A calendar era is the period of time elapsed since one epoch of a calendar and, if it exists, before the next one. For example, it is the year  as per the Gregorian calendar, which numbers its years in the Western Christian era (the Coptic Orthodox and Ethiopian Orthodox churches have their own Christian eras).

In antiquity, regnal years were counted from the accession of a monarch. This makes the chronology of the ancient Near East very difficult to reconstruct, based on disparate and scattered king lists, such as the Sumerian King List and the Babylonian Canon of Kings. In East Asia, reckoning by era names chosen by ruling monarchs ceased in the 20th century except for Japan, where they are still used.

Ancient dating systems

Assyrian eponyms

For over a thousand years, ancient Assyria used a system of eponyms to identify each year. Each year at the Akitu festival (celebrating the Mesopotamian new year), one of a small group of high officials (including the king in later periods) would be chosen by lot to serve as the limmu for the year, which meant that he would preside over the Akitu festival and the year would bear his name. The earliest attested limmu eponyms are from the Assyrian trading colony at Karum Kanesh in Anatolia, dating to the very beginning of the 2nd millennium BC, and they continued in use until the end of the Neo-Assyrian Period, .

Assyrian scribes compiled limmu lists, including an unbroken sequence of almost 250 eponyms from the early 1st millennium BC. This is an invaluable chronological aid, because a solar eclipse was recorded as having taken place in the limmu of Bur-Sagale, governor of Guzana. Astronomers have identified this eclipse as one that took place on 15 June 763 BC, which has allowed absolute dates of 892 to 648 BC to be assigned to that sequence of eponyms. This list of absolute dates has allowed many of the events of the Neo-Assyrian Period to be dated to a specific year, avoiding the chronological debates that characterize earlier periods of Mesopotamian history.

Olympiad dating
Among the ancient Greek historians and scholars, a common method of indicating the passage of years was based on the Olympic Games, first held in 776 BC. The Olympic Games provided the various independent city-states with a mutually recognizable system of dates. Olympiad dating was not used in everyday life. This system was in use from the 3rd century BC. The modern Olympic Games (or Summer Olympic Games beginning 1896) do not continue the four year periods from ancient Greece: the 669th Olympiad would have begun in the summer of 1897, but the modern Olympics were first held in 1896.

Indiction cycles
Another common system was the indiction cycle (15 indictions made up an agricultural tax cycle in Roman Egypt, an indiction being a year in duration). Documents and events began to be dated by the year of the cycle (e.g., "fifth indiction", "tenth indiction") in the 4th century, and this system was used long after the tax ceased to be collected. It was used in Gaul, in Egypt until the Islamic conquest, and in the Eastern Roman Empire until its conquest in 1453.

The rule for computing the indiction from the AD year number, which he had just invented, was stated by Dionysius Exiguus: add 3 and divide by 15; the remainder is the indiction, with 0 understood to be the fifteenth indiction. Thus the indiction of  2001 was 9. The beginning of the year for the indiction varied.

Seleucid era

The Seleucid era was used in much of the Middle East from the 4th century BC to the 6th century AD, and continued until the 10th century AD among Oriental Christians. The era is computed from the epoch 312 BC: in August of that year Seleucus I Nicator captured Babylon and began his reign over the Asian portions of Alexander the Great's empire. Thus depending on whether the calendar year is taken as starting on 1 Tishri or on 1 Nisan (respectively the start of the Jewish civil and ecclesiastical years) the Seleucid era begins either in 311 BC (the Jewish reckoning) or in 312 BC (the Greek reckoning: October–September).

Ancient Rome

Consular dating
An early and common practice was Roman 'consular' dating. This involved naming both consules ordinarii who had taken up this office on 1 January (since 153 BC) of the relevant civil year. Sometimes one or both consuls might not be appointed until November or December of the previous year, and news of the appointment may not have reached parts of the Roman empire for several months into the current year; thus we find the occasional inscription where the year is defined as "after the consulate" of a pair of consuls.

The use of consular dating ended in AD 541 when the emperor Justinian I discontinued appointing consuls. The last consul nominated was Anicius Faustus Albinus Basilius. Soon afterwards, imperial regnal dating was adopted in its place.

Dating from the founding of Rome
Another method of dating, rarely used, was ab urbe condita (Latin: "from the founding of the City", where "city" meant Rome) or  (Latin: "in the year of the founded city), abbreviated AUC.

Several epochs were in use by Roman historians. Modern historians usually adopt the epoch of Varro, which we place in 753 BC.

The system was introduced by Marcus Terentius Varro in the 1st century BC. The first day of its year was Founder's Day (21 April), although most modern historians assume that it coincides with the modern historical year (1 January to 31 December). It was rarely used in the Roman calendar and in the early Julian calendar – naming the two consuls that held office in a particular year was dominant. AD  is thus approximately the same as AUC  ( + 753).

About AD 400, the Iberian historian Orosius used the AUC era. Pope Boniface IV (about AD 600) may have been the first to use both the AUC era and the Anno Domini era (he put AD 607 = AUC 1360).

Regnal years of Roman emperors
Another system that is less commonly found than might be thought was the use of the regnal year of the Roman emperor. At first, Augustus indicated the year of his reign by counting how many times he had held the office of consul, and how many times the Roman Senate had granted him Tribunican powers, carefully observing the fiction that his powers came from these offices granted to him, rather than from his own person or the many legions under his control. His successors followed his practice until the memory of the Roman Republic faded (about AD 200), when they began to use their regnal year openly.

Dating from the Roman conquest
Some regions of the Roman Empire dated their calendars from the date of Roman conquest, or the establishment of Roman rule.

The Spanish era counted the years from 38 BC, probably the date of a new tax imposed by the Roman Republic on the subdued population of Iberia. The date marked the establishment of Roman rule in Spain and was used in official documents in Portugal, Aragon, Valencia, and in Castile, into the 14th century. This system of calibrating years fell to disuse in 1381 and was replaced by today's Anno Domini.

Throughout the Roman and Byzantine periods, the Decapolis and other Hellenized cities of Syria and Palestine used the Pompeian era, counting dates from the Roman general Pompey's conquest of the region in 63 BC.

Maya
A different form of calendar was used to track longer periods of time, and for the inscription of calendar dates (i.e., identifying when one event occurred in relation to others). This form, known as the Long Count, is based upon the number of elapsed days since a mythological starting-point. According to the calibration between the Long Count and Western calendars accepted by the great majority of Maya researchers (known as the GMT correlation), this starting-point is equivalent to 11 August, 3114 BC in the proleptic Gregorian calendar or 6 September in the Julian calendar (−3113 astronomical).

Other dating systems
A great many local systems or eras were also important, for example the year from the foundation of one particular city, the regnal year of the neighboring Persian emperor, and eventually even the year of the reigning Caliph.

Late Antiquity and Middle Ages
Most of the traditional calendar eras in use today were introduced at the time of transition from Late Antiquity to the Early Middle Ages, roughly between the 6th and 10th centuries.

Christian era
The Etos Kosmou of the Byzantine Calendar places Creation at the beginning of its year 1, namely 5509 BC. Its first known use occurred in the 7th century AD, although its precursors were developed about AD 400. The year 7509 of this era began in September 2000.
The Era of Martyrs or Era of Diocletian is reckoned from the beginning of the reign of Roman Emperor Diocletian; the first year of this era was 284/5. It was not the custom to use regnal years in Rome, but it was the custom in Roman Egypt, which the emperor ruled through a prefect (the king of Egypt). The year number changed on the first day of the Egyptian month Thoth (29 August three years out of four, 30 August the year before a Roman leap year.) Diocletian abolished the special status of Egypt, which thereafter followed the normal Roman calendar: consular years beginning on 1 January. This era was used in the Easter tables prepared in Alexandria long after the abdication of Diocletian, even though Diocletian was a notorious persecutor of Christians. The Era of Diocletian was retained by the Coptic Church and used for general purposes, but by 643 the name had been changed to Era of the Martyrs.
The Incarnation Era is used by Ethiopia. Its epoch is 29 August, AD 8 in the Julian calendar.
The Armenian calendar has its era fixed at AD 552.

Dionysian "Common Era"

The era based on the Incarnation of Christ was introduced by Dionysius Exiguus in 525 and is in continued use with various reforms and derivations. The distinction between the Incarnation being the conception or the Nativity of Jesus was not drawn until the late ninth century. The beginning of the numbered year varied from place to place: when, in 1600, Scotland adopted 1 January as the date the year number changes, this was already the case in much of continental Europe. England adopted this practice in 1752.

 A.D. (or AD) – for the Latin Anno Domini, meaning "in the year of (our) Lord". This is the dominant or Western Christian Era; AD is used in the Gregorian calendar. Anno Salutis, meaning "in the year of salvation" is identical. Originally intended to number years from the Incarnation of Jesus, according to modern thinking the calculation was a few years off. Years preceding AD 1 are numbered using the BC era, avoiding zero or negative numbers. AD was also used in the medieval Julian calendar, but the first day of the year was either 1 March, Easter, 25 March, 1 September, or 25 December, not 1 January. To distinguish between the Julian and Gregorian calendars, O.S. and N.S. were often added to the date, especially during the 17th and 18th centuries, when both calendars were in common use. Old Style (O.S.) was used for the Julian calendar and for years not beginning on 1 January. New Style (N.S.) was used for the Gregorian calendar and for Julian calendar years beginning on 1 January. Many countries switched to using 1 January as the start of the numbered year at the same time as they switched from the Julian calendar to the Gregorian calendar, but others switched earlier or later.
 B.C. (or BC) – meaning "Before Christ". Used for years before AD 1, counting backwards so the year n BC is n years before AD 1. Thus there is no year 0.
 C.E. (or CE) and B.C.E. (or BCE)  – meaning "Common Era" and "Before the Common Era", numerically equivalent to AD and BC, respectively (in writing, "AD" precedes the year number, but "CE" follows the year: AD 1 = 1 CE.) The  Latin equivalent vulgaris aera was used as early as 1615  by Johannes Kepler. The English abbreviations C.E. and B.C.E. were introduced in the 19th century  by Jewish intellectuals, wishing to avoid the abbreviation for dominus "lord" in implicit reference to Christ. By the later 20th century, the abbreviations had come into wider usage by authors who wished to emphasize secularism.

Dionysian-derived
 Astronomical year numbering equates its year 0 with 1 BC, and counts negative years from 2 BC backward (−1 backward), so 100 BC is −99.
 The human era, also named Holocene era, proposed by Cesare Emiliani adds 10,000 to AD years, so that AD 1 would be the year 10,001.<ref>{{cite journal | last1 = Cesare | first =  E. | date =  1993 | department = Correspondence | journal = Nature |volume = 336 | page = 716}}</ref>
 Anno Lucis of Freemasonry adds 4000 years to the AD year.

Islamic
A.H. (or AH) – for the Latinized Anno Hegirae, meaning "in the year of the Hijra", Muhammad's emigration from Mecca to Medina in September 622, which occurred in its first year, used in the Islamic calendar. Since the Islamic calendar is a purely lunar calendar of about 354 or 355 days, its year count increases faster than that of solar and lunisolar calendars.
S.H. (or SH) is used by the Iranian calendar to denote the number of solar years since the Hijra. The year beginning at the vernal equinox equals the number of the Gregorian year beginning at the preceding 1 January minus 621.

Hindu
Hindu calendar, counting from the start of the Kali Yuga, with its epoch on 18 February, 3102 BC Julian (23 January, 3102 BC Gregorian), based on Aryabhata (6th century).
Vikrama Samvat, 56-57 BC, introduced about the 12th century.
S.E. or (SE) – for the Saka Era, used in some Hindu calendars and in the Indian national calendar, with an epoch near the vernal equinox of year 78 (its year 0); its usage spread to Southeast Asia before year 1000. This era is also used (together with the Gregorian calendar) in the Indian national calendar, the official civil calendar used in communiques issued by the Government of India.
Lakshmana Era, established by the Bengali ruler Lakshmana Sena with an epoch of 1118–1119. It was used for at least 400 years in Bihar and Bengal.

Southeast Asia
The Hindu Saka Era influences the calendars of southeast Asian indianized kingdoms.
B.E. – for the Buddhist Era, introduced by Vajiravudh in 1912, which has an epoch (origin) of 544 BC. This year is called year 1 in Sri Lanka and Burma, but year 0 in Thailand, Laos and Cambodia. Thus the year 2500 B.E. occurred in 1956 in the former countries, but in 1957 in the latter. In Thailand in 1888 King Chulalongkorn decreed a National Thai Era, dating from the founding of Bangkok on 6 April 1782. In 1912 New Year's Day was shifted to 1 April. In 1941 Prime Minister Phibunsongkhram decided to count the years since 543 BC. This is the Thai solar calendar using the Thai Buddhist Era aligned to the western solar calendar.
BE for Burmese Era – from Burmese calendar originally with an epochal year 0 date of 22 March 638; from which derived CS for Chula Sakarat era; variously known as LE Lesser Era; ME Minor Era – the Major or Great Era being the Saka Era of the Indian national calendar
B.E. of the Bahá'í calendar is below.

