrydeligt med sine 893.622.318.929.520.960 kryptonøgleindstillinger. Det tog dog kun matematikprofessoren Arne Beurling to uger med kun blyant og papir at løse G-skriverens krypteringsalgoritme. En bedrift beskrevet af David Kahn i bogen The Codebreakers som "Den måske bedste kryptoanalytiske præstation under 2. verdenskrig". I løbet af krigen dekrypterede man cirka 296.000 meddelelser i den tyske signaltraffik. Den 30. juni 1942 besluttede regeringen at oprette Försvarsväsendets radioanstalt som selvstændig myndighed.

Den første indhentningsstation var indrettet i Kryptogruppe IVs lokaler på Karlaplan i Stockholm, men blev i 1940 flyttet ud til et antal villaer på Lidingö. Yderligere stationer blev oprettet på strategisk passende lokationer i Sverige. I 1943 flyttede FRA til et nyt hovedkvarter på Lovön, et par kilometer fra Drottningholm Slot udenfor Stockholm.

I september 1944, under krigen da truslen om en mulig sovjetisk invasion af Finland var som størst, flyttede en meget stor del af den finske signalefterretningsorganisation til Sverige. Operationen var benævnt "Operation Stella Polaris" og havde en stor betydning for opbygningen af det svenske FRA.

I 1962 fik FRA sit nuværende navn – Försvarets radioanstalt. Langt op i 1960'erne var alle informationer om placeringen af FRA's hovedkvarter hemmeligstemplede.

Operation Stella Polaris
I slutningen af fortsættelseskrigen i 1943-1944, da Sovjetunionen truede med at besætte Finland, anmodede Finlands efterretningstjeneste om at overføre cirka 200 specialister og deres familier (i alt omkring 800 personer), samt avanceret signalefterretningsudstyr til Sverige for således at være klar til at støtte en eventuel eksilorganisation. Overførslen af personel og udstyr, Operation Stella Polaris, blev gennemført i løbet af et par nætter i september 1944. Stella Polaris betød at Sverige fik adgang til en stor mængde klassificeret materiale og indhentningsteknikker som den svenske organisation kunne bruge. På finsk side indebar affæren en række indenrigspolitiske forviklinger og som en følge af kommunistpartiets stærke indflydelse i regeringen, statuerede man efter operationen eksempler af adskillige såkaldte "sovjetfjendtlige indblandede" som fik fængselsstraffe.

Catalinaaffæren
Den 13. juni 1952 forsvandt en Tp 79 "Hugin" under en efterretningsflyvning øst for Gotland. Den svenske regering hævdede indledningsvis at flyvningen var en rutinemæssig navigationsøvelse, men senere kom det frem at flyet havde haft amerikansk signalefterretningsudstyr og fem specialister fra FRA ombord. Tre dage senere blev et SAR-fly af typen Tp 47 nedskudt af et sovjetisk jagerfly af typen MiG-15 (Fagot). Besætningen blev reddet uskadt. Sovjetunionen benægtede al indblanding i DC-3-flyets forsvinding på trods af man i eftersøgningen af flyet fandt en sønderskudt flåde med fragmenter fra MiG-15-ammunition. I 1956 indrømmede den generalsekretær Nikita Khrusjtjov overfor den svenske statsminister Tage Erlander at Sovjetunionen stod bag nedskydningen. Dette blev dog ikke offentliggjort overfor offentligheden eller de efterladte. Rusland indrømmede først officielt nedskydningen i 1991. I 2003 fandt piloten Anders Jallai, historikeren Carl Douglas og dykkeren Ola Oskarsson flyet cirka 55 km øst for Fårö. Flere af besætningsmedlemmerne blev fundet i flyet og skaderne på selve flyet stemte overens med en beskydning fra et sovjetisk MiG-15.

Organisation

FRA må ikke iværksætte signalefterretning på egen hånd udover træningsøvelser som kun må udføres for at udvikle og forbedre organisationens indhentningsmetoder. Alt operativ signalefterretning kan kun ske på ordre fra Regeringen, Regeringskansliet, Försvarsmakten, Rikskriminalpolisen eller Säkerhetspolisen (SÄPO) efter en afprøvning ved Försvarsunderrättelsedomstolen.

FRA er en selvstændig myndighed og ledes af en generaldirektør og en överdirektör. FRA's operative virke er organiseret i fire afdelinger:
 Afdelingen for signalefterretning
 Afdelingen for cybersikkerhed
 Afdelingen for virksomhedsbeskyttelse
 Afdelingen for teknisk udviklig og andet teknisk støtte.

Derudover findes der en føringsstab og et antal specialistfunktioner direkte uderlagt generaldirektøren.

FRAs signalefterretning sker delvist inden der findes en mistanke om kriminalitet da en stor del af signalefterretning er at skabe et normalbillede ved forskellige sikkerhedshændelser således af afvigelser kan opdages samt identificere virksomheder som kan være en risiko mod rigets sikkerhed.

Åbenhed og kontrol
Grundet de følsomme oplysninger som indhentes via FRAs signalefterretning findes en løbende kontrol fra uafhængige instanser:

 Försvarsunderrättelsedomstolen beslutter hvorvidt FRA må indhente informationer. Domstolen bedømmer om indhentningen er forenelig med FRA's opgaver, hvilke søgeord eller kategorier som må anvendes samt hvilke dataforbindelser som FRA kan få adgang til.

