La maison de Bournonville est une famille noble, éteinte en filiation légitime, de seigneurs originaires du Boulonnais, dont sont issus, du Moyen Âge au , de nombreux chefs militaires de France, des Pays-Bas méridionaux et d'Espagne.

Aux , les Bournonville, qui figurent parmi les seigneurs les plus importants du Boulonnais, combattent au service des comtes de Saint-Pol et des ducs de Bourgogne. Ils participent donc, dans les rangs bourguignons, à la guerre de Cent Ans et, plus particulièrement, à la guerre civile entre Armagnacs et Bourguignons. Ils sont nombreux à mourir à la guerre, comme Lyonnel de Bournonville et ses cousins Enguerrand de Bournonville, exécuté sur ordre du roi de France , et Aleaume de Bournonville, tué à la bataille d'Azincourt. Antoine de Bournonville, fils d'Enguerrand, participe très probablement à la capture de Jeanne d'Arc.

Après la mort de Charles le Téméraire en 1477, le roi de France annexe le Boulonnais et les Bournonville entrent à son service. Mais ils acquièrent des terres en Artois, possession des Habsbourg. Ils commencent donc à agir selon une logique de double fidélité, où prime la conservation des intérêts familiaux.

Du , les différentes branches de la famille, possessionnée en France, aux Pays-Bas méridionaux, en Espagne et en Nouvelle-Espagne, sont au service des souverains de ces territoires. Après un premier titre comtal acquis par Oudard de Bournonville, ils obtiennent l'érection de leurs terres en duchés et principauté. Alexandre  de Bournonville, premier duc de Bournonville, passe des Pays-Bas espagnols à la France. Ses deux fils ont des itinéraires divergents : Alexandre II Hippolyte de Bournonville est un chef militaire au service de l'Espagne alors que son frère Ambroise-François de Bournonville combat au service de la France. C'est l'époque où ils mobilisent des érudits pour construire une mémoire lignagère.

Au début du , Michel Joseph de Bournonville s'installe en Espagne, où il reçoit un autre titre de duc de Bournonville. Il réussit à récupérer une partie des biens de la branche aînée. Ses neveux font carrière dans les Pays-Bas méridionaux, devenus autrichiens en 1714. Cette branche cadette, la dernière de la famille, occupe des fonctions militaires importantes. Elle s'éteint en 1791.

Un lignage noble du Moyen Âge

Les origines en Boulonnais
La première mention certaine d'un seigneur de Bournonville date de 1084. Les tentatives de remonter plus haut, œuvres des généalogistes du , sont très douteuses et la prétendue relation avec les comtes de Guînes n'est pas prouvée. En effet, l'authenticité de la charte de 1071 invoquée en 1668 par Jean-Baptiste Christyn, dans sa Jurisprudence héroïque, pour relier un certain Guillaume de Bournonville à Guillaume, fils d'Eustache comte de Guînes, est très sujette à caution. Ce document ne figure pas dans le cartulaire de Thérouanne et ses données sont peu conciliables avec ce qu'on sait du premier Bournonville, Gérard.

Jusqu'au début du , quelques jalons permettent de suivre la généalogie de cette famille, qui noue des alliances avec les lignages voisins, du Boulonnais (familles de Selles, de Longvilliers, de Bernieulles), d'Artois (lignages de Renty, d'Olhain, de Saint-Omer, de Bailleul) et du Ponthieu (famille de Lianne).

La plus importante de ces alliances est le mariage, vers 1330, de Jean  de Bournonville avec Mahaut de Fiennes, petite-fille du comte de Flandre Gui de Dampierre, sœur du connétable de France Robert de Fiennes et belle-sœur du comte de Saint-Pol Jean de Châtillon. Cette alliance prestigieuse est très probablement l'occasion qui décide les Bournonville à changer de blason, adoptant l'exact inverse de celui des Fiennes. Robert de Fiennes protège ensuite ses neveux Bournonville, qui servent dans sa compagnie, en leur donnant des terres, dont la seigneurie de Château-Briçon (dans la commune actuelle de Rety).

Les six garçons issus du mariage de Jean  de Bournonville et de Mahaut de Fiennes forment différentes branches : les seigneurs de Bournonville, les seigneurs de Rinxent, les seigneurs de Château-Briçon et les seigneurs de La Bretèche.

Du Boulonnais à l'élargissement territorial

Entre 1360 et 1430, les possessions foncières du lignage sont concentrées en Boulonnais, Artois et Ponthieu. En Boulonnais, la branche aînée possède les seigneuries de Bournonville, Conteville, Pernes, Havenquerque et Huplandre (toutes deux dans l'actuelle commune de Pernes), tandis que les branches cadettes bénéficient des seigneuries de Rinxent, Croutes (commune actuelle de Rinxent), Tardinghen, Château-Briçon, Houllefort, Auvringhen (commune actuelle de Wimille), Saint-Martin-Choquel, Hourecq, Capre (commune actuelle de Tingry), Le Verghe (commune actuelle de Saint-Étienne-au-Mont). Les Bournonville font alors partie de la catégorie supérieure des vassaux du comte de Boulogne et exercent des offices militaires, en étant capitaines ou châtelains des châteaux de Boulogne, Fiennes, Hardelot, Desvres et Hucqueliers. En Artois, ils possèdent les seigneuries d'Auchel, de Coulomby et de Mouriez. En Ponthieu, les Bournonville sont seigneurs de Frettemeule (commune actuelle de Crécy-en-Ponthieu).

En 1420, Lyonnel de Bournonville reçoit de son beau-frère, Jean de Villiers de L'Isle-Adam, une seigneurie francilienne, celle de La Bretèche, aujourd'hui Saint-Nom-la Bretèche. À partir du milieu du , Antoine de Bournonville, seigneur de Bournonville et d'autres fiefs dans le Boulonnais, acquiert par mariage et achat, des possessions ailleurs en Picardie, en Champagne et en Barrois. Il est également gouverneur du comté de Marle, au nom de la comtesse, Jeanne de Bar, femme de Louis de Luxembourg-Saint-Pol.

Dans les années 1480, le fils aîné d'Antoine, Louis de Bournonville, est seigneur, par sa femme Claire de Beauvoir, d'un ensemble de terres picardes, en Ponthieu et en Amiénois. Son frère Pierre devient seigneur de Ricarville, en Normandie. Ainsi, les possessions de la branche aînée sont alors dispersées en Boulonnais, en Ponthieu, dans le comté de Marle, en Champagne et en Barrois.

Une famille au service des ducs de Bourgogne
À la fin du , le comté de Boulogne est une possession de Jean de Berry, par sa femme Jeanne  de Boulogne, mais il ne s'en occupe guère. Les ducs de Bourgogne, parce qu'ils possèdent le comté d'Artois dont dépend le comté de Boulogne, mènent avec succès dans le Boulonnais une politique de captation des fidélités de la noblesse, dont la famille de Bournonville, préparant une annexion pure et simple qui intervient en 1416 à la mort du duc de Berry.

Les Bournonville font la guerre en famille. Ainsi, Aleaume de Bournonville participe à ses premières campagnes militaires, en compagnie de son oncle Jean de Bournonville, seigneur de Rinxent. Ils sont au service de leur cousin Waléran de Luxembourg, comte de Saint-Pol et ils sont intégrés dans son hôtel. Il existe toutefois des différences dans les fidélités. Aleaume ne sert le duc de Bourgogne que parce qu'il est un parent et serviteur du comte de Saint-Pol, lequel a choisi le camp bourguignon. Son frère, Enguerrand de Bournonville, est pour sa part directement au service des ducs de Bourgogne.

Le plus célèbre des Bournonville médiévaux est le frère cadet d'Aleaume, Enguerrand de Bournonville, qui combat au service de Philippe Le Hardi puis de Jean sans Peur, dans le pays de Liège, où il joue un rôle décisif pendant la bataille d'Othée, mais aussi en Italie, en Île-de-France, dans le Berry et en Picardie. Il s'affirme ainsi comme un chef militaire de premier plan. En campagne, il mène des compagnies aux effectifs importants, dépassant la centaine d'hommes. L'une d'elles, en 1412 est une composante de la « retenue » de plus d'un millier d'hommes qu'il tient au service du roi. Sept de ses parents, six cousins - dont Guillaume de Bournonville et Lyonnel de Bournonville - et son fils bâtard Bertrand de Bournonville servent au sein de cette troupe.

En 1430, le fils d'Enguerrand, Antoine de Bournonville, combat dans l'armée bourguignonne qui assiège Compiègne et, le 23 mai 1430, il fait très probablement partie des capitaines bourguignons qui capturent Jeanne d'Arc. Il reçoit probablement une partie de la rançon après avoir cédé la prisonnière à son chef, Jean de Luxembourg-Saint-Pol, qui la livre ensuite aux Anglais.

Louis de Bournonville et son cousin Jean  de Bournonville, seigneur de Hourecq et qui acquiert par sa femme Isabelle les seigneuries des Prés, de Capre (commune actuelle de Tingry) et d'Houllefort, font la guerre au service de Charles le Téméraire dans les années 1460-1470. Le second est d'ailleurs conseiller et chambellan du duc. Leur cousin Jean de Bournonville, seigneur de La Vallée, en est quant à lui l'écuyer tranchant. Le duc lui concède l'office d'aide du châtelain d'Hesdin et il prend part à la bataille de Nancy pendant laquelle Charles le Téméraire trouve la mort le .

La violence et la mort au combat
Dans le lignage de Bournonville, les aînés, comme Aleaume, son neveu Antoine, Louis, fils aîné d'Antoine, ou leur cousin Lyonnel, sont chevaliers, souvent adoubés sur le champ de bataille, alors que les cadets, comme Enguerrand le père d'Antoine ou Pierre le second fils de celui-ci, sont seulement écuyers.

Différents membres du lignage, comme Aleaume de Bournonville, son oncle Jean de Bournonville seigneur de Rinxent, Lyonnel de Bournonville, sont impliqués dans plusieurs affaires judiciaires de violences envers des personnes, parfois commises en famille. Ils sont responsables de coups et blessures et d'homicides, pour lesquels ils sont poursuivis avec plus ou moins d'efficacité. Ils ne commettent ces violences que dans le cadre géographique où ils sont enracinés, la Picardie au sens large. Cette violence exercée par des nobles, qui invoquent l'honneur de leur lignage, se rencontre couramment.

En 1414, Enguerrand de Bournonville, capitaine de Soissons pour le duc de Bourgogne, est décapité par ordre du roi  après la prise de cette ville par l'armée royale. Il est condamné comme rebelle à l'autorité royale et parce que le frère du duc de Bourbon a été tué pendant ce siège.

L'année suivante, le , cinq membres de la famille de Bournonville, dont Lyonnel de Bournonville, combattent dans les rangs français à la bataille d'Azincourt, comme beaucoup d'autres seigneurs bourguignons. Aleaume de Bournonville y trouve la mort, ainsi que son cousin germain Gamot de Bournonville  et Baudouin de Bournonville, fils bâtard d'Enguerrand de Bournonville. Pour les Bournonville, comme pour une grande partie de la noblesse française, Azincourt est une hécatombe.

En 1429, Lyonnel de Bournonville, qui combat de nouveau dans les rangs anglo-bourguignons sous le commandement du duc de Bedford, est blessé alors qu'il tente de reprendre sa seigneurie de La Bretèche que les Français lui avaient enlevée, et meurt peu après, entre le 22 et le 30 septembre 1429.

Confusion autour du tombeau de Marle

Dans le bas-côté nord de l'église de Marle, un tombeau avec un gisant est présenté comme celui étant celui d'Enguerrand de Bournonville. Il est classé monument historique, comme l'ensemble de l'église.

Originellement placé dans une chapelle latérale du bras sud du transept, qui semble avoir été couramment appelée chapelle de Bournonville, le tombeau est déplacé et presque totalement reconstitué vers 1850. En effet, l'original, dont il ne reste quasiment plus rien actuellement, est alors très mutilé. La tombe originelle est fouillée en 1867 sous la direction de l'abbé Palant et on y trouve un corps, identifié comme Enguerrand de Bournonville. Les fouilleurs croient voir que la tête en est détachée. En fait, il est prouvé par un document de 1634 que cette tombe n'était pas celle d'Enguerrand de Bournonville, mais celle de son fils Antoine de Bournonville, mort en 1480. Ensuite, le souvenir de ce dernier se perd et, au , le nom de Bournonville ne fait plus référence qu'à Enguerrand.

Quant au corps d'Enguerrand de Bournonville, une note d'un manuscrit généalogique du  montre qu'il a été enseveli en  dans l'église Saint-Médard de Soissons, dont il ne reste plus rien.