Bahá'í
B.E. – The Bahá'í calendar dates from the year of the declaration of the Báb. Years are counted in the Bahá'í Era (BE), which starts its year 1 from 21 March 1844.

Jewish
A.M. (or AM) – for the Latin Anno Mundi, meaning "in the year of the world", has its epoch in the year 3761 BC. This was first used to number the years of the modern Hebrew calendar in 1178 by Maimonides. Precursors with epochs one or two years later were used since the 3rd century, all based on the Seder Olam Rabba of the 2nd century. The year beginning in the northern autumn of 2000 was 5761 AM.

Zoroastrian
The Zoroastrian calendar used regnal years since the reform by Ardeshir I, but after the fall of the Sassanid Empire, the ascension of the last Sassanid ruler, Yazdegerd III of Persia, crowned 16 June 632, continued to be used as the reference year, abbreviated Y.Z. or "Yazdegerd era".

Modern

Political
The Republican Era of the French Republican Calendar was dated from 22 September 1792, the day of the proclamation of the French First Republic. It was used in Revolutionary France from 24 October 1793 (on the Gregorian calendar) to 31 December 1805.
The Positivist calendar of 1844 takes 1789 as its epoch.
The Republican era is used by the Republic of China (now usually known as "Taiwan") since 1912, which is the first year of the republic. Coincidentally, this is the same as the Juche era used in North Korea, the year of the birth of its founder Kim Il-Sung.
 The Era Fascista 'Fascist Era' was instituted by the Italian Fascists and used Roman numerals to denote the number of years since the March on Rome in 1922. Therefore, 1934, for example, was XII E.F. (era fascista). This era was abolished with the fall of fascism in Italy on 25 July 1943, but restored in the northern part of the country during the Italian Social Republic. The Gregorian calendar remained in simultaneous use and a double numbering was adopted: the year of the Common era was presented in Arabic numerals and the year of the fascist era in Roman numerals. The year of the Fascist calendar began on 29 October, so, for example, 27 October 1933 was XI E.F. but 30 October 1933 was XII E.F.
China traditionally reckoned by the regnal year of its emperors, see Chinese era name. Most Chinese do not assign numbers to the years of the Chinese calendar, but the few who do, like expatriate Chinese, use a continuous count of years from the reign of the legendary Yellow Emperor, using 2698 BC as year 1. Western writers begin this count at either 2637 BC or 2697 BC (see Chinese calendar). Thus, the Chinese years 4637, 4697, or 4698 began in early 2000.
In Korea, from 1952 until 1961 years were numbered via Dangi years, where 2333 BC was regarded as the first such year.
The Assyrian calendar, introduced in the 1950s, has its era fixed at 4750 BC.
The Japanese calendar dates from the accession of the current Emperor of Japan. The current emperor took the throne in May 2019, which became Reiwa 1, and which was until then Heisei 31.
The United States government sometimes uses a calendar of the era of its Independence, fixed on 4 July 1776, together with the Anno Domini civil calendar. For instance, its Constitution is dated "the Seventeenth Day of September in the Year of our Lord one thousand seven hundred and Eighty seven and of the Independence of the United States of America the Twelfth." Presidential proclamations are also dated in this way.

Religious
A.D. – "After Dianetics". In Scientology, years are numbered relative to the first publication of the book Dianetics: The Modern Science of Mental Health (1950).
Y.O.L.D. – In the Discordian calendar, the standard designation for the year number is YOLD (Year of Our Lady of Discord). The calendar begins counting from 1 January 1166 BC in the Discordian year 0, ostensibly the date of origin of the Curse of Greyface. An alternate designation, A.D.D. has been occasionally seen (Anno Domina Discordia, a Latin translation of YOLD, but presumably also a play on attention deficit disorder).
e.v. – Era vulgaris. (From Latin, meaning "common era", usually stylized in lowercase.) Used by some followers of Aleister Crowley to designate the era from the Thelemic calendar which is used by some Thelemites to designate a number of years since Crowley's inauguration of the so-called Aeon of Horus, which occurred on 20 March 1904, and coincides with both the Thelemic new year and a holiday known as the Equinox of the Gods. The abbreviation "A.N.", for Aerae Novae'' ("New Era" in Latin), is also used for dates in the Thelemic calendar.

Practical
B.P. – for Before Present, specifically, the number of radiocarbon years before 1950.
Julian day number – for counting days, not years, its era fixed at noon 1 January, 4713 BC in the proleptic Julian calendar. This equals 24 November, 4714 BC in the proleptic Gregorian calendar. From noon of this day to noon of the next day was day 0. Multiples of 7 are Mondays. Negative values can also be used. Apart from the choice of the zero point and name, this Julian day and Julian date are not related to the Julian calendar. It does not count years, so, strictly speaking, it has no era, but it does have an epoch. Today (noon-to-noon UTC) the value is .
 Unix time – for counting elapsed seconds since the Unix epoch set at 00:00:00 or midnight UTC of 1 January 1970, though there are problems with Unix implementation of Coordinated Universal Time (UTC).
 Holocene calendar

See also
 Calendar reform
 Common Era
 Julian day
 List of calendars

References

Chronology

Calendar era


Louis Dembitz Brandeis (13 noiembrie1856 Louisville, Kentucky – 5 octombrie 1941) a fost un jurist american, evreu de origine, judecător cu concepții liberale la Curtea Supremă a Statelor Unite între anii 1916-1939, cunoscut și ca unul din conducătorii mișcării sioniste din Statele Unite. A fost activ în apărarea dreptului la protecția vieții private, a dreptului la expresie și a luptat pentru limitarea exceselor marilor monopoluri.

Născut la Louisville, Kentucky, din părinți evrei imigranți din Boemia care i-au dat o educație laică. Brandeis a absolvit la 20 ani facultatea de drept a Universității Harvard, cu nota medie cea mai înaltă din istoria acestei instituții. Stabilindu-se la Boston, el a înființat acolo o firmă de avocați (care mai functioneaza si in zilele noastre sub numele Nutter MacClennen&Fish) și s-a făcut renumit ca un apărător al cauzelor sociale progresiste.

Începând din anul 1890 el a elaborat conceptul de "drept la viață privată" (right to privacy) despre care a publicat un articol cu acest titlu în "Harvard Law Review", și care a fost apreciat de cercetătorul jurist Roscoe Pound ca fiind echivalent cu adăugarea unui capitol în legislația americană.
Mai târziu Brandeis a publicat o carte intitulată "Banii altora și cum sunt folosiți ei de către de bancheri" ("Money And How the Bankers Use It"), în care a sugerat mijloace de a diminua puterea marilor bănci și a trusturilor financiare. În aceeasi direcție, Brandeis a combătut și mai târziu corporațiile
atotputernice, monopolurile, corupția publică și consumismul, toate acestea prejudiciind, în viziunea sa, valorile și civilizația americană.
Pe plan evreiesc, Brandeis a devenit activ în mișcarea sionistă, văzând în proiectul acesteia o soluție a antisemitismului din Rusia și Europa ,precum și o cale de a da poporului evreu un nou elan spiritual.

Când bunăstarea familiei sale a devenit asigurată, Brandeis si-a dedicat cea mai mare parte a timpului cauzelor publice si a fost denumit din acest motiv "Avocatul poporului". A apărat diferite cazuri pro bono, simțindu-se astfel liber de a lărgi dezbaterea în chestiunile în care a fost implicat. Magazinul "The Economist" l-a poreclit "Un Robin Hood al justiției". Între cazurile cele mai notabile în care s-a evidențiat la început sunt de menționat acțiunile sale de combatere a monopolurilor căilor ferate, apărarea locurilor de muncă și legile muncii și susținerea ideilor sale în legătură cu constituirea unei noi Comisii Federale de Comerț (FTC). El s-a făcut cunoscut și prin Documentul Brandeis, care a promovat sprijinirea dovezilor
în justiție pe expertizele unor martori specialiști din alte profesii.

Brandeis a murit la Washington D.C. în anul 1941.

Biografie

Copilăria și tinerețea
Brandeis s-a născut sub numele de Louis David Brandeis în 1856 la Louisville, Kentucky, ca mezin între patru copii. Părinții săi, Adolph Brandeis și Frederika născută Dembitz erau evrei așkenazi care au emigrat în Statele Unite, părăsindu-și casele lor părintești din Praga, capitala regatului Bohemiei, pe atunci parte a Imperiului Austriac. Ei emigraseră împreună cu o parte din familiile lor, din motive economice și politice. Revoluțiile  "Primăverii popoarelor" din 1848 aduseseră cu ele vremuri instabile din punct de vedere politic și familiile Brandeis și Dembitz, deși cu vederi liberale și simpatizante ale revoluționarilor, au fost șocate de violențele antisemite care au izbucnit la Praga în zilele când orașul a fost controlat de răsculați.
Pe deasupra, Imperiul Habsburgic a impus taxe asupra negoțurilor evreiești. Părinții l-au trimis pe Adolph Brandeis în America pentru tatona terenul pentru o eventuală emigrație a întregii familii. El a petrecut câteva luni în Midwest și a fost impresionat de instituțiile națiunii și de toleranța pe care a întâlnit-o la oamenii pe care i-a cunoscut. A scris acasă soției, "Progresul Americii este triumful drepturilor omului."
Familia Brandeis a ales să se stabilească la Louisville, între altele, fiindcă era un port prosper pe malul unui fluviu.
Copilăria timpurie a lui Louis a fost marcată de Războiul Civil American  care a silit familia să-și caute temporar adăpost în Indiana.
Familia Brandeis avea vederi aboliționiste care supărau pe vecinii lor din Louisville. Tatăl lui Louis a construit o mare afacere de comerț de grâne. Cuprinsă la un moment dat de panică în legătură cu situația economică, familia s-a mutat în 1872 în Europa, de unde s-a întors în 1875.

Familia Brandeis era considerată o familie "cultivată", care se ferea să discute despre afaceri și bani la masă, preferând subiecte legate de istorie , politică  și cultură. Louis s-a familiarizat în copilărie cu cultura germană, citindu-i, între alții, pe Goethe și pe Schiller și ascultând muzică de Beethoven și Schumann.

În timp ce familia lărgită era mai credincioasă, părinții lui Louis Brandeis erau evrei asimilați . Ei sărbătoreau și Crăciunul împreună cu cea mai mare parte din comunitate, privind aceasta sărbătoare printr-o prizmă laică și nu religioasă. Părinții și-au crescut copiii ca "idealiști mândri" evitând să-i facă dependenți de religie.
După biograful Melvin Urofsky, Brandeis a fost influențat în mare măsură de unchiul său Lewis Naphtali Dembitz. Acesta era un evreu practicant al religiei și era foarte activ în mișcarea sionistă.Mai târziu Brandeis și-a schimbat numele de mijloc din David în Dembit în onoarea unchiului. După pilda acestuia a devenit și el un activist sionist. Unchiul era un om cu o educație rafinată, meloman și iubitor de lectură, care în 1860 a fost delegat la convenția Partidului Republican la care Abraham Lincoln a fost ales candidat la președinție.

Studiile
Brandeis a fost un elev eminent, care la 14 ani a absolvit liceul de băieți din Louisville cu cele mai bune rezultate. La 16 ani, în timpul studiilor la Universitatea Școlilor Publice din Louisville, a obținut medalia de aur pentru excelență în învățătură. În vremea șederii familiei în Germania, vreme de doi ani Brandeis a învățat la liceul Annenschule din Dresden, în Saxonia, de asemenea cu rezultate excepționale. După spusele sale mai târziu, el își datora capacitatea de gândire critică și dorința de a studia dreptul în America acestei perioade din tinerețea sa.

Întors în Statele Unite în anul 1875, Brandeis a intrat la 18 ani la facultatea de drept a Universității Harvard. În acei ani sistemul de predare a științelor juridice a trecut acolo de la metode tradiționale bazate pe memorare, la o metodă socratică mai flexibilă și interactivă de însușire a raționamentului juridic, prin discutarea cazurilor din trecut (Casebook). Brandeis s-a adaptat cu ușurință la noile metode, fiind activ in discuțiile din clasă, și alăturându-se clubului Pow-Wow în care se simulau procese și pledoarii.
În ciuda problemelor cu văzul, el a izbutit să termine studiile ca șef de promoție, având punctajul cel mai ridicat din istoria de până atunci a facultății de drept, record pe care l-a păstrat vreme de opt decenii.
După cum a mărturisit mai târziu, acei ani de studii au fost pentru el printre cei mai fericiți din viața lui. Cambridge, SUA, i se părea centrul întregii lumi.