 Statens inspektion av försvarsunderrättelseverksamheten (SIUN) effektuerer Försvarsunderrättelsedomstolens afgørelse. FRA har ikke selv adgang til dataforbindelser, det er SIUN som giver FRA adgang til de dataforbindelser som er omfattet af domstolens beslutning og tilser at FRA ikke overskrider de beføjelser domstolen har tildelt FRA. SIUN kontrollerer blandt andet hvilke søgeord som anvendes, hvordan irrelevant information frafiltreres og hvordan rapporteringen sker.

 Datainspektionen gransker håndteringen af integritetsspørgsmål og behandlingen af personoplysninger i FRA.

Ledelse

FRA er underlagt försvarsdepartementet.

Udstyr og personel

FRAs hovedkvarter er placeret på Lovön vest for Stockholm. I 2009 havde FRA omkring 700 ansatte. I 2014 blev myndighedens budget øget med 38 mio SEK i forhold til det forrige år, til i alt 860 mio. Forøgelsen motiveres med udgifter til teknikudvikling og FRAs "bidrag til at give et varsel om ændrede forhold i omverdenen samt [...] støtte til fredskabende internationale operationer".

Signalefterretningen sker fra FRAs egne stationer på fordelagtige positioner i Sverige, fra efterretningsskibet , som skal erstattes af et nyt fartøj samt et fly af typen Gulfstream IV (S102B).

I juni 2007 købte FRA en supercomputer fra Hewlett Packard som i november samme år var verdens femtemest kraftfulde computer. Ifølge stabschefen for FRA udtalte at den skulle anvendes til "kryptologi og informationssikkerhed" og ikke til "signalefterretning og aflytning af telekommunikation". I november 2011 var supercomputeren faldet til nummer 126 på listen.

FRA-loven
Med tiden er en del af den, for FRA, interessante kommunikation flyttet fra radio- til kablede forbindelser hvilket sikrer kommunikationen bedre. Derfor opstilte Försvarsdepartementet i september 2003 i betænkningen Försvarets radioanstalt - en översyn (SOU 2003:30), en tanke om at give FRA mulighed for at indhente efterretninger fra kablet kommunikation. promemorianet En anpassad försvarsunderrättelseverksamhet (Ds 2005:30) gav et forslag til en fremtidig lovgivning på området blev udarbejdet i 2005 i det socialdemokratiske Regeringskansli.

Den 18. juni 2008 blev lovforslag 2006/07:63 vedtaget af Sveriges Riksdag og dermed fik FRA beføjelser til at aflytte trafik i kabler som passerer rigets grænser. Loven trådte i kraft den 1. januar 2009. For at erkende interessant information anvendes søgeord. En del af befolkningen og eksperter samt riksdagsmedlemmer var kritiske overfor de omfattende beføjelser. En undersøgelse fra en tværvidenskabelig forskergruppe på Lunds universitet i januar 2014 viste at borgernes accept af den type overvågning som FRA praktiserer er begrænset. 55 procent af 1.100 adspurgte svenskere svarede at de fandt det uacceptabelt at FRA indhenter og bearbejder data om borgeres internetvaner.

Den 25. september 2008 meddelte regeringen at man havde indgået en aftale med partierne bag FRA-loven om et tillæg som sikrer borgernes privatliv.

Internationalt samarbejde
Loven tillader internationalt samarbejde på efterretningsområdet betinget af regeringens godkendelse. Sverige kan på denne måde få informationer som tjener den svenske stat, noget som både udenrigsminister Carl Bildt og FRAs generaldirektør Ingvar Åkesson pålagde stor vigtighed af da FRA-loven blev offentlig debatteret i 2008.

Dokumenter som whistlebloweren Edward Snowden har frigivet til massemedierne viser at FRA har et omfattende forsvarsefterretningssamarbejde med amerikanske National Security Agency og britiske Government Communications Headquarters (GCHQ). Efter Snowdens afsløringer indledte Europaparlamentets udvalg for Borgernes rettigheder og retlige og indre anliggender en udredning af USAs og Storbritanniens masseovervågning af EU-borgere. I høringer som afholdt af udvalget fortalte den britiske journalist Duncan Campbell at FRA var USAs og Storbritanniens største samarbejdspartner i masseovervågningen. Campbells undersøgelser førte til at FRAs generaldirektør Dag Hartelius blev indkaldt til høringerne for at kommentere disse oplysninger. FRA svarede imidlertid at man ikke ønskede at deltage i undersøgelsen, noget som blev kritiseret af den svenske EU-parlamentariker Cecilia Wikström.

Samarbejdet med NSA
FRA har samarbejdet med NSA siden 1950'erne og har kontinuerligt forsynet den amerikanske efterretningstjeneste med materiale om blandt andet Sovjetunionen og Rusland. Siden 2011 har NSA har adgang til den information som FRA indhenter igennem aflytningen af telefon- og internetkabler som går igennem Sverige. I de dokumenter som Edward Snowden har afsløret har FRA fået amerikansk opmærksomhed for at have forsynet NSA med data på "unik samling af højprioriterede russiske mål som ledere, indenrigspolitik og energi."

FRA samarbejder også med NSA med det formål at hacke sig ind i internetbrugeres computere. Ved hjælp af disse tilgange til private systemer kan FRA blandt andet se hvad brugeren skriver på sit tastatur samt opsnappe kodeord og brugernavne. FRA har ifølge en rapportage fra SVTs forbrugerprogram Uppdrag granskning i december 2013 deltaget i hunderedevis af sådanne hackeropgaver.