À l'époque moderne, une famille entre Habsbourg et Bourbons

Au , des Valois aux Habsbourg
En , après la mort de Charles le Téméraire, le roi de France  prend possession du Boulonnais et les Bournonville se rallient à lui. Jean de Bournonville, seigneur de La Vallée, ancien écuyer tranchant de Charles le Téméraire, fait la guerre dans les armées du roi de France , où il est cité en 1489 et en 1492. Il acquiert des terres dans le comté d'Artois, comme la seigneurie d'Heuchin.

Par le traité de Senlis de 1493, les Habsbourg, héritiers de Marie de Bourgogne, récupèrent l'Artois. Jean de Bournonville, seigneur de La Vallée, s'installe donc dans une double fidélité : au roi de France pour ses possessions en Boulonnais et à  pour ses terres en Artois. Il en est de même pour son cousin Jean Despert, seigneur de Capre, qui par son mariage avec Hélène Sucquet acquiert des terres près de Douai et d'Hénin-Liétard : Montigny-en-Gohelle, Garguetelle (communes de Oignies et de Carvin) et Lauwin. Ce qui ne l'empêche pas de servir le roi de France comme maître des eaux et forêts du Boulonnais et châtelain d'Hardelot.

Au , les Bournonville sont au service des rois de France en Picardie, mais par leurs possessions dans le Boulonnais et en Artois, ils sont en fait à la frontière entre les deux sphères d'influence espagnole et française. L'époque n'est plus celle de la fidélité personnelle à un prince. C'est le début d'une stratégie pragmatique de conservation du patrimoine familial, malgré les événements politiques. En cela, les Bournonville ne se distinguent pas d'autres familles aristocratiques de la région, comme les Luxembourg-Saint-Pol ou les Croÿ, dont les choix de servir Valois ou Habsbourg sont temporaires et variables selon les individus. En ce sens, la frontière unit plus qu'elle ne sépare.

La famille de Bournonville fait ainsi partie des familles nobles des Pays-Bas espagnols qui servent le roi d'Espagne. Oudard de Bournonville hérite de sa mère Anne de Ranchicourt des seigneuries de Hénin-Liétard et de Wasquehal. En 1579, il obtient de  d'Espagne l'érection de son fief d'Hénin-Liétard en comté. Cette époque marque le début d'une accélération de la délivrance des titres nobiliaires, jusque là pratiquée avec parcimonie par Philippe II. Oudard de Bournonville est capitaine d'une compagnie de chevau-légers, gouverneur d'Arras et gouverneur général de l'Artois. Il est un des plus puissants seigneurs des Pays-Bas espagnols. Il meurt le  et est enterré à Hénin après une imposante cérémonie de funérailles à Bruxelles.

Duc de Bournonville en France
Au , la branche aînée de la famille de Bournonville se détache du service de l'Espagne et passe au service de la France. En 1600, Alexandre  de Bournonville, alors au service des Habsbourg, obtient d' l'érection du duché de Bournonville, sans que ce titre soit reconnu aux Pays-Bas. Ce duché est formé de la baronnie de Houllefort et de la seigneurie de Bournonville. Il est érigé grâce à l'intervention de Louise de Lorraine, veuve d' et cousine d'Alexandre de Bournonville par leurs mères.

Alexandre  de Bournonville continue néanmoins à fréquenter la cour des archiducs à Bruxelles, où il fait réaménager une belle résidence urbaine, l'actuel hôtel de Mérode, munie d'un jardin. Les Bournonville font alors partie de la noblesse curiale qui s'installe à Bruxelles.

Alexandre  de Bournonville est majordome de l'archiduc Albert d'Autriche, gouverneur des Pays-Bas et gouverneur de Lille. Mais en 1632, il prend la tête d'une révolte nobiliaire contre le roi d'Espagne  et s'exile ensuite en France. En 1651, il effectue une donation entre vifs du duché de Bournonville à son fils puîné, Ambroise-François. C'est l'occasion pour Alexandre de faire état de son patriotisme, insistant sur . Il meurt à Lyon en 1656.

Ambroise-François de Bournonville s'intègre à la haute noblesse française et sert le roi de France , qui érige le duché de Bournonville en duché-pairie en 1652. C'est alors le duché-pairie situé le plus au nord de la France. Lors du sacre de  en 1654, il tient le rôle d'un des douze anciens pairs de France, le comte de Champagne, dernier dans l'ordre protocolaire. En effet, depuis la disparition des six anciens pairs laïcs, leur rôle dans la cérémonie du sacre est joué par des ducs et pairs modernes choisis par le roi. Le choix d'Ambroise de Bournonville, à la pairie très récente, alors qu'il n'est même pas encore enregistré au Parlement, peut paraître étonnant. En fait, il remplace le duc de Schomberg, initialement désigné, mais écarté à cause d'une querelle de préséance. Ambroise de Bournonville est ainsi récompensé de sa fidélité, notamment pendant la Fronde. L'année suivante, il épouse la fille du duc de La Vieuville, pair de France puis devient en 1660 gouverneur de Paris.

Prince de Bournonville aux Pays-Bas espagnols
À la même époque, le fils aîné d'Alexandre  et frère d'Ambroise, Alexandre II Hippolyte de Bournonville, mène une carrière militaire de premier plan au service de  d'Espagne. En 1658, il obtient de ce dernier l'érection de ses biens aux Pays-Bas espagnols en principauté, sous le nom de principauté de Bournonville. Celle-ci est érigée à partir de la seigneurie de Buggenhout, en Brabant. Le titre de prince n'induit pas de réelle souveraineté sur un territoire et Alexandre II Hippolyte n'a pas le rang de prince étranger en France.

Il est gouverneur de l'Artois, quand, en 1659, cette province devient française par le traité des Pyrénées. Malgré les offres françaises et son séjour en France en 1660, pendant lequel il est reçu au Louvre, il reste au service de l'Espagne. Il mène les troupes impériales au combat notamment en 1674 lors de la bataille d'Entzheim (près de Strasbourg) qu'il perd contre l'armée de Turenne. Alexandre II Hippolyte est récompensé par la Toison d'or en 1673 et les vice-royautés de Catalogne en 1684 et de Navarre en 1686. En donnant des vice-royautés dans la péninsule à des nobles des Pays-Bas espagnols, le roi  d'Espagne cherche à conserver la fidélité de ces familles tentées par la France.

Il existe donc alors deux frères de Bournonville. L'un est duc en France et l'autre prince aux Pays-Bas espagnols. Malgré ses succès au service de l'Espagne, Alexandre II Hippolyte place son fils aîné Alexandre Albert au service de , tout en organisant sa propre succession à la principauté de Bournonville à son profit. Il obtient la garantie que celui-ci conserve ses biens, même en cas de guerre. Par ailleurs, il transmet d'autres biens à ses neveux restés au service du roi d'Espagne . Alexandre Albert mène une carrière militaire en France et atteint le grade de maréchal de camp. En 1706, après sa mort, sa bibliothèque est vendue dans son hôtel particulier parisien.

Conforter une nouvelle dynastie

Les Bournonville concluent des alliances matrimoniales avec des familles ducales importantes de la cour de Louis XIV, les Noailles, les d'Albert de Luynes et les Gramont, après en avoir noué avec des grandes familles du Saint-Empire comme celle d'Arenberg. Le mariage de Marie-Françoise de Bournonville, amie de Fénelon et de Madame de Maintenon, avec Anne-Jules de Noailles attache les Bournonville au clan des Noailles.

Ces itinéraires montrent le pouvoir d'attraction de la France, qui mène une politique de captation des fidélités sur la noblesse des provinces méridionales des Pays-Bas. Le bénéfice que les Bournonville réussissent à tirer de leur transition partielle vers la souveraineté française apparaît supérieur à celui d'autres familles, comme par exemple les Croÿ. Toutefois, ces itinéraires personnels sont aussi la cause de procès entre les différentes branches de la famille, qui se déchirent à propos du patrimoine. Pour défendre leurs intérêts, Alexandre et Ambroise de Bournonville emploient dès lors l'historiographe François-Nicolas Baudot Dubuisson-Aubenay, qui rédige différents mémoires, notamment à l'occasion des négociations des traités de Westphalie.

La nouvelle dynastie ainsi formée cherche à légitimer sa position sociale fraîchement acquise par des livres à sa gloire, lesquels attestent de l'ancienneté de sa noblesse. Ainsi, Pierre d'Hozier publie un ouvrage de généalogie consacré aux Bournonville en 1657. Jean-Baptiste Christyn étudie la généalogie des Bournonville dans sa Jurisprudentia heroica publiée à Bruxelles en 1668. Un autre livre, écrit en espagnol par Estevan Casellas, paraît à Barcelone en 1680. Ils servent tous de base à la généalogie dressée par le Père Anselme et ses continuateurs, qui est assez exacte, même si elle doit être corrigée par endroits. De façon générale, le  est une époque de multiplication des travaux de généalogies sur des familles de la haute noblesse en France et en Espagne.

La branche aînée s'éteint en 1727 à la mort de Philippe-Alexandre duc et prince de Bournonville. Ses héritières sont ses deux sœurs, mariées dans les familles de Durfort et de Mailly. Ces deux alliances s'expliquent par l'influence de Marie-Françoise de Bournonville, qui cherche à renforcer le clan des Noailles. Elle survit longtemps à son mari Anne-Jules de Noailles, puisqu'elle meurt très âgée, à , en 1748. Ayant mis au monde , elle mène une vaste politique d'unions matrimoniales, qui concernent aussi sa famille d'origine, les Bournonville. Elle incarne une figure de femme décidée, qui suscite l'admiration de ses contemporains.

Entre les Pays-Bas autrichiens et l'Espagne au
En 1689, la terre de Sars, en Hainaut, est érigée en marquisat par le roi d'Espagne  au profit de Wolfgang Guillaume de Bournonville, de la branche cadette, neveu d'Alexandre Hippolyte et d'Ambroise. En 1701, il fait partie des nobles des Pays-Bas espagnols qui prennent la tête de troupes qui manifestent leur fidélité au nouveau roi d'Espagne de la famille de Bourbon, . Il reste néanmoins aux Pays-Bas devenus autrichiens en 1714 et fait carrière au service de l'empereur, notamment comme gouverneur du Limbourg de 1728 à sa mort en 1754, après avoir été gouverneur de Termonde. Il meurt avec le grade de général d'infanterie.

Contrairement à Wolfgang Guillaume, son frère Michel Joseph de Bournonville est un exemple de ces nombreux nobles originaires des Pays-Bas espagnols qui gagnent l'Espagne lorsque celle-ci y recrute des officiers à partir de 1703 puis quand les Pays-Bas passent sous domination autrichienne. Il passe en Espagne en 1710. Cette branche cadette tente de reconstituer sa fortune au service de l'Espagne des Bourbons.

En 1717, le roi  accorde à Michel Joseph le titre de duc de Bournonville avec la grandesse d'Espagne, mais ce dernier ne possède à ce moment que peu de biens et le titre de duc n'est pas lié à des terres. Après l'extinction de la branche aînée en 1727, Michel Joseph rachète le duché de Bournonville dans le Boulonnais, berceau de la famille, et l'unit à son titre de duc décerné par . Célibataire, il fonde un majorat pour éviter la dispersion de ses possessions et transmet ses titres et ses biens, en France, en Espagne, aux Pays-Bas et au Mexique, à son neveu François Joseph, qu'il a fait préalablement venir en Espagne. Il l'adopte et le marie à la fille du comte d'Ursel, serviteur flamand de l'empereur.

Michel Joseph est capitaine de la compagnie flamande des Gardes du corps à partir de 1720. Celle-ci permet aux exilés des Pays-Bas méridionaux en Espagne d'accéder à l'élite militaire. En effet, il s'agit d'une unité de cavalerie, corps d'élite chargé de la protection du roi. Ses officiers, souvent de haute noblesse, peuvent profiter de leur proximité avec le roi pour jouer un rôle important à la cour ou dans la haute administration. Michel Joseph atteint le grade de capitaine général en 1729 après avoir été gouverneur de Gérone et ambassadeur à Paris et à Vienne. Il commence cette dernière ambassade au début de l'année 1727. Il quitte Vienne en mai 1728 pour être le plénipotentiaire espagnol au congrès de Soissons, réuni en juin 1728 sous la présidence du cardinal de Fleury, pour discuter de la paix en Europe et mettre fin à la guerre anglo-espagnole.

Son neveu François Joseph devient lieutenant général en 1747 puis capitaine de la compagnie flamande des Gardes du corps en 1752. Wolfgang Joseph, frère de François Joseph, lui succède dans cette fonction en 1769, après avoir aussi atteint le grade de lieutenant général. Cette succession des Bournonville à la tête de cette compagnie manifeste la continuité de l'emprise de la haute noblesse parvenue au temps de  sur la maison militaire des rois d'Espagne successifs. Pendant ce temps, leurs deux frères, Jean Joseph et Maximilien Casimir, font carrière aux Pays-Bas autrichiens. Jean Joseph participe à plusieurs batailles de la guerre de Succession d'Autriche avant d'être nommé gouverneur de Charleroi en 1755. Officier aux compétences reconnues, il atteint le grade de général de cavalerie. En 1763, il devient officiellement commandant des troupes aux Pays-Bas, fonction rétablie à son profit. Maximilien Casimir lui succède en 1768 comme gouverneur de Charleroi.

