Ranulf Flambard  () a fost un  normand medieval și un influent ministru al regelui William Rufus al Angliei.  Ranulf era fiul unui preot din Bayeux, Normandia, iar porecla "Flambard" înseamnă "incendiator" sau "purtător de torțe" și se poate să se fi referit la personalitatea sa. Și-a început cariera sub regele William I al Angliei, probabil lucrând la compilarea Domesday Book, precum și ca păstrător al sigiliului regelui. La moartea lui William I, Ranulf a ales să-l slujească pe noul rege al Angliei, William Rufus.

Sub Rufus, el a continuat să păstreze sigiliul regelui și s-a implicat și în administrarea financiară a regatului, unde și-a făcut rapid un nume prin metodele sale inovatoare de a obține venituri.  El a primit custodia mai multor funcții ecleziastice vacante, administrând la un moment dat șaisprezece episcopii sau abații vacante. Sarcinile sale multiple au făcut să fie considerat primul  al Angliei.  În timpul domniei lui Rufus, Ranulf a supravegheat construcția primului pod de piatră din Londra și pe cea a sălii regelui de la Westminster.  În 1099 a fost răsplătit cu episcopia de la Durham.

La moartea lui Rufus în 1100, Ranulf a fost închis în Turnul Londrei de către succesorul acestuia, Henric al Angliei.  Ranulf era un țap ispășitor convenabil pentru extorcările financiare din timpul domniei lui Rufus. A devenit primul prizonier care a evadat din Turn și a plecat în exil în Normandia cu fratele mai mare al lui Rufus și Henric, Robert Curthose, .  Ranulf a devenit un consilier principal al lui Robert și l-a asistat în invazia nereușită a Angliei, o încercare de a-l detrona pe Henric. Frații s-au împăcat, dar, deși Ranulf a reprimit funcția, a petrecut următorii câțiva ani în Normandia, revenind abia după ce Henric l-a învins pe Robert în bătălia de la Tinchebray.  Ranulf s-a retras ulterior din viața politică, având doar apariții ocazionale în public. El a rămas activ în treburile ecleziastice, a participat la consilii și a lucrat pentru a apăra drepturile scaunului său episcopal.

Începuturile vieții

Ranulf era normand, fiul lui Thurstin, un preot paroh din . Ranulf s-a născut probabil în preajma anului 1060, având aproape 70 de ani când a murit în 1128. Inițial, a lucrat pentru , dar a intrat în curând în  regelui William I, fratele uterin al lui Odo. El s-a remarcat printre ceilalți funcționari pentru inteligența sclipitoare și înfățișarea plăcută. Porecla lui, Flambard, înseamnă "purtător de torță", "incendiator" sau "devoratoar de flacări"; și s-ar putea să i se fi dat din cauza personalității sale înflăcărate. Orderic Vitalis, un cronicar medieval, consemnează că  i-a dat porecla lui Ranulf, deoarece îl deranja faptul că Ranulf, deși de familie modestă, dădea ordine nobililor. Arhiepiscopul Anselm de Canterbury i-a spus papei că porecla provine de la cruzimea lui Ranulf, pe care Anselm o asemăna cu o flacără care consumă totul. Ordic afirma mai departe că Ranulf era "educat din copilărie, cu paraziți dintre cei care umblau pe la curte".

Ranulf a dobândit reputația de finanțator și administrator capabil și a contribuit la creșterea veniturilor regale. Se pare că a jucat un rol important în compilarea studiului Domesday, fiind poate chiar principalul orchestrator al proiectului. Domesday Book îl consemnează drept scrib și ca proprietar de moșii în mai multe comitate. Înainte de moartea bătrânului rege, el a devenit capelan al lui  , pe care l-a slujit anterior în cabinet. Unele surse spun că era "aproape analfabet", dar acesta probabil însemna că nu era educat formal în artele liberale. Munca sa în cancelarie și ca administrator ar fi necesitat cunoașterea limbii latine. De asemenea, el a slujit drept păstrător al sigiliului regelui din preajma anului 1085.  Odată, în timp ce călătorea în estuarul Tamisei cu sigiliul, a fost capturat de pirați. El a împiedicat capturarea sigiliului aruncându-l în mare. Deși l-a slujit pe William Cuceritorul, el nu atestă nicio cartă sau o hotărâre autentică a lui William, ceea ce înseamnă că pe atunci el nu era un slujbaș important. Când regele William a murit și pământurile sale au fost împărțite între fiul său mai mare, Robert Curthose, care a primit Normandia, și al treilea fiu, William Rufus,  care a primit Anglia, Ranulf a ales să-l slujească pe Rufus în Anglia.