Kva sit tætte samarbejde med NSA har FRA fået adgang til NSAs program Xkeyscore, som anvendes til at søge i de omfattende datamængder som NSA har indhentet. Ved hjælp af sådanne søgninger kan FRA blandt andet se en brugers internethistorik, e-mail og aktivitet på de sociale medier.Xkeyscore kan anvendes for at klarlægge såvel svenskere som udlandske borgeres aktiviteter på internettet. Ifølge journalisten Glenn Greenwald som afslørede NSAs masseovervågning i 2013, er det ikke kun terrorister som overvåges, men også personer som intet ulovligt har gjort.

Kontroverser

Optaget samtale med Anders Wik om telefonaflytning
Ved en demonstration i maj 2008 i protest omkring FRA-loven, blev en del af en samtale fra 2007 mellem Rickard Falkvinge og FRAs overdirektør Anders Wik spillet højt. Samtalen blev optaget uden Wiks viden. I samtalen berettede Wik at FRA også aflyttede telefonsamtaler og at denne type aflytning ikke var omfattet af svensk lovgivning. Max Andersson, riksdagsmand for Miljöpartiet begærede i 2008 en udredning om hvorvidt dette var i strid med grundloven. Försvarsminister Sten Tolgfors svarede på opfordringen til udredningen at ""En sådan aflytning anses ikke som et decideret lovbrug da det udføres på ønske af regeringens holdning til at radiobølger ikke er beskyttet mod aflytning, som det blandt andet er kommet til udtryk i loven (2003:389) om elektronisk kommunikation (6 kap. 17 §)" og at der derfor ikke var et behov for en udredning.

Efter FRAs svar på opfordringen valgte Datainspektionen at indstille undersøgelserne mod FRA.

Lagring af data fra tele- og datakommunikation
SVTs Rapport rapporterede i juni 2008 at FRA gemte deres data fra tele- og datakommunikation i 18 måneder. Aktiviteterne omkring teletrafikken skulle have stået på i 10-15 år imens internetlogningen skulle have været registreret i op til otte år. I Rapports indslag udtalte generaldirektør Ingvar Åkesson at selve indholdet i kommunikationen ikke bliver gemt. I stedet har FRA kortlagt hvem der har kommunikeret med hvem. Informationen om kommunikationen blev gemt i en database som var benævnt Titan. I et internt dokument som blev offentliggjort af en medarbejder fra FRA skrev generaldirektøren at loven "[...] tvinger os til at være præcise i vores udvalg og arbejde. Den tid hvor vi kunne indhente alt tilgængeligt trafik på udvalgte systemer [...] er forbi."''

Anmeldelse om registreringer af svenskere
I juni 2008 modtog Datainspektionen et anonymt klagemål som satte spørgsmålstegn om FRAs indsamling og behandling af visse personoplysninger stred mod loven. Efter mediernes oplysninger drejede det sig om lagring af data fra over 100 svenskere som på forskellig vis har haft kontakt med Rusland i 1990'erne.

Datainspektionen foretog en undersøgelse samme år og fandt ingen grund til at påtale FRAs indsamling af personoplysninger efter den gældende lovgivning. Datainspektionen mente dog at FRAs nuværende rutiner for sanitering af personoplysninger bør ses igennem.

Ulovlig håndtering af personoplysninger
I perioden 2009-2014 har SIUN ti gange advaret FRA for forskellige brister i sin signalefterretnings og personoplysningshåndtering. Kritiken fra SIUN går ud på at FRA har anvendt ulovlige søgeord i sin indhentning, brudt loven i håndteringen af personoplysninger og ikke saniteret sine databaser som indeholder følsomme indformationer om privatpersoner.

Se også
 Echelon
 Signalefterretning
 Bundesnachrichtendienst (Tyskland)
 Etterretningstjenesten (Norge)
 Direction Générale de la Sécurité Extérieure (Frankrig)
 GRU (Rusland)
 Forsvarets Efterretningstjeneste (Danmark)
 Government Communications Headquarters (Storbritannien)
 National Security Agency (USA)
 Signalprovanstalten (Finland)
 Enhed 8200 (Israel)

Referencer

Eksterne henvisninger

   Rapport till Journalistfonden for efteruddannelse, Martin Jönsson 2005-02-07, Beskriver forholdet mellem FRA og NSA

Svenske efterretningstjenester
Sveriges militær
Etableret i 1942

Försvarets radioanstalt


Nikolay Vladimirovich Shirshov - em russo, Никола́й Влади́мирович Ширшо́в (Tashkent, 22 de junho de 1974 – Rostov-on-Don, 28 de dezembro de 2021) foi um futebolista uzbeque que atuava como lateral-direito.

Carreira
Shirshov iniciou a carreira em 1991, no Sverdlovets Tashkentskaya (clube da segunda divisão do Campeonato Soviético). Entre 1992 e 1999 atuou por Traktor Tashkent e Pakhtakor, com um período emprestado ao Ordabasy (Cazaquistão), em 1994.

Foi na Rússia que o lateral atuou por mais tempo: foram 14 anos defendendo equipes do país, com destaque para o Rostov, onde jogou 120 partidas e fez um gol. Passou ainda por SKA Rostov-on-Don, Bataysk-2007, Taganrog, MITOS Novocherkassk e TPF Novoprimorsky, onde se aposentou dos gramados em 2014.