Un espace politique polycentrique
Au , les biens des Bournonville sont dispersés dans différents pays d'Europe (Espagne, France, Pays-Bas autrichiens) mais aussi au Mexique. La famille de Bournonville est ainsi un exemple de ces réseaux familiaux qui sont constitutifs d'un espace politique polycentrique, dans l'Europe des Bourbons et aux Pays-Bas méridionaux.

La famille de Bournonville s'éteint en filiation légitime en 1791, à la mort sans descendance de Maximilien Casimir, duc de Bournonville. Sa succession est partagée entre le comte d'Aranda en Espagne et le duc d'Ursel aux Pays-Bas méridionaux.

Généalogie
Gérard de Bournonville époux d'Eleburge de Selles, cités en 1084.

Héraldique
Du , la famille porte les armes suivantes : « De sable à un lion d'argent ». Les Bournonville ont probablement adopté ces armes après le mariage de Jean  de Bournonville avec Mahaut de Fiennes. En effet, elles sont l'exacte inversion de celles du frère de Mahaut, Robert de Fiennes. Auparavant, le sceau de Jean  de Bournonville portait trois cuillers de face, brisées d'un sautoir, brochant sur le tout.

Les armes figurant un lion couronné à la queue fourchée sont adoptées par les Bournonville au début du  lors de l'érection de la baronnie de Bournonville-Houllefort en duché.

Notes et références

Notes

Références
 .

 .

 .

 .

 .

 .

 Autres références

Voir aussi

Généalogies datant de l'Ancien Régime
 .
 .
 .
 .

Nobiliaire
 .

Historiographie contemporaine
 .
 .

 .
 .
 .

Article connexe
 Liste des anciens fiefs de l'actuelle Belgique

Maison de Bournonville
Famille noble française
Famille noble de Picardie
Famille noble de Flandre et d'Artois
Famille noble des Pays-Bas méridionaux
Famille noble espagnole

Maison de Bournonville


Das Autobahnkreuz Lübeck (Abkürzung: AK Lübeck; Kurzform: Kreuz Lübeck) ist ein Autobahnkreuz bei Lübeck in Schleswig-Holstein. Es verbindet die Bundesautobahn 1 (Vogelfluglinie) mit der Bundesautobahn 20 (Ostseeautobahn).
Die am stärksten befahrenen Verbindungsfahrbahnen im Kreuz sind die Verbindungen von Hamburg (A 1) nach Rostock (A 20) und umgekehrt.

Geografie
Das Autobahnkreuz liegt auf dem Gemeindegebiet von Hamberge im Kreis Stormarn, an der Grenze zur kreisfreien Hansestadt Lübeck. Umliegende Ortschaften sind die Gemeinde Badendorf sowie die Lübecker Stadtteile Buntekuh, Moisling und St. Lorenz. Es befindet sich etwa 5 km südwestlich der Lübecker Altstadt, etwa 50 km nordöstlich von Hamburg und etwa 100 km westlich von Rostock. Rund einen Kilometer südlich verläuft die Trave, welche von der A 20 in Richtung Rostock überquert wird.

Das Autobahnkreuz Lübeck trägt auf der A 1 die Anschlussstellennummer 24, auf der A 20 die Nummer 1. Die Nummerierung der Anschlussstellen der A 20 wird möglicherweise angepasst werden, wenn die westliche Verlängerung bis nach Niedersachsen komplett erfolgt ist.

Geschichte
Eröffnet wurde das Kreuzungsbauwerk am 18. Dezember 2001 in der Bauform des sogenannten halben Kleeblatts, da die Fahrbahnen der A 20 nach Nordwesten noch nicht errichtet waren. Die Freigabe dieses Teilstückes erfolgte am 28. Juli 2009, seitdem ist das Autobahnkreuz vollständig in Betrieb.

Die A 1 existiert in diesem Bereich bereits seit 1937 und ist damit das älteste Autobahnteilstück in Schleswig-Holstein.

Bauform und Ausbauzustand
Die A 1 ist sechsstreifig ausgebaut, die A 20 vierstreifig. Die direkten Verbindungsrampen sind (abgesehen von der Relation Hamburg—Rostock; einspurig) zweispurig, die indirekten Rampen einspurig ausgeführt.

Das Autobahnkreuz wurde als angepasstes Kleeblatt ausgeführt. Das Hauptbrückenbauwerk führt die A 1 über die A 20. Im südlichen Ohr befindet sich ein Rückhaltebecken. Im Nord- und Südwesten des Kreuzes werden niederrangige Straßen über die Autobahnen geführt.

Verkehrsaufkommen
Das Kreuz wird im Durchschnitt von täglich rund 100.000 Fahrzeugen befahren.

Anschlussstellen und Fahrbeziehungen

Trivia
Seit Juni 2019 ist auf der A 1 zwischen der Anschlussstelle Reinfeld und dem Autobahnkreuz Lübeck der eHighway Schleswig-Holstein in Betrieb. Ziel dieses Feldversuchs ist es, elektrisch angetriebene Oberleitungs-LKW unter realen Bedingungen zu testen.

Das Autobahnkreuz Lübeck stellt auch einen Knotenpunkt von Europastraßen dar. Es endet von Schweden bzw. Fehmarn kommend die Europastraße 47 an der Europastraße 22, welche von Hamburg nach Rostock abzweigt.

Ein früherer Arbeitstitel des Bauprojekts war "Kreuz Hamberge".

Siehe auch
 Liste der Autobahnkreuze und -dreiecke in Schleswig-Holstein

Einzelnachweise

Lubeck
Hamberge
Erbaut in den 2000er Jahren
Bundesautobahn 1
Bundesautobahn 20
Verkehrsbauwerk im Kreis Stormarn
Verkehr (Lübeck)

Autobahnkreuz Lübeck


Devlet Güvenlik Bakanlığı () veya kısaca Stasi (Staatssicherheit birleşik kelimesinden dolayı), Alman Demokratik Cumhuriyeti'nin güvenlik ve istihbarat teşkilatıydı. Stasi Doğu Berlin'den yönetilmekteydi. Lichtenberg şehrinde geniş kapsamlı bir komplekse sahipti, bunun dışında şehrin muhtelif yerlerinde değişik komplekslere de sahipti. Stasi dünya çapında etkin istihbarat örgütlerinden biri olarak kabul ediliyordu. Organizasyonun şiarı "Schild und Schwert der Partei" (Parti'nin Kalkanı ve Kılıcı). Daha önceki dönemlerde Stasi için kullanılan bir başka ifade ise Staatssicherheitsdienst, yani Devlet Güvenlik Servisi idi.

Tarihçe
Stasi 8 Şubat 1950 tarihinde kurulmuştur. Kuruluşunda Sovyet KGB model alınmıştır. KGB tarafından Varşova Paktı içerisinde en etkin ve sadık ortak olarak kabul ediliyordu.

Wilhelm Zaisser Stasi'nin ilk başkanıdır, Wilhelm Zaisser'ın yardımcısı ise Erich Mielke. Wilhelm Zaisser Doğu Almanya lideri Walter Ulbricht tarafından 1957 yılında görevinden alındı. Göreve Ernst Wollweber getirildi. Ernst Wollweber, devlet lideri Walter Ulbricht ve Erich Mielke ile yaşadığı uyuşmazlıklardan dolayı görevinden istifa etti. Göreve yardımcısı Erich Mielke devam etti. Ayrıca 1957 yılında, Markus Wolf HVA'nın (İstihbarat Merkez İdaresi -Hauptverwaltung Aufklärung) yabancı istihbarat bölümünün başına getirildi. Wolf Almanya Federal Cumhuriyeti'nin devlet mekanizmasına, politikasına ve iş dünyasına sızmada büyük başarılar elde etti.

Stasi 1970'li özellikle Latin Amerika'da birçok aktivist ve politikacının hayatını kurtararak farklı bir rol daha üstlenmiştir. Örneğin eylül 1973'te Şili'de Pinochet darbesi sırasında, Stasi ajanları tarafından gerçekleştirilen operasyonda, İnsanların Birliği örgütüne üye yüzlerce insan kurtarılarak Alman Demokratik Cumhuriyeti'ne nakledilmiştir.

1986 yılında Wolf emekliye ayrıldığında görevini Werner Grossmann'a devretmiştir.

1989 yılında, Doğu Almanya'nın çözülmesinden önce, Stasi adı Ulusal Güvenlik Ofisi olarak değiştirilmiştir. Bu değişiklikten sonra yönetime Rudi Mittig getirilmiştir.

Stasi Arşivlerinin Kurtarılması
Rejimin son yılları olan 1989-90'larda, panikleyen Stasi yetkilileri kâğıt öğütücü cihazlarla Stasi dokümanlarını yok etmeye çalıştılar. Kağıt öğütücü cihazlar ağır iş yükünden dolayı çalışamaz hale geldiğinde dokümanları elle parçadılar. Çalakalem saklanan kâğıt parça çantaları başa geçen yeni yönetim tarafından kısa sürede ele geçirildi.

Fotoğraf galerisi

Kaynakça
 Homepage

Dış bağlantılar

Almanca
Information about Stasi victims
Federal Commissioner for the Records of the State Security Service of the former German Democratic Republic – Official site
Museum in the former Stasi headquarters, Berlin-Lichtenberg
Homepage of the Gesellschaft zur Rechtlichen und Humanitären Unterstützung
Interview with a Stasi victim, blog by amadelio''

İngilizce
Official website of the award winning film The Lives of Others
Photos of Stasi Headquarters in Berlin
Read about the Defection of a Stasi Agent
"Support Group For Spies: From East German Spooks to West German Victims"
Official website of the award winning film The Burning Wall
The documentary film Germany's Records of Repression

Eski Doğu Bloku ülkelerinin gizli servisleri

Stasi


දළ විශ්ලේෂණය
එල් නිනෝ සමක ධාරා රටා වෙනස් වීම හේතුවෙන් ආසන්න වශයෙන් වසර 7-10 කට වරක් සිදු වේ. 2023 දී ශ්‍රී ලංකාව වියළි කාලගුණික තත්ත්වයන් නිසා ඇති වූ අර්බුදයකට තුඩු දුන් එල් නිනෝ බලපෑම අත්විඳින ලදී. කෙසේ වෙතත්, ඇතැම් ප්‍රදේශවලට අධික වර්ෂාපතනයක් ද ඇති විය.

රජයේ ප්‍රතිචාරය
කාලගුණ විද්‍යා දෙපාර්තමේන්තුව පෙබරවාරි මාසයේ ඇතිවීමට නියමිත වියලි කාලගුණ තත්ත්වය පිළිබඳව විවිධ රාජ්‍ය ආයතන දැනුවත් කර තිබුණි. එසේ තිබියදීත් නිසි කලට නිසි ක්‍රියාමාර්ග නොගැනීම නිසා විවිධ පාර්ශ්වවලින් විවේචන එල්ල විය.

විවේචකයින් සහ නිරීක්ෂණ
හිටපු කෘෂිකර්ම අධ්‍යක්ෂ කේ.බී. ගුණරත්න අවධාරණය කළේ, අතීතයේ දී ශ්‍රී ලංකාව එවැනි තත්ත්වයන් ඵලදායී ලෙස කළමනාකරණය කළ නමුත් මෙවර එය කිරීමට අපොහොසත් වූ බවයි. නිසි ජල කළමනාකරණයේ අවශ්‍යතාවය සහ කාලෝචිත ක්‍රියාමාර්ගවල වැදගත්කම ඔහු අවධාරනය කළේය.

කෘෂිකාර්මික බලපෑම
නියඟය නිසා වගා හානි සිදුවිය හැකි නමුත් රට සහල් හිඟයකට මුහුණ දෙනු ඇතැයි අපේක්ෂා නොකෙරේ. ඇතැම් පාර්ශ්ව සහල් ආනයනය කිරීමට නියඟය නිදහසට කරුණක් ලෙස යොදා ගත හැකි බවට සමහරු අනුමාන කරති. යල කන්නයේදී සාමාන්‍ය ප්‍රමාණයට වඩා තරමක් අඩුවෙන් වගා කළ නමුත් අපේක්ෂිත අස්වැන්න තවමත් සැලකිය යුතු මට්ටමක පවතී.

වන්දි
වගා හානි සඳහා වන්දි ගෙවීමේ ආකෘතිය පිළිබඳව වාද විවාද පවතී. ගුණරත්න යෝජනා කරන්නේ, විභව වන්දිය සැලකිය යුතු විය හැකි බව, තත්ත්වයෙහි බරපතලකම පිළිබඳව ආලෝකය විහිදුවමිනි.