Munca sub Rufus

Înainte de moartea lui William Cuceritorul, Ranulf deținea o  în .  La începutul domniei lui Rufus, a deținut funcțiile de decan al Christchurch-ului, în Twynham, Hampshire și a fost prebendar al Londrei și al Lincolnului. Era încă păstrător al sigiliului regelui și se poate să fi fost responsabil de scriptoriul regal. El este de obicei descris drept capelan al lui Rufus, dar este numit și trezorier și uneori .  Alteori, rolul său are titlul de procurator. William de Malmesbury îl numește "gestionarul întregului regat".

La Christchurch, Ranulf a redus numărul de canoni care slujeau biserica de la 25 la 13, neînlocuindu-i pe funcționarii care mureau. Ranulf a păstrat veniturile care ar fi mers la canonii dispăruți și le-a folosit pentru a reconstrui biserica. Unele surse medievale susțin că, în reconstruirea bisericii de la Twynham, el nu numai că a demolat biserica pe care o înlocuia, ci și alte nouă care se aflau în apropiere.

În calitate de administrator financiar principal, Ranulf a dus greul condamnărilor cronicarilor pentru extorcare și pentru eforturile de a spori veniturile regale. Pe lângă încercările de a spori eficiența colectării și rata de impozitare, Ranulf a creat noi metode de strângere de bani. Una dintre noile sale măsuri de colectare a veniturilor a venit în 1094, când , sau milițiile voluntare engleze, au fost adunate pentru a se lupta în Normandia împotriva fratelui regelui Robert Curthose. Când toți bărbații s-au adunat, în loc să-i trimită în Normandia, Ranulf i-a trimis acasă, după ce a colectat de la fiecare cei 10  pe care fiecare om îi primise de la districtul lor pentru întreținere. Ranulf a cheltuit banii pe mercenari. Ranulf a intentat și procese, inclusiv împotriva lui Anselm chiar în ziua consacrării acestuia ca arhiepiscop de Canterbury. O altă inovație a fost încercarea de a colecta bani cu titlu similar sumelor plătite de vasali la moartea unui suzeran, de la subchiriașii pământurilor bisericii atunci când funcția ecleziastică corespunzătoare trecea în mâinile altcuiva. Această încercare a avut loc la moartea lui  în 1095, când regele a trimis înscrisuri țăranilor liberi ce munceau pământurile episcopiei, stabilind suma de bani datorată regelui. Această încercare nu s-a mai repetat însă.

Ranulf a administrat pentru rege o mare parte din funcțiile ecleziastice vacante. El a condus personal șaisprezece mănăstiri sau episcopii. În cele din urmă el a obținut pentru el personal bogatul post de  în mai 1099, și a fost întronizat la .  El fusese custodele acestei episcopii de la moartea episcopului anterior la începutul anului 1096.  La slujba de întronizare, a reușit să evite să presteze jurământ de supunere față de Thomas, , așa cum făcuse predecesorul său. , un cronicar medieval, l-a acuzat pe Ranulf că ar fi plătit 1.000 de lire pentru funcție. El a primit jurisdicție ecleziastică asupra Carlisle-ului și Cumbriei, cum primiseră și predecesorii săi în calitatea lor de episcopi de Lindisfarne, dar a exercitat-o doar pentru o perioadă scurtă de timp, deoarece după accederea la tron a lui Henric I, jurisdicția asupra acestor zone a fost transferată diecezei de York.