Începutul carierei
După absolvire, a continuat să se perfecționeze la Harvard încă un an întreținându-se în această vreme din lecții particulare pentru studenți.
În 1878 a fost primit în baroul avocaților din statul Missouri și a început să lucreze la un birou avocațial din St.Louis. Atunci și-a publicat primyl său articol în domeniul profesional. După șapte luni, săturat de cazuri minore, a preferat să accepte oferta unui coleg de facultate, Samuel D.Warren, de a înființa împreună în 1879 un birou propriu la Boston. Warren, care îi era bun prieten și s-a clasat al doilea după Brandeis în clasă, era fiul unei familii înstărite din Boston și noua lor firmă putea să beneficieze de legăturile familiei sale.
Între timp, Brandeis a fost vreme de doi ani asistent al lui Horace Gray, judecătorul suprem al statului Massachusetts
La baroul din Massachusetts a fost primit fără examen, ceea ce nu avea precedent.

Primul birou avocațial:Warren și Brandeis

Noul birou a avut în cele din urmă succes, atrăgând clienți atât din interiorul statului cât și din statele vecine. El a devenit unul birourile de avocați cele mai renumite din New England.În 1890 când venitul mediul al avocaților era de numai 3000 dolari pe an, Brandeis câștiga deja 50000 dolari pe an.
Și unii din foștii profesori i-au trimis clienți, și cu timpul, Brandeis și-a asigurat o bază financiară și libertatea de a asuma un rol activ în susținerea unor cauze care i se păreau însemnate.
Ca partener la biroul avocațial, el lucra ca consilier al unor antreprize, dar și ca avocat pledant, delectându-se cu sfidările din tribunale.
La 6 noiembrie 1889 a pledat prima dată în fața Curții Supreme a Statelor Unite în favoarea Companiei Căilor Ferate din Wisconsin și a avut câștig de cauză
La scurt timp după aceea, judecătorul suprem Melville Fuller l-a recomandat unui prieten ca pe cel mai bun avocat pe care l-a cunoscut pe coasta de est a Statelor Unite.
Înainte de a prelua un caz, Brandeis insista ca oamenii de afaceri care i se adresau să accepte două condiții: să nu contacteze prin intermediari, ci cu clientul în persoană, și să i se acorde permisiunea de a da sfaturi în aspectele relevante ale afacerilor firmei.
Brandeis prefera să fie consultant și consilier, decât doar un strateg al intentării de procese, aceasta permițându-i să-și sfatuiască clienții cum să evite probleme ca procese, greve sau alte crize.
Prefera însă să nu ia în sarcină cazuri pe care le considera nejuste. Dacă prelua un caz în care nu era sigur de dreptatea clientului, îl prevenea pe acesta ca se va ocupa de caz numai ca sa obțină un rezultat echitabil pentru toate părțile.
Firma lui Brandeis și Warren a continuat să existe până în zilele noastre, astăzi sub numele Nutter McClennen & Fish.

Dreptul la confidențialitate
Brandeis a definit noțiunile moderne al dreptului individual la confidențialitate într-un articol pe care l-a publicat împreună cu partenerul său, Warren, în revista "Harvard Law Review" din 15 devembrie 1890, intitulat "The Right to Privacy."
Stimulat de supărarea provocată de publicitatea ofensatoare în jurul activităților sociale ale familei Warren, articolul sugera un nou concept juridic care urmă să influențeze legislația viitoare.Plecând de la analogii cu legile privitoare la defăimare, la proprietatea literară și la ascultările clandestine, Brandeis a susținut că interesul central, chiar daca nu formulat explicit, care este apărat în aceste domenii, este interesul în integritatea personală, "dreptul de a fi lăsat in pace", care trebuie apărat de violări, cu excepția cazurilor unor motive obligatorii de ocrotire a bunăstării publice.
Brandeis vedea în emoții o expresie pozitivă a naturii umane, și de aceea  vedea în protejarea confidențialitătii lor o apărare împotriva reprimării spiritului uman.

Între anii 1888-1890 Brandeis și Samuel Warren  au scris trei articole științifice în revista Harvard Law School. Al treilea dintre ele, "Dreptul la viața privată, era cel mai important. Juristul Roscoe Pound aprecia că acest articol nu a făcut nimic mai puțin decât adăugarea unui capitol la legislația noastră,.
"
Brandeis și Warren au discutat chestiunea fotografiilor instantanee, care erau o inovatie recentă în jurnalistică, și care permiteau publicarea de fotografii și afirmații ale unor individizi fără consimțământul lor. Ei au sustinut ca persoanele erau în felul acesta lezate în mod permanent și că această practică slăbea "standardurile morale ale întregii societăți."
Ei au scris: Dreptul individului la protecția persoanei și a proprietății sale este vechi cât dreptul comun; în schimb, din când în când a fost necesar de a defini natura exactă și amploarea acestei protecții. Schimbările politice, sociale și economice antrenează recunoașterea unor noi drepturi și dreptul comun, veșnic tânăr, crește pentru a se adapta la cerințele societății.
Presa depășește în toate direcțiile limitele evidente ale proprietății și decenței. Bârfa nu mai este resursa leneșului și a viciosului, ci a devenit o marfă, care este căutată cu dibăcie și în acelaș timp, cu impertinență. Detalii ale unor relații sexuale sunt difuzate pe coloanele cotidianelor pentru a satisface un gust lasciv... Intensitatea și complexitatea vieții, odată cu înaintarea civilizației, au făcut necesară o anumită retragere din lume, și omul, sub influența rafinantă a culturii, a devenit mai sensibil la publicitate, în așa fel încât solitudinea și viața privată au devenit mai însemnate pentru individ; dar cutezanța și inventivitatea modernă l-au supus, prin violări ale spațiului său privat, la o durere și la o suferință psihică, cu mult mai mari decât cele provocate de o leziune pur fizică.

Istoricul Wayne McIntosh a scris că responsabilitatea civilă delictuală propusă de Brandeis și Warren a așezat națiunea pe un traseu legal de o așa mare importanță,încât în cele din urmă a depasit cu mult modestele ei începuturi. Tribunale de stat și dezbateri parlamentare și-au găsit inspirația în lucrarea lui Brandeis și Warren. În 1905 Curtea Supremă a statului Georgia a recunoscut dreptul la viață privată într-un caz în care erau implicați niște fotografi.În 1909 statele California, New York, Virginia și Utah au adoptat statute care stabilesc dreptul la viață
privată. În 1939 Institutul American de Drept a recunoscut și el acest drept în cadrul dreptului comun. Mulți ani mai târziu, dupa ce adevenit judecator în Curtea Supremă, Brandeis a analizat dreptul la viața privată în faimoasa sa opinie minoritară în sentința din procesul Olmstead vs.Statele Unite

Brandeis ca "progresist"
Având o conștiință socială ascuțită, Brandeis a devenit un conducător în "Mișcarea progresistă" care milita contra corupției și a folosit legea ca instrument al schimbărilor sociale. Între anii 1897-1916 s-a aflat în centrul multiplelor cruciade reformiste  care au afectat societatea americană.
S-a luptat pentru asigurarea unor franșize cinstite în domeniul transportului la Boston și în 1907 a lansat o luptă care a durat șase ani pentru a împiedica pe bancherul J.P. Morgan să acapareze monopolul căilor ferate din New England.
După demascarea unei fraude de asigurări în anul 1906, Brandeis a pus la punct planul Massachusetts de protecție a micilor salariați printr-o asigurare pe viață a economiilor lor.
Brandeis a sprijinit mișcarea pentru protecția mediului inconjurator (conservation movement) și în anul 1910 a jucat un rol de frunte în investigarea disputei Pinchot-Ballinger

Activitatea ca sionist
Brandeis s-a declarat sionist în anul 1910, în mare măsură, sub influența prietenului său Jacob De Haas. Este posibil ca aceasta a fost si o reactie la atacurile antisemite la care a asistat din partea unora din adversarii săi.
În 1914 el a fost ales presedinte al Comitetului executiv sionist din Statele Unite. În scrierile sale el a subliniat ca dreptul evreilor la un stat face parte din dreptul lor la egalitate. El a sprijinit procesul politic care a dus la Declarația Balfour din 1917. În anul 1919 el a vizitat Palestina. Cu aceasta ocazie el a întâlnit și reprezentanți ai evreilor orientali și sefarzi din țară, Yossef Eliyahu Shlush (Chelouche) și Yehoshua Abrabiya, cărora le-a pus întrebări în legătură cu coexistența cu locuitorii arabi.
În cuvântările sale în problema sionistă Brandeis punea accent pe încurajarea productivității și a asigurarii autonomiei economice a evreilor în Palestina:
"Acesta e adevăratul patriotism: să știi să faci o supă bună în Palestina...nu e o contribuție adevărată să pui pe altul să-ți facă supa . Nici să primești salariu pentru planificarea facerii supei"
În anul 1920 a izbucnit o criză între Brandeis și Haim Weizmann, conducătorul Organizației Sioniste ]n legătură cu rolul acesteia în conducerea economică a construirii căminului național evreiesc în Palestina. Deși era văzut în Statele Unite ca un om cu vederi de stânga, Brandeis se opunea conducerii economice centralizate în mâinile Organizației Sioniste Mondiale, inclusiv în materie de strângere de fonduri, și era pentru conferirea de libertăți organizațiilor locale și capitalului privat. În urma acestei crize, Brandeis și colaboratorii săi au părăsit conducerea Organizației Sioniste, dar a continuat să sprijine organizația până la sfârșitul vieții.
În 1937 Brandeis a făcut eforturi să-l convingă pe președintele F.D.Roosevelt să se opună Planului Comisiei Peel, conform căruia doar 20 % din Palestina sub mandat britanic urmau să fie atribuite evreilor.
Brandeis a avut legături de prietenie cu Aharon Aharonson, a cărui stațiune agricolă experimentală l-a entuziasmat, de asemenea a avut relații strânse cu David Ben Gurion.

Viața particulară
În anul 1890 Brandeis s-a logodit cu Alice Goldmark din New York. El avea 34 ani și până atunci nu găsise multă vreme pentru a curta femeile. Alice era fiica lui dr.Joseph Goldmark, medic, fratele compozitorului evreu maghiar Karl Goldmark și care emigrase în America din Imperiul Austriac, după eșecul revoluțiilor de la 1848. Cei doi tineri s-au căsătorit la 23 martie 1891 printr-o ceremonie civilă la domiciliul părinților miresei la New York.  Apoi perechea s-a mutat într-o casă modestă din Beacon Hill în districtul Boston. Li s-au născut două fiice, Susan (născută în 1893) și Elizabeth (născută în 1896)
Alice Brandeis a sprijinit hotărârea soțului ei de a dedica cea mai mare parte a timpului cauzelor publice. Familia Brandeis a dus o viață îndestulată, dar fără un lux excesiv. Cu timpul au putut să achiziționeze o casă de vacanță la Dedham, Massachusetts. unde și-au petrecut multe din sfârșiturile de săptămână și concediile de vară.
Cum însă la un moment dat sănătatea sotiei sale s-a șubrezit, Brandeis a trebuit să-și găsească timp și pentru ocupații casnice.
Cei doi soți s-au ținut departe de viața mondenă a celor din clasa lor socială, arareori organizând cine cu mulți invitați și evitau în timpul vacanțelor sa apeleze la hotelurile cele mai luxoase. Deși era membru într-un club de polo, nu a jucat acest sport.  Nu poseda un iaht, în schimb îi plăcea să vâslească barca sa de canoe pe râul care curgea în vecinătatea cottage-ului său din Dedham.

In memoriam
În Statele Unite:
Universitatea Brandeis din Waltham, Massachusets, care decernează mai multe medalii în memoria sa, și care găzduiește o colecție de documente personale ale sale.
Facultatea de drept a Universității din Louisville, Kentucky, îi poartă numele; ea decernează Medalia Brandeis
2009 - înființarea revistei de drept Brandeis Law Journal
Centrul Brandeis pentru Drepturile Omului reflectate în lege, s-a înființat la Washington D.C.
un liceu în San Antonio, și mai multe școli evreiești particulare, o societate evreiască de drept, centre ale organizației de tineret a Bney Brith
1973 - bustul său a fost postat în Hall of Fame a celor mai mari americani, în Bronx
În Israel:
în memoria sa a fost numite kibuțul Ein Hashofet (în traducere:Izvorul Judecătorului) (1937), cartierul Brandeis (fost Kfar Brandeis) din orașul Hadera, pădurea Brandeis dintre Kiryat Bialik și Kiryat Ata, mai multe străzi (de exemplu strada Brandeis din Tel Aviv) și școli (ex. în Herzliya Bet și școala Seligsberg-Brandeis  din cartierul Talpiot Est).