ආර්ථික බලපෑම
පසුගිය කාලය තුළ උද්ධමනය ඉහළ යාම සහ දළ දේශීය නිෂ්පාදිතය හැකිලීමත් සමඟ රටේ ආර්ථිකය ද බලපායි. නිසි කෘෂිකාර්මික ප්‍රතිපත්තියක් නොමැතිකම තත්ත්වය තවත් උග්‍ර කර ඇත.

නිල ප්‍රකාශයන්
පෙබරවාරි මාසයේ පැවති වියලි කාලගුණ තත්ත්වය පිළිබඳ තොරතුරු බෙදාගත් බව කාලගුණ විද්‍යාඥ ජනක කුමාර තහවුරු කළේය. කාලගුණ විද්‍යා දෙපාර්තමේන්තුවේ අනතුරු ඇඟවීම මහවැලි අධිකාරියද පිළිගත් නමුත් නිසි ජල කළමනාකරණ තීරණ නොගත් බව පෙන්වා දුන්නේය.

අදාළ නිලධාරීන් සම්බන්ධ කර ගැනීමට උත්සාහ
කෘෂිකර්ම අමාත්‍යාංශයේ ලේකම්වරයා සහ ලංකා විදුලිබල මණ්ඩලයේ සාමාන්‍යාධිකාරීවරයා අදහස් දැක්වීමට නොමැත.

මෙයද බලන්න
 එල් නිනෝ
 ශ්‍රී ලංකාවේ දේශගුණය
 2023 ශ්‍රී ලංකාවේ

බාහිර සබැඳි

ශ්‍රී ලංකාවේ එල්නිනෝ බලපෑම


Kosmos 2396, ruski navigacijski satelit (globalno pozicioniranje) iz programa Kosmos. Vrste je GLONASS (Glonass br. 793, Uragan br. 793).
Lansiran je 25. prosinca 2002. godine u 07:37 s kozmodroma Bajkonura (Tjuratam) u Kazahstanu. Lansiran je u srednje visoku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Proton-K/DM-2M 8K72K. Orbita mu je 19123 km u perigeju i 19135 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je 64,79°. Spacetrackov kataloški broj je 27619. COSPARova oznaka je 2002-060-C. Zemlju obilazi u 675,69 minuta. Pri lansiranju bio je mase kg.

S ovim su lansirana još dva Glonassa. Ovaj trojac povećao je postojeću zastarjelu flotu od devet svemirskih letjelica na 12 i namjeravali su u ruskom svemirskom programu povećati flotu na 18 letjelica do 2004. i do 24 u 2005. godine. Izvorna flota bila je od 24 svemirske letjelice 1980-ih.

Više dijelova iz ove misije odvojilo se od letjelice i vratilo se u atmosferu, a kružili su u srednjoj i u visokoj orbiti, a neki su dijelovi u orbiti i danas.

Izvori
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2396


Agrilus orgetorix é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1933.

Referências

orgetorix

Agrilus orgetorix


Tsukasa Masuyama (født 25. januar 1990) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder JEF United Chiba, Oita Trinita, Matsumoto Yamaga FC og FC Gifu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Tsukasa Masuyama


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Šarkan enthält die zwei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Šarkan im Okres Nové Zámky.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Sarkan


2SLAQ J025901.29+001222.3 abrégé en 2SLAQ J0259+0012 est un très lointain quasar. Il fait partie du petit groupe du quasars SDSS J025905.64+001121.9. Ce groupe contient 2 quasars et il se situe dans la constellation de la Baleine à plus de 2,1 milliards d'années-lumière.

Découverte de 2SLAQ J0259+0012
2SLAQ J0259+0012 a été découvert par le SDSS Stripe 82 en 2010. Le SDSS Stripe 82 est une étude de l'accrétion des gaz autour des quasars. Cette étude s'est effectuée dans les ultraviolets.

Références

Quasar
Constellation de la Baleine

2SLAQ J025901.29+001222.3


Ioana Diaconescu (n. 21 iulie 1947, București) este o poetă contemporană, traducătoare, publicistă, jurnalistă media, cercetătoare de istorie recentă. Este membră a Uniunii Scriitorilor din 1971.

Biografie
S-a născut la 21 iulie 1947 din părinții Ion și Justina Diaconescu (născută Vlad), ambii profesori. Mama (licențiată a Facultății de Limba și literatura italiană, avându-l ca dascăl și mentor pe Alexandru Marcu, profesor și savant italienist )- născută în orașul Roman din părinții Gheorghe și Aurelia Vlad, a fost  prietenă și colegă de clasă, la școala primară și apoi la liceul din orașul Roman, cu scriitoarea Antoaneta Ralian. Tatăl, licențiat strălucit al Facultăților de Litere și Filosofie din București, cu diplomat Magna cum laude înmânată de Regele Mihai I, a fost studentul preferat al profesorului Nicolae Cartojan care l-a oprit ca asistent la catedra sa de istoria literaturii române vechi  încă din timpul studiilor.  Ion Diaconescu începe o excepțională carieră universitară, dar odată cu moartea lui Nicolae Cartojan în 1944 și instaurarea comunismului  va fi eliminat de către Ion Vitner de la catedră, epurat din învățământul universitar, arestat, apoi decăzut,  multi ani, din drepturi civile.  De asemeni, mama, Justina Diaconescu, nu s-a putut angaja decât foarte târziu într-o muncă ce nu corespundea studiilor sale.  Familiei i se confiscă bunurile deci și locuința și i se repartizează o camera (în care vor locui cei 4 membri ai ei timp de 25 de ani) într-un apartament de bloc, cu încă două familii și cu dependințele în comun.

Poeta își petrece primii ani din viață la bunicii din partea mamei, la Roman, dată fiind situația precară în care erau părinții, la București. Bunicul, Gheorghe Vlad, preot arhimandrit, director al Seminarului de preoți din Ismail, apoi al celui de la Roman, mentor și mai târziu prieten al preoților ce-i fuseseră elevi(preferații fiind Constantin Galeriu și Ioan Ivan de la Neamț), apropiat al episcopului de Roman și Huși Teofil Herineanu precum și al preotului Grigore Pișculescu (scriitorul Gala Galaction) și bunica Aurelia Vlad, cunoscută în școlile unde predase ca  un "pedagog de clasă", i-au format primele deprinderi intelectuale, i-au influențat gândirea spirituală, formarea  ca scriitoare. În casa bunicilor de la Roman și-a scris primele poezii. Aici primește de timpuriu primele lecții de limba latină de la bunicul său  și de limba franceză de la Prințesa Ghica, soția Prințului Alexandru Ghica. La București va începe, la îndemnul  tatălui său, studiul pianului și al coregrafiei.

Studii și activitate profesională

Studii primare și medii la Liceul "Spiru Haret" din București.
Licențiată ca studentă premiantă a Facultății de filologie, secția  română – italiană a Universității din București. În timpul facultații îi are ca mentori pe Șerban Cioculescu și Vladimir Streinu ale căror cursuri și seminarii le urmează și este atrasă de cursurile strălucitei profesoare Florica Dimitrescu-Niculescu.
La încheierea excepțională a studiilor va fi angajată  pe un post de bibliograf la Uniunea Scriitorilor datorită "dosarului" tatălui, fiind la rându-i "decăzută din drepturi civile". După trei ani de la angajare, odată cu "restructurarea" instituțiilor conform noilor cerințe ale regimului ceaușist, i se desființează postul . Este reangajată cu o jumătate de salariu, "pe din două" cu un alt "pedepsit" de lege șI funcționează așa până aproape de 1989 când în sfârșit își va primi salariul întreg după aproape 15 ani, având și în aceste condiții o situație materială precară.
După 1989 va fi angajată ca realizator la Radio România unde va transmite zilnic emisiunea "Poezie Românească" până în anul 2000, când va concepe o altă emisiune de poezie "Curs întreg de poezie românească" când va începe să lucreze, în paralel (până în anul 2005), și se specializează ca cercetător de istorie recentă și consilier la Consiliul Național pentru Studierea Arhivelor Securității.
După 2005 râmâne în cercetare în Arhivele Securității și părăsește Radio România.
Activitate prodigioasă în domeniul istoriei recente cu noutăți de interes pentru istoriografia literară românească, pentru istoria României în general, atât în presa literară cât și în volume.

Debutul literar
Ioana Diaconescu a  debutat în revista "Contemporanul" în anul 1966 cu  șase poezii  prezentate de poetul Geo Dumitrescu.
Revistele literare încep să-i publice grupaje de versuri în: Luceafărul, România literară, Steaua, Convorbiri literare, Tribuna, Viața Romănească, etc., colaborează cu traduceri și la Secolul 20.
Debutul  editorial se produce precoce, în anul 1967 în cunoscuta colecție pentru debutanți "Luceafărul" cu volumul de versuri "Furăm trandafiri" care este primit cu entuziasm de critica literară. Prima cronică despre această carte este semnată în "Contemporanul" de către Nicolae Manolescu, urmată  de  cele ale  criticilor literari de prestigiu ai vremii, care-și reiau aceste cronici în volume publicate mai tarziu, ca Alexandru Piru ("Poezia românească contemporană. 1950 – 1975", București 1975), Gabriel Dimisianu ("Opinii literare"- 1978, Bucuresti), Dan Cristea ("Faptul de a scrie"- București 1980) sau Laurențiu Ulici (în volumul "Literatura Română  contemporană – I. Promoția 70" – București 1995) etc.
Se împrietenește cu Ileana Mălăncioiu și  Gabriela Melinescu, surori mai mari întru poezie.

Activitate literară în presă și mass media
Ioana Diaconescu publică poezie timp de câteva decenii, în revistele literare din țară și străinătate, în limba română și tradusă în limbile germană, engleză, italiană, georgiană, ploneză etc.
Pe de altă parte, este prezentă cu eseuri, traduceri, cronici și recenzii literare precum și cronici muzicale etc. în revistele de cultură cu o bogată și masivă activitate publicistică, iar după deschiderea Arhivelor Securității publică periodic, începând cu anul 2005, în revista "România literară" documentare ample și noi informații istorico-literare pe baza documentelor primare de arhivă.
Ana Blandiana și Romulus Rusan, ca Fondatori ai Academiei Civice și ai Memorialului Sighet îi propun colaborarea la departamentul editorial.
Este prezentă în emisiuni de radio cu grupaje de poeme inedite, interviuri dar și cu rubrica "Jertfa cuvântului. Document inedit" pe care a susținut-o începând cu anul 2000 până în 2013 în cadrul emisiunii "Revista literară radio" de la Radio România și pe care o continuă de atunci și în prezent la radio "Trinitas" în cadrul emisiunii "Revista culturală Trinitas"
Participă în emisiunile de  televiziune "Memorialul Durerii" și "Rezistența prin cultură" (în problema scriitorilor, cărturarilor și preoților supuși regimului concentraționar al închisorilor politice sau a celor urmăriți politic de regimul comunist).
De asemenea, este prezentă frecvent în emisiunea "Ora de veghe" a televiziunii "Nașul ", abordând subiecte de interes în actualitate, de literatură  și de istorie recentă.

Referințe critice

Laurențiu Ulici relua cronicile despre Ioana Diaconescu, publicate în presa vremii, după debutul  editorial cu  "Furăm trandafiri" (publicat la 19 ani) în volumul "Literatura Română contemporană I – Promoția 70"- București  1995: "Spontaneitatea și prospețimea feciorelnică, mai mult <băiețoasă> decât <feminină>", cu "un număr mare de investigări lirice în imaginarul propriu adolescenței, străbătut cu ardoare și adorare ca un spațiu endemic, unde materia și-a pierdut concretețea subtilizându-se în densitatea unei umbre, cu ochii întorși spre universul acesta umbros și imploziv, solitar în reverie[…], eul liric trăiește la cei 19 și 22 de ani ai poetei – într-un regim de zbor planat, prielnic visării[...]", dar in volumele de mai târziu" Poezia e practic redescoperită cu devoțiune și umilință, ca un pământ salvator, ca un aer fără de care viața însăși e amenințată.[…].În fond, tensiunea lirică a poeziilor din"Herb"(1986, București – ultimul volum de versuri publicat de I.D. înainte de 1989) vine în primul rând din transferul singurătății în solidaritate  prin proiecția eului într-un context populat de figurile încărcate de rost simbolic ale imaginarului."

Alexandru Piru (în "Poezia românească contemporană 1950 – 1975" – București 1975 constată la al treilea volum al foarte tinerei poete ("Adagio" – București 1973) că "Atenția cade din ce în ce mai mult asupra virtuților muzicale ale poeziei, ale ritmului lent, unduitor ca un pas des deux".