S-a sugerat că Ranulf ar fi fost primul justițiar (sau mare justițiar) al întregii Anglii, deși el nu a deținut titlul și nu este clar dacă puterea lui era la fel de extinsă ca a lui  în domnia următoare. A condus guvernul Angliei în timp ce Rufus se lupta în Normandia, nu doar strângând bani, ci emițând și  și ținând judecată, prerogative ce aparțineau regelui.  William din Malmesbury spunea, în descrierea eforturilor financiare ale lui Ranulf, că "i-a jupuit pe cei bogați, i-a doborât pe săraci și a măturat moștenirile altora în plasa lui". Un alt cronicar medieval, Orderic Vitalis, spunea că Ranulf intenționează să revizuiască cadastrul Angliei, aproape cu siguranță Domesday Book, și că intenționa să utilizeze acest cadastru revizuit pentru a confisca toate proprietățile a căror valoare depășește o anumită sumă. Chiar dacă ar fi planificat așa ceva, nu a făcut-o niciodată.

Ranulf a lucrat adesea coordonat cu   (seneșalul), și cu  pentru punerea în aplicare a hotărârilor judecătorești regale. Odată, împreună cu , , au reevaluat terenurile  pentru impozitare. Cu altă ocazie, a primit ordin ca, împreună cu , , să aibă grijă ca mănăstirea din Fecamp să primească custodia unei biserici din . Alții care lucrau adesea cu Ranulf erau ,  și  dapiferul. Acești oameni sunt uneori considerați de către istorici drept primii . Există în timpul administrării lui Ranulf și semne  de judecători rezidenți în comitatele care țineau curți regale. De asemenea, se mai foloseau și judecători itineranți pentru a audia cauze rezervate coroanei.

În timp ce administra Anglia pentru Rufus, Ranulf supraveghea și proiectele de construcții. Sub conducerea sa, a fost construit primul pod de piatră din Londra. Ranulf a construit și un zid în jurul  din Londra, închizând curtea interioară. S-a construit și o nouă sală la Westminster, din care s-au păstrat pereții exteriori de la Westminster Hall. A început construcția bisericii de la Christchurch din Twynham, care fusese dată de Rufus. După moartea lui Rufus, biserica a fost confiscată de la Ranulf, iar lucrările de construcție au încetat. Criptele și transeptele bisericii actuale datează însă de la lucrările de construcție ale lui Ranulf.

Sub Henric I

La accederea la tron a regelui Henric I, noul rege l-a închis pe Ranulf în Turnul Londrei la  sub acuzația de delapidare. Custodele său, William din Mandeville, a permis episcopului să evadeze la . Flambard nu a fost doar primul deținut din castel, ci și prima persoană care a evadat de acolo. O legendă populară spune că episcopul ar fi coborât pe fereastra celulei sale printr-o funie pe care prietenii i-o strecuraseră într-o damigeană de vin. Ranulf a dat vinul gardienilor și, după ce aceștia s-au îmbătat și au adormit, el ar fi coborât pe frânghie pentru a scăpa. Prietenii lui au aranjat un vas care să-l transporte pe Ranulf, împreună cu o parte din aurul episcopului și cu mama vârstnică a acestuia în Normandia. S-a refugiat peste Canalul Mânecii împreună cu fratele lui Henric, Robert Curthose, unde a devenit unul dintre principalii consilieri ai ducelui. Regele Henric l-a deposedat pe Ranulf de moșiile sale de la  în 1101, și noul arhiepiscop de York, , i-a luat episcopia. Arhiepiscopul de Canterbury, Anselm, i-a aranjat lui Flambard un proces într-un tribunal papal pentru simonie și a obținut emiterea unui decret papal împotriva lui Ranulf.