Seleção Uzbeque
Pela Seleção Uzbeque, Shirshov disputou 64 partidas e marcou 13 gols entre 1996 e 2005, tendo participado de 3 edições da Copa da Ásia, em 1996, 2004 e 2004.

Morte
Faleceu em 28 de dezembro de 2021, em Rostov-on-Don. A causa de sua morte não foi divulgada.

Títulos
Pakhtakor
 Campeonato Uzbeque: 1992, 1998
 Copa do Uzbequistão: 1993, 1997
 IFA Shield: 1993

Links
 Perfil de Nikolai Shirshov - OGol.com.br

Futebolistas do Uzbequistão
Futebolistas do FC Rostov
Futebolistas do Pakhtakor Futbol Klubi
Futebolistas da Copa da Ásia de 1996
Futebolistas da Copa da Ásia de 2000
Futebolistas da Copa da Ásia de 2004
Jogadores da Seleção Uzbeque de Futebol
Naturais de Tasquente

Nikolay Shirshov


Hormuzaki ist der Familienname folgender Personen:

 Constantin Hormuzaki (1811–1869), österreichisch-rumänischer Jurist und Politiker
 Constantin von Hormuzaki (1862–1937), österreichisch-rumänischer Naturwissenschaftler, Jurist und Politiker

 Georgeta Hurmuzachi (* 1936), rumänische Turnerin

Hormuzaki


Niğde Ömer Halisdemir Üniversitesi, Türkiye'nin Niğde ilinde bulunan bir devlet üniversitesi. 3 Temmuz 1992 tarih ve 3837 sayılı kanunun ek 22. maddesine göre 11 Temmuz 1992 tarihinde Niğde Üniversitesi adıyla kuruldu. Ağustos 2016'da üniversiteye Ömer Halisdemir'in adı verildi.

Niğde Ömer Halisdemir Üniversitesi, bünyesindeki 12 Fakülte, 3 Yüksekokul, 6 Meslek Yüksekokulu, 4 Enstitü ve 1 Konservatuvarıyla, 960 akademik ve 507 idari personel ile 28 binin üzerinde öğrenciye eğitim-öğretim vermektedir.

Akademik birimler

Fakülteler
 Mühendislik Fakültesi
 Fen-Edebiyat Fakültesi
 İktisadi ve İdari Bilimler Fakültesi
 Eğitim Fakültesi
 Mimarlık Fakültesi
 Tarım Bilimleri ve Teknolojileri Fakültesi
 İletişim Fakültesi
 İslami İlimler Fakültesi
 Tıp Fakültesi
 Diş Hekimliği Fakültesi
Güzel Sanatlar Fakültesi
Bor Sağlık Bilimleri Fakültesi

Enstitüler
 Sosyal Bilimler Enstitüsü
 Fen Bilimleri Enstitüsü
 Eğitim Bilimleri Enstitüsü
Sağlık Bilimleri Enstitüsü

Yüksekokullar
 Beden Eğitimi ve Spor Yüksekokulu
 Zübeyde Hanım Sağlık Yüksekokulu
 Yabancı Diller Yüksekokulu

Konservatuvar
 Türk Musikisi Devlet Konservatuvarı

Meslek yüksekokulları
 Sosyal Bilimler Meslek Yüksekokulu
 Bor Meslek Yüksekokulu
 Zübeyde Hanım Sağlık Hizmetleri Meslek Yüksekokulu
 Teknik Bilimler Meslek Yüksekokulu
 Ulukışla Meslek Yüksekokulu
 Bor Halil Zöhre Ataman Meslek Yüksekokulu

Rektörlüğe bağlı birimler
 Enformatik Bölüm Başkanlığı
 Yabancı Diller Bölümü
 Türk Dili Bölüm Başkanlığı
 Atatürk İlkeleri ve İnkılap Tarihi Bölüm Başkanlığı
 Basın ve Halkla İlişkiler Müdürlüğü
 Güzel Sanatlar Bölümü Başkanlığı

Öğrenci yaşamı

Barınma
Öğrencilerin barınma hizmetlerinin büyük bir bölümü Kredi Yurtlar Kurumuna ait öğrenci yurtları kanalıyla yürütülmektedir. Kredi Yurtlar Kurumunun, Kumluca mevkiinde 2626 yatak kapasiteli (kız-erkek) Niğde Yurt Müdürlüğü, Merkez Yerleşke sınırları dahilinde 580 yatak kapasiteli (kız-erkek) Milli Piyango Yurt Müdürlüğü ve Bor İlçesinde 664 yatak kapasiteli (kız-erkek) Bor Yurt Müdürlüğü olmak üzere toplam 3870 yatak kapasiteli 3 adet öğrenci yurdu bulunmaktadır. Ayrıca Niğde ve Borda yaklaşık 1100 öğrenci kapasiteli (560 kız – 540 erkek) 7 adet özel öğrenci yurdu hizmet vermektedir. Öğrencilerin önemli bir kısmı da ev kiralamak suretiyle barınma ihtiyaçlarını karşılamaktadırlar.

Spor
Merkez kampüs içerisinde 11440 metrekarelik bir alanda 5000 kişiye hizmet verebilecek çok amaçlı spor tesisleri yer almaktadır. Tesiste futbol(futsal), basketbol, voleybol, hentbol ve tenis sporları yapılabilmektedir. Tesisler haftanın yedi günü 08:00-21:00 saatleri arasında hizmet vermektedir.
Beden Eğitimi ve Spor Yüksekokulu bünyesinde bulunan 20 kişilik 116 m²'lik Fitness salonu haftanın altı günü Karma ve Bayan olarak hizmet vermektedir.