La Nicolae Steinhardt citim, în volumul "Monologul  polifonic" (București 1991), un aparte punct de vedere exprimat în eseul "Fata și Moartea", referitor la poezia Ioanei Diaconescu: " Destinul, decreta Napoleon, e politica. Și adăuga Thierry Maulnier, desigur că toate se termină rău de vreme ce toate iau sfârșit. Pentru Ioana Diaconescu, în versuri care combină aceste două afirmații, adevăratul nume al destinului e Moartea, capătul ineluctabil și de-a pururi prezent. Dumnealui destinul se tălmăcește așa : Dumneaei, moartea. Moartea e Personajul Central, e Locul Geometric și Privilegiu, e Substratul Comun. Statuia Comandorului în mișcare. Ea se ascunde (uneori nici atâta) îndărătul tuturor substantivelor, adjectivelor folosite de poetă, surâde, rânjește, îmbie ori atacă prin și odată cu toate culorile. Sub aburul verii, sub rouă verde, iarbă, lumină, mure, nea, zăpadă, undă de foc, odihnă, noapte, inel de argint, iarnă, vară, toamnă, vin și precumpănitor sânge – cine sălășluiește? Cea titluită <otrava cerului>. Iar adjective atât de nefățarnice și neprimejdioase ca blând, curat, cald, pal, palid, calin – la cine se referă? Tot la dumneaei, cucoana cea rea, mosafira inopinată, stăpâna secretelor, deținătoarea frigului care e cald, a luminii care întunecă, neguraliva care pe toate le descurcă, grăbita ori prearăbduria cumătră neciclică a Proserpinei...".

Alte referințe critice: Grete Tartler (în volumul "Melopoetica" – București 1984), Mircea Iorgulescu (în volumul "Scriitori tineri contemporani "– București 1984), Aurel Martin( în revista "Contemporanul", 1982), Mircea Scarlat (în revista" Romania literară", 1982), Alex Ștefănescu (în revista "România literară", 1984), Daniel Dimitriu(în revista "Convorbiri literare", 1985), Elena Tacciu (în revista" România literară", 1986) Liviu Grăsoiu (în emisiunea "O carte pentru biblioteca dumneavoastră" – 1997 Radio România), Petru Poantă ( în volumul "Radiografii" – Cluj 1978), Sultana Craia (în revista "Luceafărul", 1986), Octavian Soviany (în revista"Luceafărul" nr. 20, 24 mai 2000) etc.

O atenție deosebită o acordă poeziei Ioanei Diaconescu profesorul universitar și critical literar Elvira Sorohan publicând două studii referitoare la poezia ei în revistele "Convorbiri literare " ("Ce ne spune poezia Ioanei Diaconescu") in 2015 și " România Literară"("Ioana Diaconescu citită în transparența poeziei") in 2016.

Scrieri

Volume de poezie
 Furăm trandafiri, ESPLA, colecția "Luceafărul", 1967
 Jumătate zeu – EPL, 1970
 Adagio –  Ed. Eminescu, 1973
 Taina – Ed. Dacia, 1976
 Amiaza –  Ed. Cartea Românească, 1978
 Ceața -  Ed. Eminescu, 1978
 Poetica –  Ed. Eminescu, 1981
 Vârtejul și lumea - Ed. Cartea Românească, 1982
 Amintiri neverosimile – Ed. Albatros, 1983
 Dumnealui, destinul – Ed. Eminescu, 1984
 Uranus – Ed. Cartea Românească , 1985
 Herb – Ed.Cartea Românească, 1986
 Poemul cu părul alb – Ed. Albatros, 1993
 Corp în cădere – Ed. Eminescu, 1998
 Sunetul trupului meu – Ed.Helicon, 1998
 Arcadia – Ed. Eminescu, 1999
 Tratat de amintiri neverosimile – Ed. Eminescu, colecția "Poeți români contemporani", 2000
 Caiet căzut pe mere – Ed. Eminescu, 2001
 Nusakan – Ed.Timpul, 2013
 Vertigo – Ed Tracus Arte, 2014
Țesuturi – Ed. Timpul, 2017
 Dafür ist der Engel – Gedichte (în limba germană), Dionysos Boppard 2018, Traducere Christian W. Schenk, ISBN 9781980729198
9781980240341
 Pieta - Eine Auswahl rumänischer Lyrik, Trad: Christian W. Schenk, Dionysos, Boppard, 2018, ISBN 9781977075666
 Entflügelt, Gedichte - (Dezaripare), Dionysos Verlag 2019, traducere Christian W. Schenk, Boppard / Deutschland ISBN 978-1689716055
Țesuturi (ediția a II-a) – Ed.Vinea, 2019
Tissus – traducere in limba franceză , Ed Vinea, 2019
Dezaripare – Ed. Timpul, 2019
 ROSARIEN: Rumänische Gegenwartslyrik 2020, 444 Seiten, Dionysos Boppard 2020, trad. Christian W. Schenk, ISBN 979-8649287029

Traduceri în limba română

 Din limba macedoneană:
Iovan Strezovski – Tărâmul de la miazăzi (versuri), în colaborare , Ed. Dacia 1979
 Din limba spaniolă:
Raul Gomez Garcia – Poeme , în colaborare , Ed.Junimea 1980
 Din limba Georgiană:
Ana Kalandadze Duhul albastru(versuri), în colaborare, Ed. Junimea 1983
 Din limba franceză:
Constantin Stoiciu – Despre farmecul levantin, Ed. ICR 1995
Stephane Mallarme – Divagații, Igitur, O lovitură de zaruri, opera integrală, în colaborare, Ed. DU Style 1998
 Din limba engleză:
William Shakespeare, Henric VI – partea întâi (în volumul VI)
William Shakespeare, Antoniu și Cleopatra (în volumul VII)
Ambele traduceri – în noua ediție - integrala "Shakespeare pentru mileniul trei ", București 2013

Literatură pentru copii

 Povești mai mici pentru copii mai mari - proză – Ed. Ion Creangă, 1996
 Poveste cu un vampir și două pisici – proză – Ed. Ion Creangă, 2001
 Roni cel Viteaz și prințesa cu ghete – proză – Ed. Vivaldi 2004

Noi studii de istoriografie – istorie recentă

 Scriitori în arhivele CNSAS – studii și documente – Fundația Academia civică 2012
 Marin Preda - Un portret în arhivele Securității – Editura Muzeului Literaturii Române în colaborare cu Fundația Pentru Știință și artă – București, 2015
O conștiință literară – Mihai Ursachi în documentele Securității – Ed.Junimea, 2016
Poezia ca act de insurgență – Cezar Ivănescu în Arhiva CNSAS – Ed.Junimea, 2017
Rugul Aprins. Studii despre exterminare și supraviețuire – Fundația  Academia Civică, 2018
Revoluția ascunsă - 14 Decembrie 1989, Iasi (coautor) – Studii și documente – Ed. Muzeului Național al Literaturii Române, 2019

Monografii muzicale

 "Vasile Moldoveanu, un tenor român pe patru continente. Pasiune și credință", Ed.Muzicală 2011

Prezența în antologii în limbi străine

 Streiflicht – Eine Auswahl zeitgenoessischer rumaenischer Lyrik (81 rumaenische Autoren); "Lumină piezișă – o antologie bilingvă cuprinzând 81 de autori români", în traducerea lui Christian W. Schenk  - Dionysos Verlag, 1994
 15 Young Romanian Poets – An anthology of verse selected and translated by  Liliana Ursu
 Antologia poeziei românești. de Otar Șalamberidze, în limba georgiană, Tbilisi 1976
 Christian W. Schenk: Pieta - Eine Auswahl rumänischer Lyrik, Dionysos, Boppard, 2018, ISBN 9781977075666

Premii și medalii, diplome și titluri

Premiul "Perpessicius" pentru ediția critică Scrieri vol. I și II de Emil Botta – Editura Minerva 1981
Premiul Asociației Scriitorilor din București  în 1996 - volumul pentru copii "Povești mai mici pentru copii mai mari" – Ed. Ion Creangă
Diploma și Medalia Academiei Carpatica – Premiul pentru creația poetică excepțională – 1997
Nominalizată pentru Premiul Asociației Scriitorilor din București  în 1999– secțiunea Poezie – volumul "Arcadia" – Ed. Eminescu
Premiul Asociației Scriitorilor din București - 2001- volumul pentru copii "Poveste cu un vampir și două pisici" – Ed Ion Creangă
Nominalizată pentru Premiul Uniunii Scriitorilor – 2004 – volumul pentru copii "Roni cel viteaz și prințesa cu ghete" – Ed. Vivaldi
Premiul pentru Poezie al revistei "Convorbiri Literare" – Iași 2012
Premiul Uniunii Scriitorilor "Cartea anului" al Filialei de Poezie pentru volumul "Nusakan" – 2013, Ed. Timpul
Diploma și Titlul de "Poet al Iașului"- Festivalul Internațional Ediția a IIIa – "Poezia la Iași" – conferită de Primăria Municipiului Iași - 2015
Diploma și Titlul de "Ambasador al Poeziei" – Festivalul Internațional Editia a IV-a – "Poezia la Iași" – conferită de Primăria Municipiului Iași - 2016; Premiul Uniunii Scriitorilor Filiala Iași pentru Istorie și Critică Literară pentru volumul "O conștiință literară – Mihai Ursachi în documentele Securității" – 2016, Premiul Uniunii Scriitorilor Filiala Iași pentru Poezie – pentru volumul  "Țesturi" – 2017, Premiul Uniunii Scriitorilor Filiala Iași - Premiul "Dumitru Stăniloae" pentru volumul  "Rugul Aprins – studii și documente despre exterminare și supraviețuire"- 2018.

Bibliografie (selectiv)

 Interviu cu Ioana Diaconescu  : "Nimic din ceea ce am trăit nu seamănă cu intrarea mea în Arhivele CNSAS: o coborâre în iad" realizat de Sorin Lavric (România literară, 2013, nr.4)
 Elvira Sorohan "Ioana Diaconescu, citită în transparența poeziei"  (România literară, 2016, Nr.2)
 Poezii de Ioana Diaconescu  (România literară, 2014, nr.25)
 Poezii de Ioana Diaconescu (Viața românească, Revistă editată de Uniunea Scriitorilor din România)
 EcoPoeme de Ioana Diaconescu  in Eco Literatura – Magazin literar, artistic si de mentalitati
 Ioana Nicolaie, Ioana Diaconescu, Ioana Ieronim, Valeriu Mircea Popa și Simona Dumitrache, laureații Premiilor USR București Poezie  (Uniunea Scriitorilor din Romania, 2014)
 Biografia zilei: Ioana Diaconescu
 Ioana Diaconescu: Sandu Tudor și gruparea "Rugul aprins"  (Scriitori în arhiva CNSAS/ România literară, 2006, Nr.43)
 Ioana Diaconescu: Lotul "Rugul Aprins" Preoți și martiri: Roman Braga  (România literară, 2016, Nr.18)
 Ioana Diaconescu: Amintirea lui Emil Botta  (România literară, 2007, Nr.31)
 Ioana Diaconescu în emisiunea "Rezistența prin cultură" dedicată poetului Emil Botta (TVR, 2014)
 Ioana Diaconescu: Vasile Moldoveanu – un tenor român pe patru continente (Editura Muzicală 2007)
 Ioana Diaconescu : Scriitori în arhivele CNSAS: intelectuali urmăriți informativ, arestați, condamnați, uciși în detenție: 1946-1989 (Ed.Fundația Academia Civică, 2012)
Ion Papuc – Poezia unei doamne (Ioana Diaconescu) – Convorbiri literare,martie 2019,
Cristian Livescu – Ioana Diaconescu – Poezia ca tainuire a suferintei (I, II) - Convorbiri literare ianuarie, februarie 2020
Interviu – "Cred că intrarea mea in Arhiva CNSAS e o chestiune de destin" - Gellu Dorian in dialog cu Ioana Diaconescuî n revista Hyperion nr 7-8-9-/2016
Interviu  cu Ioana Diaconescu de George Motroc în Actualitatea literară– nr 62/2016: " Era un artist adevărat dependent de profesia lui" - despre Marin Preda –
Interviu cu Ioana Diaconescu de George Motroc în Convorbiri literare, februarie 2019: " Distrugerea memoriei este opera primordială a comunismului "
Gabriel Dimisianu – (Ioana Diaconescu) O coborîre în Iad (Marin Preda în Arhivele Securității) – România literară nr 38/2015
Elvira Sorohan – Ca să se știe …– despre volumul Rugul aprins – documente despre exterminare și supravietuire de Ioana Diaconescu-  în Convorbiri literare, ianuarie 2019
Emanuela Ilie – Ioana Diaconescu – Țesuturi poetice expresioniste – in Convorbiri literare , februarie 2017
Diana Blaga – ( Ioana Diaconescu) Rugul Aprins și documentele Securității –  Convorbiri literare, februarie 2019
Dana Raluca Schipor – ( Ioana Diaconescu) Cezar Ivănescu trei decenii în atenția Securității – Convorbiri literare, aprilie 2018
Bogdan Crețu – (Ioana Diaconescu) Viața lui Mihai Ursachi scrisă de Securitate, Contemporanul , aprilie 2018
Poezii de Ioana Diaconescu în revista Vatra , mai 2017, septembrie 2018
Poezii în revista România literară , nr 52/ 2016, 29-30/2019
Poezii în revista Convorbiri literare, martie 2016
Poeme în revista Poezia, martie 2019
Mircea Anghelescu – (Ioana Diaconescu) Marin Preda și Securitatea -  România literară nr.37/2015

Nașteri în 1947
Nașteri pe 21 iulie
Membri ai Uniunii Scriitorilor din România
Poeți români contemporani
Traducători români

Ioana Diaconescu


Văpaia cea mare (titlul original: în ) este un film  sovietic, realizat în 1946 în studiourile de film din Tbilisi Gruzia-film, de către regizorul Mihail Ciaureli. Este considerat ca o reprezentare a lui Stalin.