Lectură suplimentară
Melvin Urofsky: Louis D. Brandeis: A Life. Pantheon, 2009, s. 976. ISBN 9780375423666. (ang.)

Legături externe
John Fox - scurtă biografie pe situl Curții Supreme Federale a Statelor Unite, dec.2006
Cărți de Louis Brandeis în cadrul proiectului Gutenberg - Right to privacy
pe situl Librivox - Other People's Money
scrieri despre și de Louis Brandeis, pe situl Internet Archive

Avocați americani
Judecători evrei
Sioniști americani
Judecători ai Curții Supreme a Statelor Unite
Evrei americani
Absolvenți ai Harvard Law School

Louis Brandeis


John Robert Dunn (1834 – 5 August 1895) was a South African settler, hunter, and diplomat of British descent. Born in Port Alfred in 1834, he spent his childhood in Port Natal/Durban. He was orphaned as a teenager, and lived in native dress on the land near the Tugela River. His conversance with Zulu customs and language allowed his increasing influence among Zulu princes.

He was able to identify and exploit various opportunities for trade. He represented both colonial and Zulu interests, and rose to some influence and power when King Cetshwayo became the Zulu sovereign. He acted as Cetshwayo's secretary and diplomatic adviser and was rewarded with chieftainship, land, livestock and two Zulu virgins.

In the run-up to the Zulu War, he was served with an ultimatum by the British at the same time as Cetshwayo. He had to forgo any position of neutrality and sided with the British. In the aftermath, he was allocated land in a buffer zone between the colony and Zululand. Besides his first wife Catherine, he took many Zulu women as wives and left a large Christian progeny when he died at age 60 or 61.

Early life
Dunn was born in Port Alfred in 1834. He was the son of Robert Newton Dunn.  Resident of Port Elizabeth, Robert Dunn was one of the early settlers at Port Natal. On his mother's side, he was the grandson of Alexander Biggar. Robert Dunn worked as a trader, owned land at Sea View and became wealthy trading hides and ivory.

Dunn lost his parents early. When he was 14, his father was trampled to death by an elephant. His mother Anne died three years later. He started to earn a living by working for transport riders and hunters. His love of hunting and his skill with a rifle took him across the Tugela River into Zululand on a regular basis, where he became fluent in the language and was befriended by local chiefs.

In 1853, after a failure of payment for a transport to the Transvaal, due to being not of age and the lack of a contract, he wandered disillusioned around Zululand. Here he eventually met the Natal agent Captain Joshua Walmsley and returned to Natal with him, acting as his interpreter until 1856.

Cetshwayo
In 1856, Zulu prince Mbuyasi, outnumbered by his brother Cetshwayo's forces, had requested help from Walmsley, which was refused. Dunn was sent instead to negotiate peace terms between the two warring Zulu brothers, which failed. With a small force of Native Police, Dunn supported the Zulu king Mpande's son Mbuyasi in the bloody battle of succession fought between him and the king's oldest son Cetshwayo. On 2 December 1856, at the Battle of Ndondakusuka, Mbuyazi's forces lost and he was killed, forcing Dunn and other white settlers to flee back to Natal.

After the battle, Cetshwayo then clashed with two English traders and took 1,000 head of cattle. His involvement in the battle led to resentment towards Dunn by the white settlers of Natal, so on his own account he re-crossed the Tugela to ask the winner, Cetshwayo, to return the cattle that had belonged to the traders. Cetshwayo agreed, and requested that Dunn become his advisor in matters related to the British. The cattle were returned. He resigned his position in Natal and settled in Zululand in June/July 1857 and was allocated land on the coast of southern Zululand at oNgoya.

With use of his land, Zulu marriages and the loaning of cattle, Dunn built a network of clients and contacts along the Zululand coast that allowed him to exploit the region's wealth. During the 1860s, he was involved in the trade of firearms into Zululand with the exchange of cattle for rifles via Lourenço Marques along the Zululand coast, as well as the flow of Tsonga workers to Natal for the agricultural industry, from the former. He would later be appointed as Protector of Immigrants for Zululand in 1874 by Theophilus Shepstone. Another important business income for Dunn was hunting. Organising his Zulu subjects as hunters, guides and porters, they successfully hunted for ivory, hides and skins but by 1880 game had become scarce in Zululand.

On 18 October 1872, King Mpande died at the age of 74 and Cetshwayo became king. Dunn's power and influence rose; he handled nearly all of Cetshwayo's foreign correspondence. Though Mpande and Cetshwayo had successfully resisted attempts by the Boers and the British to encroach on their territory, the Anglo-Zulu War of 1879 forced John Dunn to pick sides, and he sided with the British.

Anglo-Zulu War and its aftermath
On 11 January 1879, British troops crossed the Tugela, near Fort Pearson, to present Cetshwayo with an ultimatum that amongst other things, included the disbandment of the Zulu Army and the age-group system within twenty days, which he could not and would not accept. Dunn accompanied the Zulu Indunas to Fort Pearson to receive Bulwer's ultimatum for Cetshwayo. Fearing for his life, he did not deliver the ultimatum to Cetshwayo and retired to Emangete, wanting to remain neutral in the conflict between the British and the Zulu.

So began the Anglo-Zulu War. He was persuaded to take part on the British side by Lord Chelmsford and was in charge of the Intelligence Department. He and his scouts provided excellent service to the British forces and took part in the Battle of Gingindlovu and in the relief of Eshowe. After the Zulu's early success at the Battle of Isandlwana where they soundly defeated the British, they were themselves defeated at the Battle of Ulundi, which resulted in the eventual capture of Cetshwayo.

On 1 September 1879, Zululand was annexed and incorporated in Natal. In the Ulundi Settlement of 1879, Dunn was given the largest piece of land of all thirteen rulers in the subdivision of Zululand, which was also closest to Durban, placing him in charge of a buffer zone between the British and the less-trusted rulers. These subdivisions would last until Cetshwayo returned from exile in January 1883. Then the thirteen chiefs were disposed, Dunn lost his power and income and was included in a large native reserve under the control of the British Commander Sir Garnet Wolseley.

Marriage

Though he was already married to Catherine Pierce - daughter of a white settler father and mother of Cape Malay ancestry - he accepted a total of 48 Zulu wives during his lifetime, much to Catherine's disapproval. Apart from two wives presented to him by Cetshwayo after a gift of two firearms, he followed Zulu custom and paid lobola of nine to fifteen cattle for each of the other forty-six wives. The Zulu wives came from twenty-three different clans mostly from the southern and central coastal regions. All were married in the native custom, though some were baptised, converting as Roman Catholics or Anglicans, with all his children brought up as Christians and given some schooling.

Dunn's residences were constructed in the form of traditional Zulu kraals. His western style house stood at its centre, with separate beehive huts for his wives, soldiers, servants and Zulu visitors, cattle kraals, stables and food storage pits, all surrounded by a hedge of thorns. He maintained kraals at Mangete, Emoyeni and Ngoya with wives at each place. He would banish several wives for breaching his household rules and executed at least two for adultery. His wives and children were not allowed to interact socially with his white guests and his coloured children were discouraged from any serious interaction with their black siblings.

Later years and heritage
John Dunn died on 5 August 1895 of dropsy and heart disease and was buried at Emoyeni in the Colony of Natal, having married 48 wives and fathered 117 children. He was survived by 23 wives including Catherine, besides 33 sons and 46 daughters. Catherine died on 27 January 1905, at age 72. All of Dunn's dependents were settled on a 40 km2 reserve near the Tugela River. Their ownership of the land was confirmed by the John Dunn Land Distribution Acts of 1902 and 1935.

It was however only by 1974, during the Apartheid years and 84 years since the death of John Dunn, that the Dunn family was able to obtain title deeds for Dunnsland, i.e. Mangete and Emoyeni. This process, complicated by racial legislation, was driven by Daniel Dunn, great-grandson of John and the then chairman of the Dunn's Descendants Association.

Starting 1971 however, a neighbouring Zulu chief laid claim to the 68 farms. The situation escalated from 1996 onwards when chief Nkosi Mathaba began settling his Macambini clan members on the Dunn farms, and some 2,000 squatters built their shacks on the cane plantations. In 2004, after an eight-year court battle, the land was restored to the Dunn family, of whom almost 1,000 were still resident on the farms.

Bibliography
 .
 John Dunn, John Dunn, Cetywayo and the Three Generals, Cambridge University Press, 2011 (first published 1886).
 Green, Michael. "History in Fiction: Oliver Walker and John Dunn". English in Africa, vol. 15, no. 1, 1988, pp. 29–53. JSTOR, www.jstor.org/stable/40238613. Accessed 11 June 2020.

Fictions
 Mark Derobertis, John Dunn: Heart of a Zulu, Knox Robinson Publishing, 2017.

References

External links
 Soldiering Zululand Archives From Baden-Powel
 Dunn's Land - Website maintained by family

South African people of Scottish descent
British Army personnel of the Anglo-Zulu War
Zulu history
19th-century South African people
People from Durban
1833 births
1895 deaths
History of KwaZulu-Natal

John Robert Dunn


Helmar Frank ( - ) est un espérantiste allemand.

Biographie
Helmar Frank nait le  à Waiblingen.

Œuvres

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Liens externes

Espérantiste allemand
Naissance en février 1933
Décès en décembre 2013
Décès à 80 ans

Helmar Frank


«She's Out of My Life» (en español: «Ella está fuera de mi vida») es una canción escrita por Tom Bahler para Karen Carpenter, quien se separó de Bahler después de descubrir que él había tenido un hijo con otra mujer. La canción ha sido interpretada por diversos artistas, entre ellos: Michael Jackson, Patti LaBelle, Ginuwine, 98 Degrees, S Club 7, Barbara Mandrell, Willie Nelson y Josh Groban.

La versión de Michael Jackson
La canción fue el cuarto sencillo del álbum Off the Wall de Michael Jackson. Bahler, su compositor, se sorprendió cuando Quincy Jones, productor del disco, propuso que Jackson la grabara como forma de darle madurez.

Supuso un momento clave en la carrera de Jackson. Por una parte, formaba parte del primer álbum que el artista grababa con Quincy Jones, disco que a la postre relanzaría su carrera en solitario. Por otra parte, Jones explica que le sirvió a Jackson para interpretar una emoción más madura que la que solía tener alguien de su edad. En palabras del propio Quincy Jones:

Versiones
 Álbum Versión / versión sencillo (3:37)
 Demo (3:18)
 Live In Triumph Tour 1981 (4:48)
 Live In Triumph Tour 1981 - Edited (3:45)

Lista de canciones

Sencillo británico
 «She's Out of My Life» – 3:38
 «Push Me Away» (con The Jacksons)

Sencillo estadounidense
 «She's Out of My Life» – 3:38
 «Get on the Floor» – 4:57

Posicionamiento

Referencias

Sencillos de 1980
Canciones de 1979
Canciones de Michael Jackson
Sencillos de Michael Jackson
Canciones en inglés
Sencillos certificados de oro por la Recording Industry Association of America
Baladas pop
Canciones producidas por Quincy Jones
Canciones sobre la soledad

She's Out of My Life


Maryam es el sexto disco del grupo español de folk metal Saurom, el cual narra de forma metafórica la vida de Jesucristo. Fue lanzado el 3 de marzo de 2010.

Integrantes de Saurom
 Miguel Ángel Franco Migue: voz
 Antonio Ruiz Donovan: batería
 Raúl Rueda Raulito: guitarra
 José A. Gallardo Josele: bajo
 Santiago L. Carrasco Santi: teclado
 Narci Lara Márquez Narci: guitarra, coros, gaita y flauta

Coro "Nerta"

Director
 Juan Luis Lorenzo Gómez

Sopranos
 Lola Franco Ocaña
 Pilar Hernández Gil de Montes
 Carmen Panés Benítez
 Charo Rendón Macías
 Inmaculada Vela Sánchez

Contraltos
 Matilde Benicio Martel
 Elena Gómez Saucedo
 Clotilde Gálvez Cuesta
 Mónica Padilla Daza

Tenores
 Salvador Martínez Mainé
 Mario Benicio Nieto
 José Borrego García
 Israel García Gandolfo
 Juan Luis Lorenzo Gómez
 Jorge Garzón Moreno
 Manuel Jesús Roldán Hierro

Bajos
 Paco HoButrón Vela
 Alejandro Rodríguez Rivero
 Jerónimo Moreno Martínez
 Daniel Fierro Cantero
 Luis García-Cernuda Sáiz
 César Serrano Domínguez

Lista de canciones

Álbumes de Saurom
Álbumes de rock en español

Maryam


Savanne-ellekrage () er en skrigefugl, der lever i Sahelområdet i Afrika samt i dele af den Arabiske Halvø.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Ellekrager
Fugle fra Arabien
Sahelfugle

Savanne-ellekrage


No campo da linguística, o termo formalismo possui diversos significados que se relacionam com a linguística formal de diferentes maneiras. No uso corrente, é apenas sinônimo de um modelo gramatical ou um modelo sintático: um método para analisar estruturas de frases. Tais formalismos incluem diferentes metodologias da gramática gerativa, que são especialmente projetadas para produzir cadeias de palavras gramaticalmente bem formadas, ou de correntes similares à Gramática Funcional, que tem sua base na lógica de predicados.