Yemekhane
Merkez kampüs içerisinde öğrenci ve personelin faydalanabileceği bir yemekhane yer almaktadır.

Dış ilişkileri
Kafkasya Üniversiteler Birliği'nin üyesidir.

Kaynakça

Dış bağlantılar

1992'de kurulan üniversiteler
Türkiye'deki devlet üniversiteleri
Kafkasya Üniversiteler Birliği

Niğde Ömer Halisdemir Üniversitesi


Centenary House was a building in Canberra, Australia. It consisted of five levels and was located at 19 National Circuit, Barton.

It was the national headquarters of the Australian National Audit Office (usually known as the ANAO, a Commonwealth Government entity). The building was owned until July 2005 by John Curtin House Limited, an entity wholly owned by the ALP. The leasing of part of Centenary House to the ANAO was the subject of political controversy for more than ten years.

Centenary House was built in 1991 and the ALP (through Lend Lease, a property company) negotiated a lease with the ANAO. This lease began on 23 September 1993, for 15 years (that is, it is to conclude on 23 September 2008).

The total area that was leased was 6,297 square metres. In 1993, the rent to be charged was $367.95 per square metre. Due to a "ratchet clause", which specifies that the annual rent would increase by 9% or market rates (whichever is the greater), in 2004 the annual rent is $949.47. The current estimated market price in Canberra for rented space is $330.00.

The Federal Opposition (the Liberal-National Coalition at that time) demanded an enquiry to what they saw as a "rort" and the Keating ALP Government set up a Royal Commission.

The Royal Commission (headed by Trevor Morling QC) found that the rent charged "was a fair market rental for accommodation in a building such as Centenary House. This was supported by extensive market evidence and there is nothing to suggest that it was excessive". The ratchet clause was also found as justified because it was "well supported by historical rent movements" and that "the length of the term is not disadvantageous to the Commonwealth".

A second Royal Commission was appointed by the Howard government, and during 2004 Howard government ministers, particularly Tony Abbott, repeatedly accused the ALP of improperly profiting from the alleged "rort" of the lease. The Royal Commission reported in December 2004.

The report of the Royal Commissioner, Hon David Hunt, AO QC, found that the original inquiry was inadequate. It found that the rent was excessive and should not have been entered into by a prudent government. The report was critical of several public servants, but did not make any findings of corrupt conduct by John Curtin House Limited or the Australian Labor Party.

In July 2005, the ALP National Secretary, Tim Gartrell, announced that the building had been sold for more than $30 million.

In November 2021 Centenary House was demolished. It is to be replaced with six-storey office building.

References

External links

Crikey – The Centenary House scandal
Sydney Morning Herald – Time to kill Labor's golden goose
The website of the second Royal Commission

Office buildings in Canberra

Centenary House


Cryptanthus whitmanii é uma espécie de planta do gênero Cryptanthus e da família Bromeliaceae.

Taxonomia
A espécie foi decrita em 1994 por Elton Martinez Carvalho Leme.

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil.

Ligações externas

 Cryptanthus whitmanii no projeto Flora e Funga do Brasil

Cryptanthus
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo
Plantas descritas em 1994

Cryptanthus whitmanii


Das strohgedeckte Haydn-Geburtshaus steht an der Oberen Hauptstraße 25 in der Marktgemeinde Rohrau im Bezirk Bruck an der Leitha in Niederösterreich. Das Museum steht unter Denkmalschutz ().

Geschichte
Der weltberühmte Komponist Joseph Haydn wurde am 31. März 1732 in dem strohgedeckten Bauernhaus in Rohrau geboren. Dessen Vater, Matthias Haydn, Wagnermeister und nachmaliger Marktrichter von Rohrau, hatte das Haus um 1728 erbaut. Joseph Haydn lebte im Elternhaus nur bis zu seinem 7. Lebensjahr.

Obwohl seine Eltern keine Noten lesen konnten, hatten sie das musikalische Talent des Knaben früh erkannt. Im Lebensalter von sechs Jahren schickten sie ihn nach Hainburg an der Donau, wo er von einem Verwandten – dem Schulrektor Johann Matthias Frankh – Musikunterricht erhielt. Im Jahr 1740 hörte der auf der Durchreise durch Hainburg befindliche Wiener Domkapellmeister Georg von Reutter den begabten Knaben singen und nahm ihn sogleich nach Wien mit, wo er als Chorknabe von St. Stephan eine solide musikalische Ausbildung genießen durfte, wodurch seine weitere Karriere begründet wurde.

Obwohl Joseph Haydn sein Geburtshaus bereits 6-jährig verließ, hatte er lebenslang eine Bindung zu dem Haus und soll 1795, als er von seiner triumphalen Englandreise heimkehrte und in seinen Heimatort kam, niedergekniet sein und die Türschwelle geküsst haben.

Museale Nutzung
Das Haydn-Geburtshaus wurde im Jahr 1958 vom Land Niederösterreich erworben, in seinen ursprünglichen Zustand zurückversetzt und 1959 anlässlich des 150. Todestages Joseph Haydns als Museum eröffnet. Aus Anlass des 250. Geburtstages wurde es 1982 umfassend renoviert und die Schausammlung neu aufgestellt, wobei besonders der wohnliche Charakter des Hauses betont wurde.