Conținut
În iarna geroasă a anului 1924, Stepan Petrov, un activist bolșevic și fiica sa, Olga, se îndreptau spre Tsaritsyn prin stepele înzăpezite. Însă, drumul lor a fost blocat de o bandă de kulaci, care i-au atacat, iar Stepan a fost ucis. Înainte de a-și da ultima suflare, acesta a lăsat o scrisoare soției sale, Varvara, în care dezvăluia atrocitățile la care fuseseră supuse familiile țăranilor de către kulaci. Varvara și Olga au fost nevoite să meargă pe jos până la Moscova, de unde au fost trimise la Gorki alături de alți călători.

La Gorki, un grup internațional format din ucraineanul Baklan, georgianul Georgy și uzbecul Yusup, au aflat de moartea lui Lenin și au fost profund marcați de aceasta. Între timp, unii membri ai guvernului, precum Bukharin și Kamenev, începuseră să examineze planurile leniniste, în timp ce alții, precum Dzerjinski, Mikoyan și Voroșilov, s-au alăturat lui Stalin, care a urcat pe podiumul din Piața Roșie și a jurat să respecte și să aplice toate ideile lui Lenin. În timpul acestui moment, Varvara Petrova i-a înmânat lui Stalin scrisoarea lăsată de soțul său înainte de a muri.

Varvara are doi fii, Serghei și Alexandru, care au realizat realizări remarcabile în URSS. Serghei, inspirat de Stalin, devine inventator și dezvoltă primul tractor sovietic. Fiul celălalt al Varvarei, Alexandru, devine directorul Fabricii de tractoare din Stalingrad. Stalin conduce populația URSS în implementarea Planurilor cincinale, în ciuda opoziției lui Bukharin, și în industrializarea țării. Însă, sabotatorii americani incendiază fabrica de tractoare, iar în acest proces, Olga, fiica Varvarei, este ucisă.

Când Germania amenință cu războiul, Serghei călătorește la Paris pentru a avertiza asupra pericolului iminent. În ciuda avertismentelor sovietice, Franța și Marea Britanie nu reacționează. La începutul celui de-al Doilea Război Mondial, cei doi fii se oferă voluntari pe front. După încheierea războiului, Varvara și Stalin se întâlnesc din nou la Kremlin. Stalin îi sărută mâna, în semn de recunoaștere a contribuției mamelor sovietice la victorie, și îi spune că tot ceea ce a fost prevăzut de Lenin va fi realizat în curând.

Producție
Regizorul Mikheil Chaiureli a început planificarea filmului  în 1939, imediat după lansarea filmului său anterior, Marele răsărit, care a fost primul film care l-a prezentat pe Stalin ca fiind un ajutor devotat al lui Lenin. Producția filmului a fost amânată din cauza celui de-al Doilea Război Mondial, perioadă în care cultul personalității lui Stalin a fost lăsat deoparte în favoarea temelor patriotice, pentru a încuraja populația să reziste dușmanului. Pe măsură ce războiul se apropia de sfârșit și victoria părea sigură, cultul personalității a început să revină treptat pe ecran; după 1945, acesta a atins noi culmi, mult mai puternice decât înainte de război.

Dramaturgul Iosef Prut, care a fost prezent la o proiecție a filmului Văpaia cea mare pentru Stalin, a povestit că liderul sovietic a dezaprobat scena finală în care era arătat sărutând mâna Varvarei, spunându-i regizorului că nu a sărutat niciodată mâna unei femei în viața sa. Chaiureli i-a răspuns: "poporul știe mai bine ce face și ce nu face Stalin."

Reacția contemporanilor
Văpaia cea mare a fost un mare succes în Uniunea Sovietică, fiind vizionat de aproximativ 20,8 milioane de persoane. În anul 1947, regizorul Mikheil Chaiureli, scenaristul Nikolai Pavlenko și actorii Serghei Gelovani, Sofia Gyatsintova și Mihail Plotnikov au primit toți Premiul Stalin, gradul I, pentru film.

Într-un articol publicat în Pravda pe 1 iulie 1946, criticul a scris că "în Văpaia cea mare... se demonstrează cum toate acțiunile tovarășului Stalin au fost consacrate, în unitate cu voința poporului... Meritul artistic și ideologic al filmului constă în reprezentarea iubirii și încrederii poporului față de tovarășul Stalin".

Cu toate acestea, filmul a fost criticat în Occident pentru propaganda sa politică și a fost interzis în unele țări. Cu toate acestea, a fost aprobat de cenzura franceză, deși o scenă în care apărea negativ Georges Bonnet a fost eliminată, în ciuda protestelor poliției care au afirmat că ar fi amenințat ordinea publică. Un critic din News of the World l-a numit ulterior "filmul pe care nu îndrăznesc să îl arate la Paris". Într-un articol publicat în 1949 în Les Lettres Françaises, Georges Sadoul l-a numit "un film ale cărui calități ar putea jigni pe savanții delicați și amatori și pe admiratorii lui Orson Welles... Văpaia cea mare este viitorul cinematografiei, nu mai puțin decât Cetățeanul Kane...". La un articol din 25 mai 1950, el scria că filmul "a deschis cea mai glorioasă eră a cinematografiei sovietice." Regizorul Grigori Roshal a descris filmul ca fiind "o legendă epică, o satiră tăioasă, un pamflet înflăcărat despre dușmani și o poveste sinceră a poporului sovietic simplu".

André Bazin, un critic de film care a cercetat cinematografia stalinistă, a considerat filmul ca fiind o piesă de propagandă, remarcând că "singura diferență între Stalin și Tarzan este că filmele despre acesta din urmă nu pretind a fi documentare".

Criticul Bosley Crowther de la New York Times a remarcat că acesta este "un omagiu adus lui Stalin... Cât se poate de fluent și de plin de viață... Pe scurt, Văpaia cea mare nu este subtil. Bate toba și ridică steagul pentru el... La fel de timid ca o paradă de 1 Mai".

După moartea lui Stalin în 1953, filmul Văpaia cea mare a fost scos din circulație și interzis după Discursul secret din 1956.

Nikita Hrușciov, succesorul lui Stalin, a criticat filmul și lucrările lui Chaiureli în general, numindu-le "ideea de artă a unui lingău de cizme!"

În 1971, regizorul Dušan Makavejev a folosit imagini dintr-o copie a Văpaia cea mare găsită în arhivele iugoslave pentru a realiza filmul său W.R.: Misterele organismului.

Distribuție

 Mihail Ghelovani – Iosif Stalin
 Alexei Gribov – Kliment Voroșilov
 Nikolai Konovalov – Mihail Kalinin
 Roman Yuriev – Andrei Jdanov
 Nikolai Rizov – Lazar Kaganovici
 G. Mushegian – Anastas Mikoian
 Alexander Khvylya – Semion Budionnîi
 Fedor Blazevici – Gheorghi Jukov
 George Belnikevich – Serghei Kirov
 A. Mansvtov – oficial din Kremlin
 G. Mushegyan – oficial din Kremlin
 Mikhail Sidorokin – oficial din Kremlin
 A. Sobolyeva – un oficial de la petrecere
 actor neidentificat – Adolf Hitler
 actor neidentificat – Feldmareșalul Friedrich von Paulus
 Sofia Gyatsintova – Varvara M. Petrova
 Nikolai Bogoliubov – Alexander Petrov / Stepan Petrov
 Dmitry Pavlov – Serghei Petrov
 Svetlana Bogoliubov – Olga Petrova
 Nikolai Plotnikov  – Ivan Yermilov
 Tamara Makarova – Xenia
 Vladimir Soloviov  – Simon Ruzaev
 Serghei Blinnikov – Cormorant
 George Sagaradze – George
 Paul Ismatov – Yusuf Turgunbaev
 Vladimir Balashov – Anatoly Lipsky
 Ilya Nabatov – Georges Bonnet
 Nikolai Chapligin – Johnson, jurnalist britanic
 Maxim Strauch – Rogers, jurnalist american
 Vladimir Maruta – Kaiser
 Vasili Merkuriev – generalul Nikolai Voronov

Premii

 1946 - Festivalul Internațional de Film de la Veneția - Mențiune specială a juriei criticilor internaționali.
 1947 - Premiul Stalin de gradul I.

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Referințe

Legături externe

Filme din 1946
Filme Kartuli Pilmi
Filme sovietice
Filme regizate de Mihail Ciaureli
Filme despre Frontul de Răsărit (Al Doilea Război Mondial)

Văpaia cea mare


Križni put je hrvatski dokumentarni film Hrvatske televizije, redatelja i scenarista Ante Marića i snimatelja Maria Krce. Ovaj dokumentarni film prati hodočašće od Zagreba do Bleiburga, 2008., s molitvom na 14 postaja Križnoga puta, od kojih je jedna Crngrob, a 14. Bleiburg, a koje već niz godina organizira Hrvatsko katoličko dobrotvorno društvo iz Sarajeva i hrvatski branitelji.

Izvori

Hrvatski dokumentarni filmovi
Hrvatska radiotelevizija

Križni put (2009.)


El Acer × zoeschense es un arce híbrido, un cruce entre Acer campestre (arce campestre), y el Acer lobelii (arce de Lobel) o el Acer cappadocicum (arce de Capadocia). Mientras que la paternidad del arce campestre es universalmente aceptada, el segundo padre es incierto, aunque la producción extensiva del árbol de brotes de raíz favorece al A. cappadocicum sobre el A. lobelii. Se toma su nombre de Zöschen Nurseries en Alemania, donde apareció por primera vez como híbrido en un jardín (en lugar de un híbrido que ocurre en la naturaleza) en algún momento antes de 1870.

Descripción

El A. × zoeschense es un árbol de tamaño mediano que crece hasta 20 m (66 pies) de altura. Es brillante, de cinco hojas lobuladas son 10 a 11 cm de largo y hasta 14 cm de ancho, verde oscuro, a menudo con bordes violáceos. Los pecíolos producen un látex lechoso cuando se rompen. Las flores se producen en corimbos de 5 a 10 cm de diámetro abierto, cada pequeña flor es de color amarillo pálido a verde, con cinco sépalos, pero sin pétalos. El fruto es un par de sámaras de 5 cm de ancho; las dos semillas suelen ser estériles.

Cultivo

Un cultivar de A. zoeschense "Annae", fue muy popular como un árbol en la calle en las generaciones anteriores. En el Reino Unido, un ejemplar maduro y magnífico de 'Annae' se puede ver en Westonbirt Arboretum. El cultivar japonés, "Kinka", tiene un follaje variado.

Taxonomía
Acer zoeschense fue descrita por Ferdinand Albin Pax y publicado en Bot. Jahrb. Syst. 7: 233 1886.
Etimología
Acer: nombre genérico que procede del latín ǎcěr, -ĕris = (afilado), referido a las puntas características de las hojas o a la dureza de la madera que, supuestamente, se utilizaría para fabricar lanzas. Ya citado en, entre otros, Plinio el Viejo, 16, XXVI/XXVII, refiriéndose a unas cuantas especies de Arce.

zoeschense: epíteto
Sinonimia
 Acer × neglectum Hoffmanns. ex Walp.
 Acer × neglectum Lange
 Acer × neglectum var. elongatum Schwer.
 Acer × zoeschense f. elongatum (Schwer.) Rehder

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

zoeschense
Híbridos vegetales

Acer zoeschense


كاستيليون (Καστέλλιον) هي مدينة في إراكليون في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 1866 نسمة.

مراجع

مدن اليونان

كاستيليون (إراكليون)


Stal Gorzów Wielkopolski er en polsk speedwayhold fra hovedestaden Gorzów Wielkopolski. Forekomme i landets bedste liga – Speedway Ekstraliga.

Historie

Speedwaykørere

Nuværende bruttotrup

Polen speedwaykørere
 Liste inkluderer kun speedwaykørere repræsentanter Polen medaljer VM og EM på speedwayhold.