Ademais, o formalismo pode ser pensado como uma teoria da linguagem. Em geral, isso é uma referência ao formalismo matemático, que defende que a sintaxe é puramente axiomática, tendo sua base em sequências geradas por operações matemáticas. Essa ideia se contrapõe ao psicologismo e ao logicismo, que argumentam, respectivamente, que a sintaxe se baseia na psicologia humana, ou em estruturas semânticas formadas a priori, que existem independentemente dos humanos.

Definições
Em 1934, Rudolf Carnap definiu o significado do adjetivo formal da seguinte maneira:

"Uma teoria, regra, definição e afins, deve ser chamada de formal quando não faz nenhuma referência ao significado dos símbolos (por exemplo, as palavras) ou ao sentido das expressões (por exemplo, as frases), mas faz referência única e exclusivamente aos tipos e ordem dos símbolos a partir dos quais as expressões são construídas."

Martin Kusch define o formalismo linguístico como "um tratamento puramente sintático da linguagem".

História
O termo "formalismo" dizia respeito, originalmente, aos debates de fins do século XIX acerca da filosofia da matemática, mas essas discussões também levariam ao desenvolvimento da sintaxe formal e da semântica formal. Em tais debates, defensores do psicologismo argumentavam que a aritmética surge a partir da psicologia humana, alegando que verdades matemáticas absolutas não existem. Dessa forma, em princípio, uma equação como 1 + 1 = 2 depende de uma maneira humana de pensar, portanto, não possui valor objetivo. Assim foi argumentado por psicólogos como Wilhelm Wundt, entre outros. Muitos matemáticos discordaram e propuseram o "formalismo" que considerava sequências e operações matemáticas puramente axiomáticas, sem nenhum conteúdo mental e, por conseguinte, desconectadas da psicologia humana.

Edmund Husserl discordou de ambas as afirmações. Ele argumentou que tanto os números cardinais quanto as operações matemáticas são fundamentalmente dotadas de significado, e nossa habilidade de executar tarefas matemáticas complexas se baseia na extensão de conceitos simples, como números não imaginários baixos, adição, subtração e assim por diante. Com base na matemática lógica, Husserl criou ainda a "semântica formal", alegando que o significado linguístico é composto de uma série de proposições lógicas. Ademais, ele argumentou, por um lado, que o pensamento humano ― e, portanto, o mundo como nós o percebemos ― é composto de forma semelhante. Por outro, afirmou que a sintaxe também é composta por proposições lógicas.

Defensores do formalismo inicial comparavam a matemática a um jogo de xadrez, em que todos os movimentos válidos têm base em um punhado de regras arbitrárias desprovidas de qualquer conteúdo verdadeiramente significativo. Em seu Curso de Linguística Geral (póstumo, 1916), Ferdinand de Saussure também compara as regras gramaticais de uma língua a um jogo de xadrez, sugerindo que poderia estar familiarizado com o "formalismo dos jogos". No entanto, ele desenvolve a ideia em uma direção diferente, tentando demonstrar que cada estado sincrônico de uma língua é como um problema de xadrez no que tange a irrelevância de sua história para os jogadores. Ao contrário dos matemáticos formalistas, Saussure considera todos os signos significativos por natureza, e argumenta que as "regras" ― na sua tese, leis do sistema semiótico ― são universais e eternas. Dessa forma, ele não se refere a regras gramaticais específicas, mas a fenômenos constantes, como a analogia e a oposição.

Em 1943, Louis Hjelmslev combinou o conceito de Saussure do signo bilateral (significante + significado) com a gramática matemática de Rudolf Carnap. Hjelmslev foi profundamente influenciado pela linguística funcional do Círculo Linguístico de Praga, considerando a pragmática como parte integrante da gramática. Contudo, alguns defensores da linguística funcional discordaram da abordagem lógico-matemática de Hjelmslev, bem como de sua terminologia, em que a palavra "função" indica uma mera dependência estrutural, em contradição com o funcionalismo clássico, em que significa "propósito". Consequentemente, Hjelmslev foi chamado de "formalista". Sob essa perspectiva, o "formalismo" de Hjelmslev está mais próximo do logicismo Husserliano do que o formalismo dos jogos, porque a semântica constitui um dos dois planos fundamentais de sua noção de linguagem.

Roman Jakobson, que era de fato membro da escola funcionalista de Praga, defendeu também uma corrente de teoria literária chamada formalismo russo. Essa abordagem não era particularmente matemática, mas visava analisar o texto por si só. Recebeu esse nome de seus oponentes, que alegavam que ela promovia uma separação falsa da literatura da psicologia.

A ideia de Wundt de analisar a cultura como produto da psicologia foi rejeitada por seus sucessores na Europa. No campo da matemática, a maioria dos acadêmicos da época ficou do lado de Husserl, embora hoje o filósofo Martin Kusch argumente que Husserl falhou em apresentar uma refutação definitiva do psicologismo. Linguistas estruturais e funcionais europeus concordaram com Husserl e Saussure, ambos opositores da visão histórico-psicológica de Wundt da linguagem, dando à semântica um papel explicativo central em suas teorias linguísticas. Não obstante, o interesse em linguística matemática permaneceu limitado na linguística geral na Europa.

A situação era diferente nos Estados Unidos, onde Franz Boas importou as ideias de Wundt para formar a escola boasiana de antropologia. Seus alunos incluíam os linguistas Edward Sapir e Benjamin Whorf. Leonard Bloomfield, por sua vez, viajou para a Alemanha para assistir às palestras de Wundt sobre linguística. Com base em suas ideias, Bloomfield escreveu seu livro de 1914, An Introduction to the Study of Language, tornando-se a figura principal da linguística americana até sua morte, em 1949. Bloomfield propôs uma abordagem "filosófico-descritiva" para o estudo da linguagem, sugerindo que a tarefa do linguista é documentar e analisar amostras linguísticas, deixando demais questões teóricas para os psicólogos.

A escola pós-Bloomfieldiana dos anos 1950 também se interessava cada vez mais pela linguística matemática. Com base no modelo de sintaxe aritmética de Carnap, Zellig Harris e Charles Hockett propuseram uma versão da gramática gerativa cujo objetivo final é apenas gerar sequências gramaticais de palavras. Eles defenderam o distribucionalismo como uma tentativa de definir os constituintes sintáticos. Foi sugerido, por exemplo, que um sintagma nominal como uma bela casa não se baseia na constituição de seu significado, mas no fato de que tais palavras (especificador, adjetivo, substantivo) tendem a aparecer juntas em textos. Essa tentativa foi abandonada depois que Noam Chomsky propôs que o estudo da sintaxe é o estudo do conhecimento da linguagem e, portanto, uma ciência cognitiva. Sua justificativa para a análise foi que as estruturas sintáticas descobertas por um linguista gerativo são inatas e baseadas em uma mutação genética aleatória. Chomsky afirmou desde o princípio que a matemática não tem valor explicativo algum para a linguística, que ele define como uma subárea da psicologia cognitiva. Assim sendo sua abordagem se opõe ao formalismo dos jogos.

"Quando a gramática gerativa estava começando a ser desenvolvida, uma língua era definida como um conjunto de frases geradas pelas regras de uma gramática, em que "geradas" é um termo emprestado da matemática e significa apenas formal ou rigorosamente descrito [...] Os primeiros trabalhos de Chomsky incluíam uma demonstração de que qualquer definição de linguagem desse tipo não poderia ter um papel decisivo a desempenhar na teoria linguística."

Em outras palavras, o psicologismo de Chomsky substituiu o formalismo matemático na linguística gerativa na década de 1960. Chomsky, entretanto, não argumenta contra o formalismo ou o logicismo na matemática, apenas defende que tais abordagens não são relevantes para o estudo da linguagem natural. Não obstante, ele está interessado na forma precisa da representação sintática correta. Ao desenvolver sua teoria, Chomsky foi influenciado pela biologia molecular. Mais recentemente, ele descreveu a "gramática universal" como tendo uma forma cristalina, comparando-a a um floco de neve. Em outras palavras, um formalismo (isto é, um modelo sintático) é usado para revelar padrões ocultos ou simetrias subjacentes à linguagem humana. Essa prática sofreu oposição do "funcionalismo" americano, que argumenta que a linguagem não é cristalizada, mas dinâmica e em constante mudança. Essa categoria de funcionalismo inclui várias abordagens inspiradas na memética e vinculadas à linguística cognitiva de George Lakoff e seus colegas. Como Wundt, Lakoff também propõe um psicologismo para a matemática.

Entretanto, algumas abordagens que defendem o formalismo matemático ainda existem hoje. A gramática categorial é um tipo de gramática gerativa desenvolvida por matemáticos e lógicos, incluindo Kazimierz Ajdukiewicz, Yehoshua Bar-Hillel e Joachim Lambek. Seu método apresenta um modelo separado para sintaxe e semântica. Assim, mesmo a gramática categorial inclui um componente significativo. No entanto, ela não é psicologista porque não afirma que as estruturas sintáticas derivam da psicologia humana; nem é lógico porque, ao contrário de Husserl, não considera as estruturas da linguagem natural como lógicas. Além disso, ao contrário do estruturalismo, sua abordagem adere a uma visão matemática da linguagem, em vez de semiótica. Tal estrutura é, então, puramente descritivista e ateórica ― isto é, não visa explicar porque as línguas são como são ―, ou apenas teórica no que concerne o conceito da palavra "teoria" na matemática, especialmente a teoria dos modelos.

Ideias
Um pressuposto central do formalismo linguístico, e da linguística gerativa em particular, é chamado de autonomia da sintaxe, segundo o qual as estruturas sintáticas são construídas por operações que não fazem referência a significado, discurso ou uso. Em uma formulação, essa noção é definida como uma sintaxe arbitrária e independente quanto ao significado, semântica, pragmática e outros fatores externos à linguagem. Por causa disso, as abordagens que adotam essa suposição também foram chamadas de linguística autonomista. O pressuposto da autonomia da sintaxe é a maior diferença entre o formalismo e o funcionalismo linguístico, e está no cerne do debate entre os dois. Ao longo das décadas, vários exemplos foram encontrados de casos em que as estruturas sintáticas são de fato determinadas ou influenciadas por traços semânticos, e alguns formalistas e gerativistas reagiram a isso reduzindo as partes da semântica que consideram autônomas. Ao longo das décadas, com as mudanças que Noam Chomsky fez em sua formulação gerativa, houve uma mudança de uma reivindicação de autonomia da sintaxe para a de uma autonomia da gramática.

Outra ideia central do formalismo linguístico é a de que a linguagem humana pode ser definida como uma linguagem formal, tal qual a da matemática e a de programação. Ademais, as regras formais podem ser aplicadas à linguagem humana fora da lógica ou da matemática, tratando-a como um sistema matemático formal com uma gramática formal.

Uma postura característica das abordagens formalistas é a primazia da forma (como a sintaxe) e a concepção da linguagem como um sistema isolado do mundo exterior. Um exemplo disso é o princípio da arbitrariedade do signo de Saussure, segundo o qual não há relação intrínseca entre um significante (uma palavra) e o significado (conceito) a que se refere. Isso é contrastado pelo princípio da iconicidade, segundo o qual um signo, como uma palavra, pode ser influenciado por seu uso e pelos conceitos a que se refere. O princípio da iconicidade é compartilhado por abordagens funcionalistas, como a linguística cognitiva e a linguística baseada no uso, bem como pela tipologia linguística.

A linguística gerativa foi caracterizada e parodiada como a visão de que um dicionário e um livro didático de gramática descrevem adequadamente uma língua. A maneira cada vez mais abstrata pela qual as regras sintáticas têm sido definidas em abordagens gerativas tem sido criticada pela linguística cognitiva como tendo pouca consideração pela realidade cognitiva de como a linguagem é realmente representada na mente humana. Outra crítica está direcionada ao princípio da autonomia da sintaxe e do encapsulamento do sistema de linguagem, apontando que "aspectos estruturais da linguagem foram moldados pelas funções que ela precisa desempenhar", o que também é um argumento a favor do princípio oposto da iconicidade.