Das Haus ist als Gedächtnisort sowohl dem Komponisten Joseph Haydn als auch dessen jüngerem Bruder, Michael Haydn, gewidmet, der ebenso darin das Licht der Welt erblickte, jedoch steht Joseph Haydn bei der musealen Präsentation klar im Vordergrund. Unter anderem sind Erinnerungsstücke aus dem Leben von Joseph Haydn, etwa seine Schnupftabakdose oder diverse Kompositionsblätter, ausgestellt. Die Biographien der Brüder Haydn werden im heutigen Dokumentations- und Konzertsaal präsentiert.

Zur Zeit Joseph Haydns umfasste das Haus nur das Geburtszimmer, die Küche, die Wohnstube und das Barockzimmer. Der heutige Dokumentationssaal war anno dazumal die Wagnerwerkstatt des Vaters. Die große Wohnstube ist jener Teil des Hauses, der von späteren Veränderungen weitgehend verschont geblieben ist. Die Deckenbalken dieser Stube sind noch original erhalten, hingegen sind die Holzdecken der anderen Räume einem Brand des Jahres 1899 zum Opfer gefallen. Die Einrichtungsgegenstände der Stube und des Geburtszimmers stammen zum einen Teil aus einem alten Bauernhaus in dem unweit gelegenen Dorf Schönabrunn und zum anderen Teil aus den Sammlungen des Niederösterreichischen Landesmuseums. Durch die Hinzufügung dieses Mobiliars sollen die Besucher verstärkt auf die Zeit Joseph Haydns eingestimmt werden. Im Barockzimmer befindet sich der im Jahr 2003 restaurierte Originalflügel, auf dem Joseph Haydn selbst gespielt haben soll. Im Innenhof, der mit seinem Laubengang ein stimmungsvolles Gepräge bietet, finden alljährlich Konzerte statt.

Literatur
 Johann Werfring: Kindertage eines genialen Musikers. Wiener Zeitung vom 5. August 2010, Beilage "ProgrammPunkte", S. 7.

Weblinks

 Haydn-Geburtshaus

Rohrau (Niederösterreich)
Joseph Haydn als Namensgeber
Museum in Niederösterreich
Baudenkmal (Niederösterreich)
Geburtshaus einer berühmten Person (Musik)
Musikermuseum
Musik (Niederösterreich)
Erbaut in den 1720er Jahren
Gegründet 1959

Haydn-Geburtshaus


Meteoroloji mühendisliğinin temel konusu atmosfer olayları ve atmosferdeki olayların yeryüzündeki etkileri üzerine araştırma ve eğitim yapmaktır. Meteoroloji mühendisleri çalıştığı kurumlarda geniş coğrafi alanlarda sıcaklık, yağış, basınç, nem, don vb. yönlerden meydana gelen değişmeleri inceler, bölgelerin sıcaklık, yağış, basınç, nem, uçuş, haritalarını hazırlarlar. Hava değişikliklerini önceden kestirmeye çalışır; atmosferdeki elektrik ve nem mekanizması üzerinde incelemeler yapar. Meteoroloji mühendislerinin uçuş hareket uzmanlığı, rüzgâr ve güneş enerjisi gibi konularda özel sektörde çalışma imkânları giderek artmakta ve şu an hem özel sektör, hem de kamu kurum ve kuruluşlarında önemli miktarda meteoroloji mühendisi açığı bulunmaktadır.

Belli başlı dersler
Meteoroloji mühendisliği programının birinci yılında, fen bilimleri, matematik, bilgisayar gibi temel mühendislik ve bilim dersleri okutulur. Öğretimin diğer yıllarında ise meteoroloji, iklim, iklim modellemesi, hava kirliliği, hidroloji, güneş ve rüzgâr enerjisi, vb. çeşitli uzmanlık alanlarında dersler verilir.

Özellikle "dinamik meteoroloji" meteoroloji mühendisleri için son derece önemlidir.

Kazandıkları unvan ve yaptıkları işler

Meteoroloji programını bitirenlere "Meteoroloji Mühendisi" unvanı verilir. Meteoroloji mühendisi çalıştığı kurumda geniş coğrafi alanlarda sıcaklık, yağış, elektrik basınç, nem, don vb. yönlerden meydana gelen değişmeleri inceler; bölgenin sıcaklık, yağış, basınç, nem haritalarını hazırlar, hava değişikliklerini önceden kestirmeye çalışır. Meteoroloji teknik bir alan olup meteoroloji mühendisleri çeşitli dallarda uzmanlaşabilmektedirler. Örneğin sinoptik meteoroloji bir uzmanlık alanı olup dünyanın çeşitli meteoroloji istasyonlarından gelen gözlem raporlarının yorumlanması, belli bir bölge için kısa ve uzun vadeli hava tahminleri yapılması ile ilgilidir. Klimatolog belli bir bölgenin uzunca bir süre sıcaklık, güneş ışığı, yağış miktarı, bağlı nem ve yağmur durumuna ilişkin geçmiş kayıtlarını toplar, değerlendirir ve tarım, hayvancılık, ticaret vb. alanlarda kullanılmak üzere hava tahmin raporları hazırlar. Dinamik meteorologlar hava ve akımlarına ilişkin fiziksel kanunları incelerler. Fiziksel meteorolog atmosferin kimyasal bileşimini, elektrik, ses ve ışık özelliklerini inceler. Endüstriyel meteorologlar ise hava kirlenmesi ve duman kontrolü üzerinde çalışırlar. Meteoroloji mühendislerinin hava tahmin merkezlerinde çalışanları, atmosferdeki değişiklikleri doğru ve ayrıntılı bir biçimde saptayabilmek için günün 24 saatinde çalışma halindedir. Bu nedenle meteoroloji mühendisleri bulunduğu yere göre nöbetleşerek görev yaparlar. Gece ve hafta sonu nöbetleri de olabilir.