  Krzysztof Cegielski (1996–1999)
  Adrian Cyfer (2010–2016)
  Łukasz Cyran (2008–2013)
  Ryszard Fabiszewski (1971–1982)
  Tomasz Gapiński (2010, 2013–2016)
  Tomasz Gollob (2008–2012)
  Adrian Gomólski (2013)
  Paweł Hlib (2002–2008, 2013)
  Rune Holta (2008–2009)
  Edward Jancarz (1965–1985)
  Marian Kaiser (1950–1951)
  Rafał Karczmarz (2014–2021)
  Krzysztof Kasprzak (2012–2020)
  Edmund Migoś (1956–1971)

  Artur Mroczka (2011–2012)
  Bogusław Nowak (1970–1984)
  Rafał Okoniewski (1999–2001, 2009)
  Przemysław Pawlicki (2010, 2016–2017)
  Zenon Plech (1970–1976)
  Andrzej Pogorzelski (1963–1972)
  Bolesław Proch (1977–1980)
  Jerzy Rembas (1971–1990)
  Mariusz Staszewski (1991–1997, 2001–2002)
  Piotr Świst (1984–1997, 2000–2002)
  Grzegorz Walasek (2018)
  Szymon Woźniak (2018– )
  Bartosz Zmarzlik (2011–2022)

Danske speedwaykørere

  Hans Andersen (2001, 2011)
  Marcus Birkemose (2020–2022)
  Kenneth Bjerre (2005)
  Kenneth Hansen (2008)
  Patrick Hansen (2022)
  Niels K. Iversen (2011–2017, 2020)
  Frederik Jakobsen (2019)
  Rasmus Jensen (2014–2015)
  Michael J. Jensen (2012, 2016)
  John Jørgensen (1999)
  Peter Kildemand (2019)
  Nikolai Klindt (2020–2021)
  Sebastian Mayland (2023– )
  Jesper B. Monberg (2002, 2007–2008)
  Villads Nagel (2023– )
  Andreas Olsen (2023– )
  Nicki Pedersen (2010–2011)
  Anders Thomsen (2019– )

Udenlandske speedwaykørere
 Liste inkluderer kun udenlandske speedwaykørere repræsentanter klubben i polsk liga.

  Craig Boyce (2000)
  Jason Crump (1994, 1996, 2000–2001)
  Jack Holder (2020)
  Jason Lyons (1996)
  Sam Masters (2010–2012)
  Bohumil Brhel (1992–1994)
  Lukáš Dryml (2002)
  Daniel Klíma (2022)
  Joonas Kylmäkorpi (1999, 2006–2007)
  Jari Mäkinen (2008–2009)
  Timi Salonen (2022)
  Olli Tyrväinen (1991)
  Klaus Lausch (1991)
  Erik Pudel (2007)
  Erik Riss (2018–2020)
  Einar Kyllingstad (1992)
  Mathias Pollestad (2022)
  Roman Poważny (1999)
  Martin Vaculík (2017–2018, 2021)
  Matej Žagar (2009–2012, 2014–2016)
  Matej Ferjan (2007–2008)
  Sebastian Bengtsson (2006)
  Oliver Berntzon (2016)
  Maksymilian Bogdanowicz (2015–2016, 2020)
  Stefan Dannö (2001)
  Daniel Davidsson (2017)
  Simon Gustafsson (2010)

  Filip Hjelmland (2018–2020)
  Kim Jansson (2006–2007)
  Robert Johansson (2006)
  Thomas H. Jonasson (2006–2009)
  Andreas Jonsson (1999–2000)
  Peter Karlsson (2008–2009)
  Niklas Klingberg (2003, 2006–2007)
  Peter Ljung (2018)
  Mikael Max (2013)
  Daniel Nermark (2003–2004, 2006, 2013)
  Tony Olsson (1991)
  Tony Rickardsson (1997–1998)
  David Ruud (2006-2007, 2009–2010)
  Linus Sundström (2013–2015, 2017–2018)
  Mathias Thörnblom (2014)
  Magnus Zetterström (2003–2004, 2007)
  Billy Hamill (1994–1995)
  Josh Larsen (1995)
  Antal Kócsó (1991–1993)
  Craig Cook (2014–2015)
  Adam Ellis (2019)
  Gary Havelock (1992–1993, 1996)
  Mark Loram (2005)
  Chris Louis (1995)
  Anders Rowe (2022– )
  Joe Screen (2002)

Referencer

Eksterne henvisninger

 Klubbens officielle hjemmeside
 Officielle hjemmeside fans Stal Gorzów Wielkopolski
 Liga officielle hjemmeside

Speedway
Gorzow Wielkopolski
Sportsklubber fra Polen

Stal Gorzów Wielkopolski


Ligny Muharebesi (Almanca: Die Shlacht bei Ligny, Fransızca: La bataille de Ligny), 16 Haziran 1815 tarihinde, Waterloo Savaşı'ndan iki gün önce gerçekleşti. Napolyon ve ünlü Fransız Grande Armée ordusu ile feldmareşal Blücher komutasındaki Prusya Krallığı ordusu savaş meydanında karşılaştılar.

Ligny meydan muharebesi Napolyon'un son zaferi oldu. Napolyon ve ordusu bu savaşta galip çıktı. Ama Napolyon, Blücher ve Prusya ordusunun tümünü etkisiz hale getiremedi ve bu neden ile iki gün sonra olacak olan Waterloo savaşında Napolyon vahim sonuçlar ile karşılaştı. Waterloo'da Grande Armée'nin kayda değer bir kısmı yok oldu ve Birinci Fransa İmparatorluğu fiilen sona erdi.

Dış bağlantılar
 Ligny 1815 ingilizce
 French Orders and Reports from the Waterloo Campaign  Bilgi 15 ve 16 Haziran 1815 (The Napoleon Series)
 http://www.ligny1815.org/  Fransız sitesinde harita ve resimler

Napolyon Savaşları'nda muharebeler
Prusya'nın muharebeleri
Fransa'nın muharebeleri
1815'te çatışmalar
1815'te Fransa

Ligny Muharebesi


Plaid, İngiliz müzik grubu.

1980'lerin başında okulda tanışan Ed Handley ve Andy Turner 1984 yılında Londra'da Def Squad adını taşıyan breakdance toplulugunu kurdular. Aynı yıllarda patlayan acid house ve detroit tekno müziğinin İngiltere'ye ulaşmasıyla ikili, eşofmanlarını atmaya ve kendilerinin de dans edebileceği müzikler yazmaya karar verdi ve ilk albümlerini 1988 yılında, oldukça kısa bir ömrü olmuş olan İngiliz plak şirketi APT Recordings'den yayınladı.

İkili bundan sonra Plaid ismini alarak hip-hop ve break beatleri, turntable numaraları eşliğinde elektronik dans müziği sounduyla harmanlayarak kendine özgü melankolik bir dans müziği yarattı. Plaid bugüne kadar "Clear", "Warner", "Black Dog Productions" ve "Warp Records" gibi çeşitli plak şirketlerinden yedi albüm ve EP yayınladı.

İngiliz elektronik müzik grupları
İngiliz dans müziği grupları
IDM müzisyenleri
Elektronik müzik ikilileri
Warp sanatçıları
Nothing Records sanatçıları
İngiliz müzikal ikililer

Plaid


Joyce Carol Thomas (25 de maio de 1938 - 13 de agosto de 2016)  foi uma poetisa afro-americana, dramaturga, palestrante motivacional e autora de mais de 30 livros infantis.

Biografia
Thomas nasceu em Ponca City, Oklahoma, a quinta de nove filhos em uma família de colhedores de algodão. Em 1948 eles se mudaram para Tracy, Califórnia, para colher vegetais. Aprendeu espanhol com trabalhadores migrantes mexicanos e formou-se em espanhol pela San Jose State University . Ela teve aulas noturnas de educação na Universidade de Stanford, enquanto criava quatro filhos, e recebeu o título de mestre em 1967.

Prêmios literários
Por seu romance de 1982, Marked by Fire, Thomas ganhou um National Book Award na categoria Children's Fiction (brochura)  e um American Book Award . Thomas foi um dos três a cinco finalistas do Prêmio Coretta Scott King três vezes, em 1984 para Bright Shadow, em 1994 para Brown Honey in Broomwheat Tea e em 2009 para The Blacker the Berry. Parte do programa da American Library Association, o King Award reconhece anualmente o "retrato mais distinto da experiência afro-americana na literatura para crianças ou adolescentes".  Ela também recebeu o Prêmio de Melhor Livro do Ano do New York Times  e um Prêmio Mulher Extraordinária do Século XX.

Vida pessoal
Thomas residia em Berkeley, Califórnia.  Ela morreu em 13 de agosto de 2016, aos 78 anos.

Notas

Referências

Ligações externas

 Website oficial
 Write TV Public Television Interview with Joyce Carol Thomas

Autores de literatura infantojuvenil dos Estados Unidos
Mortos em 2016
Nascidos em 1938
!Mais Teoria da História na Wiki (Negres)
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Pretas)

Joyce Carol Thomas


Eighteen or 18 may refer to:

 18 (number), the natural number following 17 and preceding 19
 one of the years 18 BC, AD 18, 1918, 2018

Film, television and entertainment
 18 (film), a 1993 Taiwanese experimental film based on the short story God's Dice
 Eighteen (film), a 2005 Canadian dramatic feature film
 18 (British Board of Film Classification), a film rating in the United Kingdom, also used in Ireland by the Irish Film Classification Office
 18 (Dragon Ball), a character in the Dragon Ball franchise
 "Eighteen", a 2006 episode of the animated television series 12 oz. Mouse

Science
 Argon, a noble gas in the periodic table
 18 Melpomene, an asteroid in the asteroid belt

Music

Albums
 18 (Moby album), 2002
 18 (Nana Kitade album), 2005
 18..., 2009 debut album by G.E.M.
 18 (Jeff Beck and Johnny Depp album), 2022

Songs
 "18" (5 Seconds of Summer song), from their 2014 eponymous debut album
 "18" (One Direction song), from their 2014 studio album Four
 "18", by Anarbor from their 2013 studio album Burnout
 "I'm Eighteen", by Alice Cooper commonly referred to as simply "Eighteen", 1970
 "Eighteen" (CLC song), 2015
 "Eighteen" (Pale Waves song), 2018
 "Eighteen", by Connie Francis, 1957
 "Eighteen", by ¡Forward, Russia!, 2006
 "Eighteen", by Patricia Cahill, B-side to "Colm Bán", 1971

See also

 18 rating (disambiguation)
 018 (disambiguation) (zero-one-eight)
 o18 (disambiguation) (o-one-eight)

18


Le John Deere modèle D est un modèle de tracteur agricole produit par le constructeur américain John Deere.

Il s'agit du premier tracteur entièrement conçu et construit par John Deere, inaugurant la longue lignée des tracteurs équipés d'un moteur à deux cylindres. Modifié et amélioré à plusieurs reprises, il est construit de 1923 à 1953 à plus de , ce qui en fait le tracteur de la marque ayant la plus longue longévité.

Historique

John Deere commercialise le tracteur « Waterloo Boy » dès 1918, après l'acquisition de la firme qui le fabrique. Le premier modèle réellement conçu par John Deere et diffusé à une large échelle est en réalité le , à partir du , qui inaugure la longue lignée des tracteurs équipés de moteurs bicylindres horizontaux. Cette architecture de moteur perdure jusqu'en 1963.

Plusieurs fois modifié pour en améliorer les performances, le  bénéficie en 1939 d'une véritable carrosserie, due à Henry Dreyfuss et qui fige la ligne générale des tracteurs John Deere jusqu'à la fin des années 1950. La plupart de ces améliorations techniques sont appliquées au modèle au fur et à mesure qu'elles apparaissent sur les autres tracteurs John Deere.

Le tracteur est produit jusqu'au  dans l'usine de Waterloo, à raison de , toutes versions confondues, détenant ainsi le record de longévité des tracteurs John Deere.

Caractéristiques

Le moteur qui équipe le modèle est un moteur à deux cylindres horizontaux et à quatre temps acceptant tous les carburants. Sa cylindrée initiale de  (alésage  et course ) passe à  (alésage  et course ) en 1927. Dans le même temps, la vitesse du moteur passe de  et la puissance de .

Le tracteur possède une boîte de vitesses à deux puis trois rapports avant à partir de 1934, ainsi qu'un marche arrière. Sa vitesse maximale de l'ordre de  le rend toutefois mal adapté aux déplacement sur route, d'autant plus que l'embrayage, manœuvré par une levier, n'est pas souple d'emploi.

Les roues peuvent être entièrement métalliques, à bandages ou montées sur pneus ; les voiles peuvent être pleins ou à rayons. Les roues métalliques sont les seules disponibles pendant les premières années de production, ainsi qu'à la fin de la Seconde Guerre mondiale en raison de la pénurie de pneus. Diverses options sont disponibles, dont un démarreur électrique, une prise de force et un équipement d'éclairage. Sa masse à vide en ordre de marche est de .