Ver também

 Ideias verdes incolores dormem furiosamente
 Formalismo russo
 Virada linguística

Notas

Referências

 Lehmann, Winfred P. 1987. "Bloomfield as an Indo-Europeanist". Robert A. Hall, Jr., ed., Leonard Bloomfield: Essays on his life and work, pp. 163–172. Philadelphia: John Benjamins.

Linguística gerativa
Linguística

Formalismo (linguística)


Die N596 war von 1933 bis 1973 eine französische Nationalstraße, die zwischen der N107bis bei Peyreleau und der N107 15 Kilometer südlich von Florac verlief. Ihre Länge betrug 40,5 Kilometer.

Weblinks

 Route nationale française auf WikiSara, eine Auflistung aller Nationalstraßen ()

596

Route nationale 596


Walter Tokarski (* 1. Juli 1946 in Leverkusen) ist ein deutscher Universitätsprofessor für Sportpolitik und Freizeitforschung. Von 1999 bis zum 19. Mai 2014 war er Rektor der Deutschen Sporthochschule Köln.

Biographie
Nach dem Abitur auf dem Zweiten Bildungsweg am Köln-Kolleg studierte er Volkswirtschaftslehre, Soziologie und Sozialpsychologie an der Universität zu Köln, wo er 1974 den Abschluss als Diplom-Volkswirt sozialwissenschaftliche Richtung erlangte. 1978 promovierte er mit einer Arbeit zum Thema "Aspekte des Arbeitserlebens als Faktoren des Freizeiterlebens" zum Dr. rer. pol., ebenfalls an der Universität zu Köln. 1988 folgte die Habilitation zum Thema "Freizeit und Lebensstile älterer Menschen" an der Universität Kassel.

1963 bis 1965 absolvierte Walter Tokarski eine kaufmännische Lehre bei der Klöckner Humboldt Deutz AG in Köln und arbeitete dort anschließend als Angestellter. Von 1978 bis 1979 arbeitete er als wissenschaftlicher Angestellter beim IMW-Institut für Markt- und Werbeforschung in Köln, bevor er 1980 an das Seminar für Wirtschafts- und Finanzpolitik der Ruhr-Universität Bochum und den Lehrstuhl von Peter Meyer-Dohm wechselte. Während seiner Zeit in Bochum war er ebenfalls stellvertretender Geschäftsführer des Modellversuchs "ITZ-Innovationsförderungs- und Technologietransfer-Zentrum der Hochschulen des Ruhrgebiets" an der Ruhr-Universität Bochum. 1982 ging er zunächst als wissenschaftlicher Angestellter für Soziale Gerontologie im Fachbereich Sozialwesen an die Universität Kassel, wo er am Lehrstuhl von Reinhard Schmitz-Scherzer beschäftigt war. Von 1984 bis 1990 arbeitete er dort als Akademischer Rat für Soziale Gerontologie. Seit 1990 ist er Universitätsprofessor an der Deutschen Sporthochschule Köln. Dort gründete und leitete er das Institut für Europäische Sportentwicklung und Freizeitforschung von 1992 bis 1999. 1995 bis 1999 war er Dekan des Fachbereichs Sozialwissenschaften, von 1999 bis 2014 war er Rektor der Deutschen Sporthochschule. Walter Tokarski setzte sich schwerpunktmäßig mit den Themen Freizeitwissenschaft (Freizeit-/Breitensport), Lebensstilforschung, Zeitforschung, Prävention und Gesundheit, Gerontologie (Sport und Altern), Internationale und Europäische Sport- und Freizeitpolitik, Rassismus und Fremdenfeindlichkeit sowie mit sozialen Problemen im Sport auseinander.

Ehrungen
Walter Tokarski ist seit 2005 Ehrenprofessor der Shandong Sport University (China) sowie der Nationalen Sportuniversität Sofia (Bulgarien). Er hält außerdem seit 2002 eine Ehrenprofessur der Shanghai Sport University (China). 2003 erhielt er die Silberne Medaille der Karls-Universität Prag für seine Verdienste um Sport in Europa. 2002 wurde er für besondere Verdienste um die polnische Sportwissenschaft vom Polnischen Nationalen Olympischen Komitee ausgezeichnet. 2015 erhielt er aus der Hand von Ministerpräsidentin Hannelore Kraft das Bundesverdienstkreuz 1. Klasse. 2018 wurde ihm die NRW Sportplakette für seine Verdienste um den nordrhein-westfälischen Sport durch Staatssekretärin Andrea Milz verliehen.

Engagement außerhalb der Hochschule
Walter Tokarski engagiert sich im Aktionsbündnis Prävention, im Vorstand der Laureus Stiftung Sport for Good Deutschland/Österreich, im Wissenschaftlichen Beirat des Christlichen Jugenddorf Werks (CJD) und im Kuratorium der NRW Sportstiftung. Er ist Wirtschaftsbotschafter der Stadt Köln und des Rhein-Erft-Kreises und arbeitet in verschiedenen Gremien auf lokaler, nationaler und internationaler Ebene mit. Darüber hinaus ist er in der sportmedizinischen Fort- und Weiterbildung engagiert.

Privates
Walter Tokarski ist verheiratet, hat zwei Töchter und wohnt in Kerpen.

Mitgliedschaft und sonstige Aktivitäten
 Mitglied des Kuratoriums/Beirats der Cologne Business School (seit 2014)
 Präsident der GePeV-Gesellschaft für Prävention (2011 bis 2016)
 Vorstand der Laureus Stiftung Sport for Good (seit 2011)
 Vorsitzender der KWR-Kölner Wissenschafts Runde (2010 bis 2011)
 Botschafter der Stadt Köln (seit 2005)
 Wissenschaftlicher Beirat der peb-Plattform Ernährung und Bewegung (seit 2005)
 Associate Editor des wissenschaftlichen Journals Physical Education and Sport (seit 2004)
 Beirat Sport der bpb-Bundeszentrale für politische Bildung Bonn (2002 bis 2006)
 Kuratorium der Sportstiftung des Landes NRW (seit 2001)
 Leisure Studies Editorial Advisory Board/UK (1997 bis 2001)
 Kommission für Sportpolitik beim Bundeskanzler der Republik Österreich (1997 bis 1999)
 Board des Research Committee der ISA-International Sociological Association (1986 bis 1995)
 Board of Directors der ELRA-European Leisure and Recreation Association (1984 bis 2001)
 Board of Directors der WLRA-World Leisure and Recreation Association (1982 bis 1999)

Einzelnachweise

Weblinks

Ehrenprofessor einer Hochschule in Shandong
Ehrenprofessor einer Hochschule in Bulgarien
Ehrenprofessor einer Hochschule in Shanghai
Hochschullehrer (Deutsche Sporthochschule Köln)
Träger des Bundesverdienstkreuzes 1. Klasse
Deutscher
Geboren 1946
Mann

Walter Tokarski


A Dangerous Method fra 2011 er en historisk film instrueret af David Cronenberg med Keira Knightley, Viggo Mortensen, Michael Fassbender og Vincent Cassel. Manuskriptet af forfatteren Christopher Hampton var en bearbejdelse af hans teaterstykke The Talking Cure (2002), som var baseret på John Kerrs bog A Dangerous Method: The History of Jung, Freud and Sabina Spielrein (1993).

Filmen markerer det tredje samarbejde mellem Cronenberg og Viggo Mortensen i træk (efter A History of Violence og Eastern Promises). Dette er også den tredje film, som Cronenberg har lavet med den britiske filmproducer Jeremy Thomas deres fælles filmatisering af William S. Burroughs' Naked Lunch og af J.G. Ballards Crash. A Dangerous Method var en tysk/canadisk co-produktion. Filmen havde premiere på den 68. Venedig Film Festival og var også med på Toronto International Film Festival i 2011.

A Dangerous Method forgår på tærsklen til første verdenskrig og beskriver de turbulente forhold mellem Carl Jung, grundlægger af analytisk psykologi; Sigmund Freud, grundlæggeren af disciplinen psykoanalysen; og Sabina Spielrein, oprindeligt en af Jungs patienter, der senere blev læge og en af de første kvindelige psykoanalytikere.

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 2011
Dramafilm fra USA

A Dangerous Method


(27079) Vsetín, denumire internațională (27079) Vsetin, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
27079 Vsetín este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul din Ondřejov de Petr Pravec. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,35 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 4,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 27001-28000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

27079 Vsetín


Olaylar
 Yunan bilgin Theophrastos, 550 bitki türünün tarifini içeren bir kitap yazdı. Bu, botanik hakkında yazılan ilk sistematik kitaptı.

Doğumlar

Ölümler

MÖ 320


Grimm er en amerikansk fantasy-, og dramaserie som blev sendt på NBC den 28. oktober 2011.

Handling
Med handlingen som foregår i dagens Portland, Oregon, sætter serien et nyt twist på Brødrene Grimms historier.

Medvirkende

Hovedkarakterer
 David Giuntoli som Nick Burkhardt, en politikommissær, der finder ud af, at han stammer fra en række Grimmsjægere, der kæmper mod overnaturlige wesen.
 Russell Hornsby som Hank Griffin, politikommissær og Nicks partner
 Bitsie Tulloch som Juliette Silverton, Nicks kæreste
 Silas Weir Mitchell som Monroe, en omvendt Blutbad, en form for wesen som ligner en varulv og han hjælper Nick med hans sager og er ekspert i alle slags ure.
 Sasha Roiz som Kaptajn Renard, er Politichef og Nicks Chef. Han er også en Zauberbiest, halv Hexenbiest efter sin mor og halv The Royal efter sin far.
 Reggie Lee som Sgt. Wu
 Bree Turner som Rosalee Calvert, ejer en meget speciel krydderierbutik, der er særlig nyttig til at hjælpe forskellige wesen. Hun er en Fuchsbau, en form for wesen, der ligner en ræv og hun bliver gift med Monroe.
 Claire Coffee som Adalind Schade, En advokat og Hexenbiest.

Tilbagevendende karakterer
 Mary Elizabeth Mastrantonio som Kelly Kessler Burkhardt, Nick Burkhardts mor, som også er en Grimm.
 Jacqueline Toboni som Theresa "Trubel" Rubel, En anden Grimm, der ikke vidste hun er en Grimm, indtil hun mødte Nick.
 Danny Bruno som Bud Wurstner, Han er en bæverlignende wesen, der hedder Eisbiber.

Kilder

Eksterne henvisninger

Grimm (tv-serie)


Mirsad Sejdiç (d. 21 Ağustos 1953, Jajce), Bosnalı eski futbolcudur.

1982 yılında, Galatasaray'ya transfer oldu. 2 sezon giydiği Sarı-Kırmızılı formasıyla 52 maçta 24 gol attı. Galatasaray'dan ayrıldıktan sonra Altay ve Bursaspor formasını giydi. 1984-85 sezonunda Bursaspor formasıyla çıktığı 32 maçta 14 gol atarak ligin en iyi yabancısı seçilmiştir.

Dış bağlantılar
  Mirsad Sejdić görüşme

1953 doğumlular
Bosnalı futbolcular
FK Borac Banja Luka futbolcuları
NK Olimpija Ljubljana futbolcuları
Galatasaray SK yabancı futbolcuları
Türkiye'deki gurbetçi futbolcular
Bursaspor yabancı futbolcuları
Altay SK yabancı futbolcuları
Süper Lig futbolcuları
Resim aranan futbolcular
Yaşayan insanlar
Orta saha futbolcuları

Mirsad Sejdić


Le boulevard Hubert Delisle est un boulevard de Saint-Pierre, une commune française sur l'île de La Réunion.

Situation et accès
Cette voie d'importance longe la côte sur plusieurs kilomètres entre Ravine Blanche et l'embouchure de la rivière d'Abord. Il dessert notamment le cimetière de Saint-Pierre, le casino du Sud, le Villa Delisle, l'ancienne gare de Saint-Pierre et l'entrepôt Kerveguen.

Origine du nom
Elle rend honneur à Louis Henri Hubert Delisle.

Historique

Notes et références

Liens externes

Hubert Delisle
Transport à Saint-Pierre (La Réunion)

Boulevard Hubert Delisle


O crime na Guiana é investigado pela polícia da Guiana.

Crime por tipo

Assassinato
Em 2012, a Guiana teve uma taxa de homicídio de 15,0 por 100.000 habitantes. Houve um total de 135 assassinatos na Guiana em 2012. A taxa de homicídios da Guiana em 2013 foi de 20,4 por 100.000 pessoas, a quarta maior taxa de homicídios na América do Sul (atrás da Venezuela, Colômbia e Brasil).