Çalışma alanları

Meteoroloji mühendisliği mezunlarının en çok aşağıdaki özel sektör ve devlet kuruluşlarında görev aldıkları belirlenmiştir:

Meteoroloji Genel Müdürlüğü (DMİ), Devlet Su İşleri Genel Müdürlüğü (DSİ), Çevre ve Şehircilik Bakanlığı ve İl Çevre Müdürlükleri, Elektrik İşleri Etüt İdaresi, Üniversiteler, Türkiye Elektrik Dağıtım Kurumu, Tarım Bakanlığı, Orman Genel Müdürlüğü, Türkiye Atom Enerjisi Kurumu, Havacılık ve Uzay Ajansları, Türk Silahlı Kuvvetleri, Devlet Oseanografi Dairesi, Türk Hava Yolları, Kitle İletişim Kurumları, Özel Televizyon Kanalları, Hidrolik, Rüzgâr ve Güneş Enerji ile ilişkili özel sektör ve devlet kuruluşları.

Meteoroloji mühendisliği


Željko Tanjić (Bjelovar, 1968.) hrvatski je katolički svećenik i rektor Hrvatskog katoličkog sveučilišta.

Životopis
Željko Tanjić rođen je u Bjelovaru 1968. godine. Njegovi su se roditelji u Rovišće doselili netom prije njegova rođenja sa sjevera Hercegovine, općina Prozor-Rama (selo Ploča). Nakon završene dvije godine studija teologije u Zagrebu na Katoličkom bogoslovnom fakultetu nastavio je diplomski studij i kasnije upisao magisterij, a potom i doktorski studij na Teološkom fakultetu Papinskog sveučilišta Gregoriana. Pod vodstvom prof. dr. sc. Rina Fisichelle 2000. godine izradio je i obranio doktorsku disertaciju Veritas in Christo. Le determinazioni del concetto di verità nei documenti del Concilio Vaticano II.

Na Katoličkom bogoslovnom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu radio je pri Katedri fundamentalne teologije gdje je 2009. postao pročelnikom.

Od 2009. do 2011. bio je direktor izdavačke kuće Kršćanska sadašnjost.

Odlukom od 1. srpnja 2011. nadbiskup zagrebački kardinal Josip Bozanić imenovao ga je privremenim rektorom Hrvatskog katoličkog sveučilišta, a dužnost je preuzeo 1. listopada 2011.

Sudionik je na više međunarodnih i znanstvenih projekata. Kao teološki ekspert sudjelovao je u radu XII. redovite Biskupske sinode u Vatikanu. Bio je i glavni i odgovorni urednik znanstvenog časopisa Katoličkog bogoslovnog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu "Bogoslovska smotra".

Od 2014. godine član je Međunarodne teološke komisije.

Autor je dviju knjiga, uredio četiri, te objavio više znanstvenih i znanstveno-stručnih radova iz područja teologije i filozofije.

Služi se talijanskim, njemačkim i engleskim jezikom.

Izvori

Hrvatski katolički svećenici
Životopisi, Bjelovar
Hrvatski rimokatolički teolozi

Željko Tanjić


Bonita Granville (født 2. februar 1923, død 11. oktober 1988) var en amerikansk tv- og filmskuespiller. I årene 1938-1939 spillede hun pigedetektiven Kitty Drew i fire film, som blev noget af et gennembrud. Hun medvirkede i over 80 film og tv-produktioner.

Hun har en stjerne for sine bidrag til film på Hollywood Walk of Fame på 6607 Hollywood Blvd.

Referencer

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Personer fra Chicago
Amerikanere i 1900-tallet
Hollywood Walk of Fame
Disney Legends

Bonita Granville


වින්ඩෝස් 98 (සංකේත නාමය Memphis) යනු මයික්‍රොසොෆ්ට් සමාගම විසින්    නිර්මාණය කරන ලද ග්‍රාපිකරූපී මෙහෙයුම් පද්ධතියකි. මෙය වින්ඩෝස් 9x රේඛාවේ මෙහෙයුම් පද්ධතිවල දෙවැනි ප්‍රධාන නිකුතුවයි. මෙය නිෂ්පාදනය කිරීමෙන් අනතුරුව නිකුත් වූයේ 1998 මැයි මස 15 වැනි දින වන අතර   සිල්ලරට විකිණීම සදහා නිකුත් වූයේ  1998 ජූනි මස 25 වැනිදායි.

පරිගණක මෙහෙයුම් පද්ධති
වින්ඩෝස් මෙහෙයුම් පද්ධති

වින්ඩෝස් 98


La Ruta Estatal de Nevada 445, y abreviada SR 445 (en inglés: Nevada State Route 445) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de Nevada. La carretera inicia en el Sur desde la Nugget Ave in Sparks hacia el Norte en la Warrior Point Park Rd al norte de Sutcliffe. La carretera tiene una longitud de 67,2 km (41.767 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Ruta Estatal de Nevada 445 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de Nevada por sus siglas en inglés Nevada DOT.