John Deere propose un kit permettant de conduire la tracteur à distance grâce à un jeu de tringles et de cardans. Une version destinée aux travaux publics et appelée modèle DI (« I » pour « Industrial ») existe également à partir de 1926. Elle se caractérise entre autres par sa couleur jaune et un siège généralement disposé perpendiculairement au sens de la marche, pour que le conducteur ait une bonne visibilité sur l'outil attelé.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 .

Tracteur agricole John Deere

John Deere modèle D


متاجر وول ورث الألمانية  هي سلسلة متاجر التجزئة بألمانيا مشهورة بأسعارها الزهيدة التي تجذب الزبائن. تمتلك متاجر وول ورث 311 فرعا في كل من ألمانيا والنمسا.

تتميز هذه السلسلة من المتاجر ببيع الملابس، الأقمشة، مساحيق الزينة و الأدوات المكتبية.

مراجع

شركات تجارة التجزئة أسست في 1927
منظمات مقرها في ألمانيا

وول ورث الألمانية


Nom commun
Le terme suc désigne notamment :
 le suc, liquide organique extrait d'une substance végétale ou animale ;
 le suc, piton volcanique caractéristique de la région du Velay et du haut Vivarais.

Toponymie
 Suc-et-Sentenac, ancienne commune de l'Ariège.
 Le mot se retrouve dans le nom de nombreux sommets volcaniques des monts du Velay.

Homonymie

Suc (homonymie)


Barbara Nadel, İngiliz bir polisiye ve romantik kitaplar yazarıdır. Essex'te oturur. "Çetin İkmen" polis karakterini yaratıp, onun hakkında 8 kitaplık bir seri yazmıştır. Ailesi Türkiye'de yaşadığı için her yıl Türkiye'ye tatile gelir. Ayrıca 2005 yılında "Deadly Web" romanı ile Dagger Awards en iyi roman ödülüne aday olmuştur.

Eserleri

 Çetin İkmen Serisi
 Belshazzar's Daughter (1999)
 A Chemical Prison (2000)aka The Ottoman Cage
 Arabesk (2001)
 Deep Waters (2002)
 Harem (2003)
 Petrified (2004)
 Deadly Web (2005)
 Dance With Death (2006)
 A Passion for Killing (2007)
 Francis Hancock Serisi
 Last Rights (2005)
 After the Mourning (2006)
 Ashes to Ashes (2008)
 Sure and Certain Death (2009)

İngiliz yazarlar
Yaşayan insanlar

Barbara Nadel


රුවන්වැලි සෑය තනන විට එම ස්ථානයේ ගසක සිටි දෙවියෙකු එයින් බැහැරට ගැනීමට සිදු විය. එම දේවතාවියගේ නම ස්ථූපයට ලබා දෙන බවට එකඟ වීමෙන් පසුව එම දෙවියා ඉන් බැහැරව වෙනත් ගසකට ගිය බව කියති. මෙවැනි ගස් වල වාසය කරන දෙවියන් වෘක්ෂ දේවතාවෝ  නම් වෙති. මෙලෙසම ගල් මතද, ගිරි හෙල් මතද දෙවියෝ වැඩ වසති. මෙසේ ඔවුන් ස්ථාන ගතව සිටින්නේ දිව්‍ය ලෝක වල සිටීමට අමතරවයි.

දෙවිවරු වර්ග

ලබන සැප සම්පත් අනුව

අල්පේශාඛ්‍ය දෙවිවරු

මහේශාඛ්‍ය දෙවිවරු

බුද්ධ  ධර්මය පිලිපැදීම අනුව

මිත්‍යාදෘෂ්ඨික දෙවිවරු

සම්‍යක්දෘෂ්ඨික දෙවිවරු

ආශ්‍රිත ලිපි
 තිස්තුන්කෝටියක් දෙවි දේවතාවියෝ

බෞද්ධ දෙවිවරු

දෙවියෝ (බෞද්ධ සංකල්පය)


شيربروك  مدينة فرنكوفونية في جنوب مقاطعة كيبك الكندية، تقع عند إلتقاء نهري سانت فرانسوا (القديس فرنسيس) وماجوج في قلب منطقة إستري الإدارية، هي سادس أكبر مدينة في المقاطعة والمرتبة الثلاثين في كندا حيث يبلغ عدد سكانها 161,323 نسمة في تعداد عام 2016.

كانت تُعرف في الأصل باسم مطحنة حياة ، وقد أعيدت تسميتها على اسم السير جون كواب شيربروك، وهو جنرال بريطاني كان نائب حاكم نوفا سكوشا (1812-1816)، والحاكم العام لأمريكا الشمالية البريطانية (1816-1818)

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لشيربروك:

السكان
بلغ عدد سكانها 147,427 نسمة حسب التعداد العام للسكان عام 2006.

توأمة
لشيربروك اتفاقيات توأمة مع:
 مونبلييه

أعلام

 روبرت ماري غاي
 بات بورنس
 جاكوب نيكول
 جوزيف غيب روبرتسون
 جورج روبرت سميث
 ديفيد هال
 غارو
 جان شاريه
 هاري سالتزمان
 كيم بوتين
 إدوارد ويليام

المراجع

مدن وبلدات كيبك

شيربروك


Dogma 95, 13 Mart 1995 tarihinde Danimarkalı film yönetmenleri Lars von Trier ve Thomas Vinterberg tarafından başlatılmış avangart film yapım hareketidir. Bu hareket daha sonra Kristian Levring ve Søren Kragh-Jacobsen'in de katılımıyla Dogme 95 Collective veya the Dogme Brethren olarak bilinen oluşuma dönüşmüştür. Hareket 2005 yılında kurucuları tarafından feshedilmiştir.

Amaçları ve kuralları
Dogma 95 hareketi Lars von Trier ve Thomas Vinterberg tarafından yazılan bir manifesto ve ona eşlik eden bir antla başlamıştır. Manifesto François Truffaut'nun, 1954 yılında Cahiers du cinéma dergisinde kaleme aldığı "Une certaine tendance du cinéma français" adlı makaleyle açık benzerlikler taşır.

Thomas Vinterberg'in 1998 tarihli The Celebration filmi Dogma 95 hareketinin ilk filmi olarak kabul edilir.

Dogma 95 tarafından belirlenen kurallar:

 Çekimler stüdyo dışında yapılmalıdır. Sahne donanımı ve setler içeri taşınmamalıdır. (Hikâye özel bir sahne donanımı gerektiriyorsa, stüdyo dışında bu donanıma uygun bir mekân seçilmelidir.)
 Ses, kesinlikle görüntülerden ayrı olarak üretilmemelidir ya da tersi. (Sahne içinde üretiliyor olmadığı sürece müzik kullanılmamalıdır.)
 Kamera, elde taşınıyor olmalıdır. Elde taşınan kamera ile elde edilecek hareketlilik ya da hareketsizlikler serbesttir. (Film, kameranın durduğu yerde çekilmemeli; kamera filmin olduğu yerde olmalıdır.)
 Film, renkli olmalıdır. Özel ışıklandırma kullanılamaz. (Eğer çekilecek olan sahnede filmin pozlandırması için çok az bir ışık söz konusuysa, sahne kesilmeli ya da tek bir lamba kameraya iliştirilmelidir.)
 Optik numaralar ve filtreler kesinlikle yasaktır.
 Film, gelişigüzel aksiyon içermemelidir. (Öldürme, silahlar, vs. bulunmamalıdır.)
 Zamansal ve coğrafi yabancılaştırmalar yasaktır. (Kısaca film, şimdi ve burada geçmelidir.)
 Tür filmleri kabul edilemez.
 Film formatı 35 mm (Academy standardı) olmalıdır.
 Yönetmen, jenerikte belirtilmemelidir.

Ayrıca yönetmen, kişisel adlardan sakınacağına, artık sanatçı olmadığına, anları bütünden daha önemli gördüğü gibi, bir 'iş' yaratmaktan kaçınacağına, en büyük hedefinin karakterlerinden ve ortamdan gerçeği açıkça çıkarmak olacağına ve bunu elinden geldiğince iyi tadlarla estetik faktörler pahasına yapacağına and içer.

Dogma filmlerin listesi
 The Celebration (Orijinal ismi "Festen", Danimarka, 1998)
 The Idiots (Orijinal ismi "Idioterne", Danimarka, 1998)
 Mifunes Sidste Sang (int. Mifune's Last Song) (Danimarka, 1999)
 The King is Alive (Danimarka, 2000)
 Lovers (Fransa, 1999)
 Julien Donkey-Boy (ABD, 1999)
 Interview (Kuzey Kore, 2000)
 Fuckland (Arjantin, 2000)
 Babylon (İsveç, 2001)
 Chetzemoka's Curse (USA, 2001)
 Diapason (İtalya, 2001)
 Italiensk For Begyndere (Danimarka, 2000)
 Amerikana (ABD, 2001)
 Joy Ride (İsviçre, 2001)
 Camera (film) (ABD, 2000)
 Bad Actors (ABD, 2000)
 Reunion (film) (ABD, 2001)
 Et Rigtigt Menneske (Danimarka, 2001)
 Når Nettene Blir Lange (Norveç, 2000)
 Strass (Balçika, 2001)
 En Kærlighedshistorie (Danimarka, 2001)
 Era Outra Vez (İspanya, 2000)
 Resin (film) (ABD, 2001)
 Security, Colorado (ABD, 2001)
 Converging With Angels (ABD, 2002)
 The Sparkle Room (ABD, 2001)
 Come Now (ABD)
 Elsker Dig For Evigt (Danimarka, 2002)
 The Bread Basket (ABD, 2002)
 Dias De Boda (İspanya, 2002)
 El Desenlace (İspanya, 2004)
 Se Til Venstre, Der Er En Svensker (Danimarka, 2003)
 Residencia (Şili, 2004)
 Forbrydelser (Danimarka, 2004)
 Cosi x Caso (İtalya, 2004)
 Amateur Dramatics (film) (ABD/Danimarka)
 Gypo (ABD, 2005)
 Mere Players (ABD)
 el ultimo lector (Meksika)
 Lazy Sunday Afternoons (İngiltere)
 Lonely Child (Kanada, 2005)
 DarshaN (ABD)
 11:09 (ABD)
 Vince Conway (İngiltere)
 Regret Regrets (ABD)
 Perspective (İngiltere)
 Godinne van die Grondpad (Kuzay Afrika)
 Giles sucks (Lüksemburg)
 Michelle, Gilles, Kim (Lüksemburg)
 autobahne (Türkiye)
 A Cool Day in August (ABD)
 Shaolin Warrior (film) (ABD)
 Chip Off the Ol' Blockbuster (ABD)
 Et rigtigt menneske (Danimarka)
 Picnic and a stroll (ABD)
 To be announced (Avustralya)
 Bugbusters (Almanya)
 Carpe Diem (film) (Avustralya)
 Colori (İtalya)
 D. (film) (İtalya)
 Evoque - Reality Show (İtalya)
 A Promise (film) (ABD)
 Abortion (film) (ABD)
 Water Wine (Kanada)
 The Smokestack Wager (Kanada)
 Work all day (Kanada)
 Premier (film) (Macaristan)
 DOGumentario ITALIA (İtalya)
 Tenderete (İspanya)
 Funerale di Famiglia (İtalya)
 Beauty and The Hitman (Danimarka)
 Heaven and... (Danimarka)
 Does it hurt? (Makedonya)
 Frankie (film) (İngliltere)
 The pompoulous adventures of fratases cubilotes (İspanya)
 Los perritos (Meksika)
 R.U.M.B.A (Kolombiya)
 One of These Mornings (İskoçya)
 l'interprétention (Fransa)
 A Woman Under the Influence (film) (ABD)
 Untitled Dogme (ABD)
 Nobody Wants Your Film (ABD)
 Türev (film) (Türkiye, 2005)
 10?, (ABD, 2006)
 Dört Sıvı: Kan (Türkiye, 2011)
Femme (Türkiye, 2012)

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Dogme95 üzerine bir okuma sayfası
 Portekizce bilgiler

Sinema akımları
Danimarka'da kültür
Sinema manifestoları
Danimarka sineması

Dogma 95


Survival of motor neuron 1 (SMN1), også kaldt component of gems 1 eller GEMIN1, er et gen som koder for SMN proteinet i mennesker og findes på kromosom 5. SMN1 er den telomeriske kopi af genet der koder for SMN proteinet, der findes også en centromerisk kopi der hedder SMN2.

Mutationer i SMN1 giver anledning til en den arvelig sygdom spinal muskulær atrofi. Mutationer i SMN2 alene giver ikke anledning til sygdom, men mutationer i både SMN1 og SMN2 medføre embroyonal død.

Eksterne kilder og henvisninger

Gen på det menneskelige kromosom

SMN1


An Habenaria petromedusa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Philip Barker Webb. An Habenaria petromedusa in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Cape Verde. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria petromedusa