Violência doméstica
A violência doméstica é um problema em todas as regiões da Guiana. A aplicação das leis de violência doméstica é particularmente fraca no interior, onde a polícia não tem uma presença tão forte e os tribunais se reúnem apenas uma vez por trimestre.

As ONGs relatam uma percepção generalizada de que alguns policiais e magistrados poderiam ser subornados para que os casos de violência doméstica "desaparecessem". O governo também não processa casos em que a suposta vítima ou a família da vítima concordaram em desistir do caso em troca de um pagamento em dinheiro fora do tribunal. As ONGs afirmam que há a necessidade de uma Vara de Família especializada.

Roubo
Os assaltos à mão armada ocorrem regularmente, especialmente em áreas comerciais e no comércio, especialmente na capital Georgetown. Em todo o país, houve 512 roubos à mão armada durante o período de janeiro a outubro de 2012 (um aumento de 15% em relação a 2011).

Crime por região

Georgetown
Em Georgetown, as áreas de alta criminalidade incluem Tiger Bay, Albouystown, Sophia, todo o sul de Georgetown, Buxton e Agricola. Os roubos são uma ocorrência diária na área do Stabroek Market. Vários assaltos ocorreram no Jardim Botânico.

Referências

Guiana

Crime na Guiana


Asia Motors, Ltd, 1965 yılında Güney Kore'de kurulmuş otomobil firmasıdır. 1988 yılında Kia'ya bağlanmıştır, şu anda otomobil üretmemektedir. 1999 yılında Hyundai satın almıştır.

Güney Kore merkezli otomotiv şirketleri
Eski otomobil üreticileri
Eski otomobil markaları
Kia

Asia Motors


An Schoenocephalium martianum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Moritz August Seubert. An Schoenocephalium martianum in nahilalakip ha genus nga Schoenocephalium, ngan familia nga Rapateaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Schoenocephalium

Schoenocephalium martianum


Elpidio o Ilpidio (¿? - c. 670) fue un eclesiástico hispano, obispo de Astorga desde c. 654.

La única noticia conocida acerca de este prelado es su asistencia al X Concilio de Toledo celebrado el año 656 durante el reinado de Recesvinto, en el que también estuvieron presentes el metropolitano de Toledo Ildefonso, el de Sevilla Fugitivo y el de Braga Fructuoso, de quien era sufragánea la sede asturicense.

Referencias

Obispos de Astorga
Obispos de España del siglo VII

Elpidio de Astorga


Die Multiplex-PCR ist eine Anwendungsform der diagnostischen PCR. Ursprünglich wurde die PCR vor allem für die Amplifizierung (Vervielfältigung) von DNA zur Sequenzierung (Bestimmung der Basenabfolge) der amplifizierten DNA eingesetzt. Durch den Fortschritt der Sequenzierungsprojekte wurde es möglich, die PCR als diagnostische Methode zu benutzen. Mit der Kenntnis der Basenabfolge im Genom eines Organismus wurde es möglich, die für diesen Organismus spezifischen Sequenzen oder die mit einer Krankheit verbundenen Sequenzveränderungen zu ermitteln. Auf diese spezifischen Sequenzen wird dann eine diagnostische PCR entwickelt. Eine solche PCR zum Nachweis eines Abschnitts im Genom wird auch als Singleplex-PCR oder Einzel-PCR bezeichnet. Für viele Erkrankungen können aber verschiedene Viren oder Bakterien oder genomische Veränderungen die Ursache sein. Deshalb ist es zur Bestimmung der Ursache der Erkrankung notwendig, mehrere Singleplex-PCR-Nachweise durchzuführen. Unter diesen Bedingungen ist eine Multiplex-PCR sinnvoll.

Prinzip
In einer Multiplex-PCR werden die einzelnen PCR-Verfahren nicht mehr in getrennten PCR-Reaktionen verwirklicht, sondern alle zusammen in einer PCR-Reaktion. Damit wird der Aufwand für die Bestimmung der Ursache der Krankheit, vor allem die Kosten und die Zeit, verringert. Eine Multiplex-PCR ist also ein PCR-Ansatz mit dem Potential zum Nachweis von mehr als einem Genomabschnitt. Die Entwicklung einer Multiplex-PCR ist mit einem erhöhten Aufwand verbunden. Durch die erhöhte Anzahl von Primern und Sonden (bei der Gestaltung als real-time PCR) sind Wechselwirkungen zwischen diesen Oligonukleotiden viel wahrscheinlicher und treten auch in der Realität viel häufiger auf. Diese Wechselwirkungen würden die Sensitivität der Multiplex-PCR reduzieren und müssen deshalb ausgeschlossen werden.

Stand
Unter den realen Bedingungen ist es sehr schwierig, diese Wechselwirkungen zwischen den Oligonukleotiden vollständig auszuschließen, weshalb sensitive Multiplex-PCR-Anwendungen aktuell vor allem Duplex-PCR sind. Und dabei wiederum wird sehr oft der Nachweis der zu bestimmenden Genomsequenz mit einer internen Amplifikationskontrolle kombiniert. Eine Amplifikationskontrolle ist für viele diagnostische PCR-Anwendungen vorgeschrieben, um falsch negative Ergebnisse auszuschließen. Falsch negative Ergebnisse würden entstehen, wenn in der zu untersuchenden DNA Inhibitoren für den PCR-Nachweis enthalten wären. In der Realität sind dies vor allem Inhibitoren für die enzymatische Aktivität der Taq-Polymerase wie Eisen-Ionen aus den roten Blutzellen. Die Amplifikationskontrolle ist ein PCR-Nachweis, der die Abwesenheit von Inhibitoren für die PCR detektiert. Dafür wird eine zweite PCR-Reaktion konstruiert und der PCR-Ansatz mit einer kleinen Menge der Ziel-DNA für diese PCR versetzt. Bei einem negativen Ergebnis für den Nachweis der zu bestimmenden Genomsequenz muss diese Amplifikationskontrolle positiv sein, um die Abwesenheit von Inhibitoren und damit die Richtigkeit des negativen Ergebnisses zu bestätigen.
Wenngleich Duplex-PCR-Reaktionen am weitesten verbreitet sind, so sind Verfahren mit bis zu vier PCR-Nachweisen pro Ansatz keine Seltenheit mehr.

Hinweis
Unter Marketing-Gesichtspunkten verkaufen einige Unternehmen Nachweiskits als Multiplex-PCR, die mehrere getrennte PCR-Ansätze enthalten. Dies ist keine wirkliche Multiplex-PCR.

Ausblick
Wegen der großen Anzahl realer diagnostischer Probleme mit einer Vielzahl von möglichen Ursachen ist von einer weiteren Verbreitung von Multiplex-PCR-Verfahren auszugehen. Beispielhaft sind dies so wichtige Bereiche wie die Sepsis-Analytik, die Diagnose von Atemwegserkrankungen, die Krebsdiagnostik, der Nachweis von gentechnisch veränderten Organismen (GVO) oder der Ursache von Durchfallerkrankungen. Dabei ist vor allem mit einer weiteren Erhöhung der Multiplex-Anzahl und der Detektion mittels real-time PCR zu rechnen.

Weblinks
Protokolle für die Multiplex-PCR
Software für Multiplex-PCR
Utah-University Multiplex-TM-Software

Literatur

Molekularbiologie
Biochemisches Nachweisverfahren
Lebensmittelanalytik
Nukleinsäure-Methode

Multiplex-PCR


Biserica Ortodoxă a Ucrainei (în , Pravoslavna tserkva Ukrainy, "Biserica Ortodoxă a Ucrainei") este o Biserică Ortodoxă din Ucraina, aflată în comuniune cu Patriarhia Ecumenică de Constantinopol, care i-a recunoscut autocefalia. Întâistătătorul acestei biserici este mitropolitul Epifanie Dumenko. Conform unui recensământ efectuat în 2016 de Academia de Științe a Ucrainei, majoritatea relativă a ucrainenilor (45,7%) aparțin de această biserică.
Biserica a luat ființă la 15 decembrie 2018, adunarea de la Catedrala Sfânta Sofia din Kiev, prin unirea , a Bisericii Ortodoxe Ucrainene a Patriarhiei din Kiev și a unor fracțiuni din Biserica Ortodoxă Ucraineană (Patriarhia Moscovei). Se apreciază că noua biserică unificată are circa 20.000.000 de credincioși.

Autocefalia Bisericii Ortodoxe din Ucraina este recunoscută de Patriarhia Ecumenică a Constantinopolului, Patriarhia Alexandriei, Biserica Ciprului și Biserica Grecească.

Pe 24 mai 2023 Consiliul Episcopilor decide trecerea completă la calendarul iulian revizuit și că această tranziție va avea loc la 1 septembrie 2023. De asemenea, s-a hotărât convocarea Consiliului Local al BOU pe 27 iulie 2023, care va aproba în cele din urmă trecerea la calendarul iulian revizuit.

Istorie

Mitropolia de Kiev

În 988, ca urmare a creștinării Rusiei kieviene prin cneazul Vladimir I al Kievului, s-a format prima biserică creștină ucraineană cu centrul său în orașul Kiev sub denumirea de Mitropolia din Kiev a Patriarhiei Ecumenice a Constantinopolului.

Ultimul mitropolit grec a fost Isidor al Kievului, începând cu 1437. Acesta a fost privit cu suspiciune de cneazul Vasili al II-lea al Moscovei, care totuși i-a permis să facă parte din delegația Patriarhiei Constantinopolului la Conciliul de la Florența (1439). După ce mitropolitul Isidor a proclamat unirea bisericească cu Roma de Paști în anul 1441 la Kremlin, a fost arestat. A reușit să scape în 1443, după care a plecat în exil. Conducerea politică de la Moscova a mutat scaunul mitropolitan de la Kiev la Moscova, în care a fost ales mitropolitul , fără consultarea sau aprobarea Patriarhiei de Constantinopol.

La Kiev a fost ales mitropolitul unionist , fapt care a marcat sciziunea dintre Kiev și Moscova. Această divizare a fost continuată prin Unirea de la Brest din 1596, care a generat Biserica Greco-Catolică Ucraineană.

În 1685, Patriarhia Moscovei a început imixtiunea în treburile Mitropoliei de Kiev a Patriarhiei Ecumenice, hirotonind la Moscova pe mitropolitul Gedeon al Kievului. În 1686, prin simonie, patriarhul ecumenic Dionisie al IV-lea (care, mai târziu, a fost anatem) a emis o scrisoare sinodală, prin a acordat patriarhului Moscovei dreptul de a hirotoni mitropoliții de Kiev. Rămânea însă obligatoriu ca mitropolitul de Kiev să-l menționeze Patriarhul Ecumenic al Constantinopolului ca primul său ierarh în orice slujire, proclamând și confirmând dependența sa canonică de biserica-mamă din Constantinopol, dar nici una dintre aceste condiții nu a fost îndeplinită.

Mitropolia de Kiev a devenit, de fapt, una din diecezele obișnuite ale Patriarhiei Moscovei, când Petru cel Mare în 1722 l-a ales pe Barlaam (Voniatovych) în rangul de arhiepiscop, nu de mitropolit. Sfântul Sinod al Patriarhiei Ecumenice, în procesul de acordare a autocefaliei Bisericii Ucrainei în cadrul ședinței sale din 11 octombrie 2018, a anulat scrisoarea sinodală din 1686, din cauza simoniei.

Acordarea autocefaliei
La 16 iunie 2016, în ajunul sinodului pan-ortodox, Rada Supremă a Ucrainei a aprobat apelul adresat patriarhului Bartolomeu pentru a acorda autocefalie Bisericii Ortodoxe din Ucraina, pentru a depăși consecințele divizării bisericești, prin convocarea unui conciliu de unire și anularea alipirii Patriarhiei de Kiev la Moscova.

Trecerea la acțiuni practice în Constantinopol a avut loc în primăvara anului 2018. După întâlnirea cu patriarhul Bartolomeu, președintele Ucrainei Petro Poroșenko i-a trimis o cerere pentru un tomos. El a fost sprijinit de Rada Supremă și de ierarhii UOC-KP și UAOC. Într-o declarație după ședința din aprilie, Sinodul Patriarhiei Ecumenice a anunțat că a acceptat plângerea bisericii ucrainene și a autorităților seculare.

La ședința desfășurată în perioada 9-11 octombrie 2018, Sinodul Patriarhiei Constantinopolului și-a confirmat decizia de a începe să dea autocefalie Bisericii Ortodoxe din Ucraina. Sinodul a decis, de asemenea, să reînnoiască stauropegia Patriarhului Ecumenic din Kiev, reînnoită "în gradul său episcopal sau preoțesc" Filaret (Denisenko), Makarie (Maletici)   și "adepții lor, care s-au trezit într-o schismă nu din motive dogmatice", "au abolit" obligația Scrisorii sinodale din 1686, care îi conferea Patriarhului Moscovei dreptul de a hirotoni mitropolitul Kievului ales de Consiliul preoților și credincioșilor al eparhiei sale" (prin sinod). "Că și în aceste condiții Mitropolitul de la Kiev" trebuia să menționeze Patriarhul Ecumenic ca Prim Arhiepiscop în orice slujbă, proclamând și confirmând dependența sa canonică de Biserica Mamă a Constantinopolului").