Cruces
La Ruta Estatal de Nevada 445 es atravesada principalmente por la .

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de Nevada DOT

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de Nevada

Ruta Estatal de Nevada 445


Lujza Hipolita od Monaka, punim imenom Lujza Hipolita Grimaldi (Monako, 10. studenog 1697. – Monako, 29. prosinca 1731.), monegaška kneginja tijekom 1731. godine i jedna od samo dvije žene koje su vladale Kneževinom Monako. Bila je zadnji direktni izdanak dinastije Grimaldi.

Rodila se u kneževskoj palači u Monaku, kao jedna od šestero kćeri i najstarija koja je preživjela rano djetinjstvo. Budući da njen otac, knez Antonio I. († 1731.) nije imao sinova, ona je postala prijestolonasljednica. Otac je odlučio, uz pristanak francuskog kralja Luja XIV. (1643. – 1715.) da će njen budući suprug uzeti prezime Grimaldi i vladati zajedno s njom kneževinom Monako.

Dana 20. listopada 1715. godine, udala se za francuskog plemića Jacquesa de Goyon-Matignona, koji je uoči vjenčanja uzeo prezime Grimaldi, kako bi se nastavila ista loza preko ženske linije. Lujza Hipolita i njen suprug Jacques imali su devetero djece:
 Antoine Charles Marie (1717. – 1718.), markiz Bauxa i grof Matignona
 Charlotte Thérèse Nathalie (1719. – 1790.), časna sestra u samostanu u Parizu
 Honorije Camille Léonor (1720. – 1795.), knez Monaka
 Charles Marie Auguste (1722. – 1749.), grof Carladésa i Matignona
 Jacques (1723.)
 Louise Françoise (1724. – 1729.), dama Bauxa
 François Charles (1726. – 1743.), grof Thorignyja
 Charles Maurice (1727. – 1798.), grof Valentinoisa
 Marie Françoise Thérése (1728. – 1743.), dama d'Estouteville

Lujzin suprug Jacques nije boravio u Monaku, već najčešće u Versaillesu, gdje je bio okružen ljubavnicama. Nakon očeve smrti 1731. godine, Lujza Hipolita je preuzela prijestolje, ali je umrla već krajem iste godine od boginja. Poslije njene smrti, novi knez Monaka, postao je njen suprug Jacques, pod vladarskim imenom Jakov I. od Monaka. Kako je zanemarivao vladarske dužnosti u Monaku, bio je prisiljen abdicirati već 1733. godine u korist svoga sina i nasljednika Honorija III.

Vanjske poveznice

 Lujza Hipolita, kneginja Monaka - historyofroyalwomen.com

Grimaldi
Monegaški monarsi

Lujza Hipolita od Monaka


An Habenaria richardii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eugène Jacob de Cordemoy. An Habenaria richardii in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha R�union. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria richardii


Reportažna kola su vozila s prilagođenom šasijom u kojem je smještena tehnička oprema s pripadajućim radnim prostorima/pozicijama za operativno osoblje (produkcijsko i tehničko), namijenjeno za terensko snimanje, obradbu i proizvodnju radijskoga ili TV programa za izravno ili naknadno emitiranje i streaming. Reportažna kola (RK) zapravo su režija radija, odnosno televizije u zbitoj formi. Mogu služiti za proizvodnju TV programa praćenjem i pokrivanjem različitih događaja (sportskih, [[koncert<zabavno-glazbenih]], političkih, vjerskih), uz korištenje više kamera, mikrofona, snimača/servera, tonske opreme, grafičke i druge radijske ili TV opreme, gdje je pri realizaciji, ovisno o složenosti produkcijsko-tehničkih zahtjeva, potrebno planirati određeno vrijeme za postavljanje opreme i tehničku probu, zatim za brza, produkcijski manje zahtjevna javljanja (SNG), za proizvodnju radijskoga programa (tonska kola). Po veličini i opremljenosti razlikuju se mala, srednja, velika i vrlo velika RK, a pri realizaciji složenijih produkcijskih projekata više RK često se povezuje u jedan produkcijsko-tehnički sustav. Kod srednjih i velikih televizijskih RK unutarnji je prostor uobičajeno podijeljen na videorežiju, tonsku režiju i prostor tehničke kontrole s kontrolom slike. U manjim RK obično je sve u jednom prostoru, s djelomično akustički odvojenom tonskom režijom. U vrlo velikim RK česti su primjeri dodatnih prostora za videoserver/slow motion operatere ili prostora za podrežiju, odnosno pričuvnu videorežiju i odvojeni prostor za uređaje. Serveri za slow motion i operateri često se smještaju u prilagođena kombi vozila, koja se po potrebi spajaju u sustav RK radi povećanja broja slow motion prikazivanja. Svi prostori moraju biti akustički obrađeni, klimatizacijski pripremljeni za ugodan boravak osoblja i ispravan rad tehničke opreme. Broj osoblja je 5–10 ili više, ovisno o veličini kola. Da bi što duže ostala u funkciji, u većini se jednom do dva puta zamjenjuje tehnička oprema onom novije generacije. Od 1957. do danas na RTZ-u/HRT-u nabavljeno je desetak RK.

Izvori

Televizijska tehnologija

Reportažna kola