PCU a fost format la 15 decembrie 2018, la un consiliu local recunoscut de Patriarhia Ecumenică prin unirea jurisdicțiilor ortodoxe ucrainene pe baza independenței canonice depline. Consiliul a fost prezidat de un reprezentant al Patriarhiei Ecumenice, Mitropolitul Emmanuel al Galiei (Adamakis). Al cincilea președinte al Ucrainei, Petro Poroșenko, a participat la Consiliul Local ca invitat.

În seara aceleiași zile, Patriarhul Ecumenic a recunoscut oficial rezultatele Consiliului local de unificare, l-a felicitat pe mitropolitul Kievului și întregii Ucraine pentru alegeri și l-a invitat la liturghie și la prezentarea tomosului. Și pe 16 decembrie 2018, pentru prima dată în istorie, diaconul Patriarhiei Ecumenice a amintit de șeful Bisericii Ortodoxe din Ucraina împreună cu șefii altor biserici care fac parte din diptic (lista bisericilor ortodoxe autocefale locale).

La 5 ianuarie 2019, patriarhul Bartolomeu a semnat un tomos pe autocefalia PCU în biserica "Sf. Gheorghe" din Fanaria, după o liturghie comună cu mitropolitul Epifanie. Acest pergament a fost realizat de călugărul Lucas, caligraf și artist de la mănăstirea "Xenofon" de pe Muntele Athos.

Procesul de acordare a autocefaliei Bisericii Ortodoxe din Ucraina s-a încheiat pe 6 ianuarie 2019. În timpul slujbei comune din ziua Bobotezei, Patriarhul Ecumenic Bartolomeu i-a prezentat lui Epifanie, șeful ales al PCU, un personal metropolitan și un sul cu textul tomos-ului.

Întronarea mitropolitului Epifanie al Kievului și al întregii Ucrainei a avut loc la Catedrala "Sfânta Sofia" din Kiev pe 3 februarie 2019. Ceremonia a fost condusă de Mitropolitul Galiei Emanuel (Adamakis), fost șef al Bisericii Ortodoxe Autocefale Ucrainene Makarie (Maletici) și Mitropolitul de Vinița-Bar, Simeon (Șostațki).

Structura canonică

În 2019 Biserica Ortodoxă a Ucrainei avea 47 de eparhii.

Tranziția comunităților bisericești de la Patriarhia Moscovei la BOU

Din 15 decembrie 2018 până în 7 noiembrie 2022, 1.153 de comunități religioase și mănăstiri au anunțat trecerea de la Patriarhia Moscovei la Biserica Ortodoxă a Ucrainei.

Note

Biserica Ortodoxă a Ucrainei


A Sai Do Papel Consultoria e Treinamento LTDA é um grupo brasileiro de inovação e investimentos que apoia corporações, Startup e investidores com soluções inovadoras.

História
O Sai do Papel é um Grupo de Inovação e Investimentos que apoia corporações, startups e investidores com soluções inovadoras. Fundada por Carlos Júnior, empreendedor, investidor anjo e mentor, eleito pela Associação Brasileira de Startups um dos dez melhores mentores do país, a companhia é constituída por quatro unidades de negócios - SdP Innovation, SdP Capital, SdPConsulting e o SdP Academy - que se complementam em um ecossistema de investidores, corporações e startups para promover negócios inovadores com metodologia exclusiva. Em cinco anos de operação, o Grupo Sai do Papel já realizou projetos de inovação e intraempreendedorismo com marcas como BNDES, Vale S.A., IBM, Grupo Globo, iFood e XP Investimentos, entre outras. A empresa é uma das realizadoras e responsável pela curadoria do Rio Innovation Week, maior evento de inovação da América Latina.

Referências

Inovação

Sai do papel


An Eriocaulon strictum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Milne-redh.. An Eriocaulon strictum in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon strictum


Die US Open 1954 im Badminton fanden Anfang April 1954 in Niagara Falls statt.

Finalergebnisse

Weblinks
 http://newspapers.nl.sg/Digitised/Article/straitstimes19540411.2.139.aspx
 http://newspapers.nl.sg/Digitised/Page/straitstimes19540412.1.11.aspx
 http://newspapers.nl.sg/Digitised/Page/straitstimes19540413.1.14.aspx

1954
Badminton 1954
Sportveranstaltung in Niagara Falls (New York)
1954

US Open 1954 (Badminton)


Die Basilika San Maurizio in der norditalienischen Hafenstadt Imperia ist die Pfarrkirche der gleichnamigen Pfarrei und Konkathedrale des Bistums Albenga-Imperia. Die klassizistische Kirche wurde zwischen 1781 und 1838 unter Leitung von Gaetano Cantoni erbaut. Mit ihrer Errichtung sollte der Republik Genua und Porto Maurizio, einem ehemals selbstständigen Stadtteil Imperias, ein majestätisches Denkmal gesetzt werden.

Architektur
San Maurizio ist die größte Kirche der Region Ligurien. Das Langhaus, das im Osten in den Chor mit Hauptaltar und Orgel mündet, wird von zwei Querhäusern gekreuzt. Über der östlichen Vierung steht die Hauptkuppel. Den Westabschluss bildet die breite antikisierende Fassade mit zwei Flankentürmen, von denen der nördliche das Geläut trägt. Der Umriss beträgt circa 70×42 Meter und umfasst eine Gesamtfläche von etwa 3000 Quadratmetern. Die Türme sind ungefähr 36 Meter hoch und die Laterne der Hauptkuppel befindet sich in einer Höhe von circa 48 Metern. Eine weitere Kuppel ist 23 Meter hoch.

Einzelnachweise

Weblinks

 Homepage der Parochie San Maurizio

Imperia
Imperia
Imperia
Imperia
Imperia
Imperia
Klassizistisches Bauwerk in Ligurien
Imperia
Erbaut in den 1830er Jahren
Imperia (Ligurien)

Basilika San Maurizio


Raisa este un film românesc din 2015 regizat de Pavel Cuzuioc. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Cristina Flutur, Maria Sagaidac.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2015 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2015

Raisa


أجيس الأول ابن إيرسثينيس مؤسس أسرة أجيداي، ويرجع نسبه إلى هرقل والحكايات عنه تملؤها الأساطير أكثر من الحقائق، وتروي الحكايات عنه أن احتل مدينة هيلوس الساحلية التي قاومت محاولته لتقليص الحقوق الممنوحة لها وقوانين طبقة العبيد.

مراجع

حكام القرن 10 ق م
حكام القرن 11 ق م
سنة الولادة غير معروفة
وفيات 900 ق م
يونانيون في القرن 10 ق م
يونانيون في القرن 11 ق م

أجيس الأول


7674 Kasuga este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7674 Kasuga este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kitami de Kin Endate și Kazuro Watanabe. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,91 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 2,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Note

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

7674 Kasuga


Husein-beg Biščević (Lušci Planka, 28. srpnja 1884. – 15. svibnja 1945.), bio je dopukovnik Hrvatske vojnice i SS Obersturmbannführer u 13. SS Handzar diviziji (najviši rang hrvatskih vojnih časnika u 13. SS-u tijekom Drugog svjetskog rata). Veteran je Austro-Ugarske vojske u Prvom svjetskom ratu.

Životopis
Primljen u Hrvatsko domobranstvo NDH 30. kolovoza 1941. u činu djelatnog satnika. 1. lipnja 1942. godine promaknut je u čin bojnika Ustaške vojnice i udjeljen u "Kordunski Sdrug". Na 17. srpnja 1942. godine odlikovan je za osobnu hrabrost u borbama oko Vojnića i Sića u lipnju i srpnju, malom Srebrnom Kolajnom. Na 1. srpnja 1942. postavljen za zamjenika zapovjednika III. Sdruga i Glavara stožera, pod zapovjedništvom pukovnika Josipa Metzgera. Krajem 1942. g., ponovo prima odlikovanje za borbe na Kordunu, Vojnički red "Željeznog Trolista" IV. stupnja. 5. siječnja 1943. preudjeljen na novu dužnost u Zagrebu u stožernom zapovjedničtvu Ustaške Vojne. 13. kolovoza 1943. postavljen za vojnog zapovjednika (SS Obersturmbannführer ) u 13. SS diviziji. Zamijenjen je 1. ožujka 1944. Malo se zna o njegovu sudbinu nakon rata, pretpostavlja se da je pogubljen tijekom bijega u Bleiburg.

Izvori

Drugi svjetski rat
Bosna i Hercegovina

Husein beg Biščević


Zanè-Monte Cengio est une course cycliste italienne disputée en Vénétie. Créée en 1971, elle se termine par le , une ascension culminant à 1 354 mètres d'altitude.

Après une interruption de onze ans, l'épreuve refait son apparition en 2021. Elle est inscrite au calendrier national de la Fédération cycliste italienne.

Palmarès

|-
| 1986
|  Gianluca Tonetti
|
|
|-
| 1987-1992
| align=center colspan=3| ?
|-
| 1993
|  Gilberto Simoni
|
|
|-
| 1994-1995
| align=center colspan=3| ?
|-
| 1996
|  Gianluca Tonetti
|  Gianluca Valoti
|  Mauro Zanetti
|-
| 1997
| align=center colspan=3| ?
|-
| 1998
|  Antonio Rizzi
|
|
|-
| 1999-2001
| align=center colspan=3| ?
|-
| 2002
|
|
|
|-
| 2003
|  Manuel Bortolotto
|
|
|-
| 2004
|  Vladimir Efimkin
|
|
|-
| 2005
|  Fabrizio Galeazzi
|
|
|-
| 2006
|  Mattia Turrina
|  Alessandro Bisolti
|  Michele Gaia
|-
| 2007
|  Stefano Pirazzi
|  Alessandro Bisolti
|  Stefano Usai
|-
| 2008
|  Stefano Locatelli
|  Stefano Pirazzi
|  Marco Manenti
|-
|
| align=center colspan=3| pas de course
|-
| 2021
|  Luca Rastelli
|  Manuele Tarozzi
|  Simone Raccani
|-
| 2022
|  Davide De Pretto
|  Luca Cavallo
|  Matteo Tarolla
|-
| 2023
|  Luca Cavallo
|  Simone Carrò
|  Francesco Galimberti
|}

Notes et références

Liens externes

Compétition cycliste en Italie
Cyclisme en Vénétie

Zanè-Monte Cengio


Päite (deutsch Peuthoff) ist ein Dorf (estnisch küla) in der Landgemeinde Toila (Toila vald). Es liegt im Kreis Ida-Viru (Ost-Wierland) im Nordosten Estlands.

Beschreibung und Geschichte
Das Dorf hat 24 Einwohner (Stand 19. September 2012).

Es wurde erstmals 1583 urkundlich erwähnt, entstand aber wahrscheinlich bereits vor dem Livländischen Krieg. Das Gut Päite ist erstmals für das Jahr 1586 belegt.

Landschaftsschutzgebiet Päite
Ein Teil des Territoriums ist als Landschaftsschutzgebiet (Päite maastikukaitseala) ausgewiesen.

Bei Naturliebhabern beliebt ist der 41 Meter hohe Klint von Päite (Päite pank). Von dort eröffnet sich dem Betrachter ein weiter Blick über den Finnischen Meerbusen.

Weblinks
 Beschreibung und Geschichte (estnisch)
 Landschaftsschutzgebiet Päite (Eesti Loodus 2005/7, estnisch)

Einzelnachweise

Ort in Estland
Geographie (Toila)
Ersterwähnung 1583

Päite


Eugene McDermott (12 de fevereiro de 1899 no Brooklyn, Nova York - 23 de agosto de 1973 em Dallas, Texas) foi um engenheiro e geofísico que co-fundou a Geophysical Service Incorporated (GSI) em 1930 e mais tarde sua empresa-mãe Texas Instruments em 1951. Uma de suas invenções patenteadas mais amplamente aclamadas foi para equipamentos de exploração de petróleo, relacionados ao uso inicial de sismógrafos de reflexão, ainda amplamente utilizados hoje na exploração de petróleo para mapear estratos de rochas subterrâneas usando tecnologia de ondas sonoras. Outras invenções variaram de aplicações geoquímicas a guerra antissubmarino, muitas vezes com foco no uso de sonar.

Referências
Texas Instruments

Eugene McDermott