În calitate de consilier al lui Robert, Ranulf l-a presat pe duce să-i conteste coroana lui Henric.  Istoricul  spune că Ranulf "trebuia să furnizeze viziunea și energia strategice care îi lipseau ducelui Robert", iar alți istorici au fost de acord că sosirea lui Ranulf a fost catalizatorul capacității lui Curthose de a pune la punct o invazie.  Ranulf avea sarcina de a organiza transportul pentru invazia Angliei și, de asemenea, a asigurat trecerea de partea lor a unora dintre vasele lui Henric, permițând astfel flotei să debarce în siguranță. Robert a invadat Anglia în iulie 1101 împreună cu Ranulf, dar Robert a acceptat la , la , renunțând la pretenția față de tronul Angliei. Deși niciun cronicar nu menționează că Ranulf ar fi fost prezent la Alton, probabil că a fost și el acolo.  Ranulf a fost iertat prin tratat și a revenit la episcopia sa, dar a ales să mai rămână cu Robert încă cinci ani. Unii istorici, între care CW Hollister, văd tratatul ca pe o urzeală a lui Ranulf, în principal în încercarea de a-și salva propria carieră ecleziastică în Anglia, renunțând la rolul de consilier șef al lui Curthose, și devenind doar unul dintre mai mulți.

Robert l-a răsplătit pe Ranulf pentru sfatul său în timpul invaziei, încredințându-i administrația .  După înfrângerea lui Robert de către Henric la Tinchebray în 1106, episcopul a fost printre primii care s-au împăcat cu Henric, și s-a întors la Durham. S-a retras din viața politică. Henric îl înlocuise deja cu Roger de Salisbury, un finanțist capabil care era infinit mai acceptabil pentru națiune. Deși unii istorici au susținut că șederea lui Ranulf în Normandia a fost ca agent al lui Henric, se pare că Ranulf se ocupa în principal de interesele sale și ale familiei sale.

În 1108, Ranulf a fost târât în mijlocul unei dispute între arhiepiscopul Anselm și noul arhiepiscop de York, , pe marginea chestiunii dacă Thomas ar trebui sau nu să presteze jurământ de credință lui Anselm. Deoarece Anselm a refuzat să îl întronizeze pe Thomas fără jurământ de credință, iar Thomas a refuzat să-l presteze, Thomas nu putea să întronizeze el însuși episcopi.  Ranulf i-a scris lui Anselm, cerându-i să poată acționa ca surogat al lui Thomas și să îl întronizeze pe  ca . În septembrie 1108, Anselm i-a scris lui Ranulf, interzicându-i lui și oricui altcuiva decât Thomas sau Anselm, să îl întronizeze pe Thurgot sau pe alți episcopi. Ulterior, Ranulf a încercat să-l mituiască pe regele Henric să-i ia partea lui Thomas. Thurgot fusese prior al  la Durham, dar avusese conflicte cu Ranulf, care a aranjat ca el să fie ales la St Andrew's drept compromis pentru dispută.

Ranulf a fost cel care a hirotonit pe , arhiepiscopul ales al Yorkului, ca preot în 1115, deși Thurstan a trebuit să aștepte încă patru ani să fie întronizat ca episcop. Ranulf a participat la  din 1119, ținut de Papa Callixtus al II-lea. În 1125, , legatul papal în Anglia, l-a vizitat pe Durham pentru a investiga acuzațiile împotriva episcopului. Cronicarii medievali au povestit că legatul a fost impresionat de nepoata lui Ranulf și, după ce s-a culcat cu fata, nu a mai acționat în vederea vreunei acuzații împotriva lui Ranulf.  Povestea este puțin probabil să fie adevărată.

Moartea și memoria

Ranulf a lucrat pentru a finaliza  pe care o începuse predecesorul său, ; a fortificat Durhamul cu un zid din jurul , a construit  pentru a ajuta la apărarea ; și a înzestrat biserica colegială din Christchurch, Hampshire. El a construit sau a extins alte biserici, inclusiv cea de la Christchurch din Hampshire pe care o înzestrase, și biserica Sfântul Martin din Dover. Primul pod de piatră de la Durham a fost completat la instruirea sa în 1120, așa-numitul , descris ca "o minunată lucrătură". El a curățat și a nivelat Peluza Palatului din Durham, între castel și catedrală. În timp ce cronicarii mai mult l-au condamnat Ranulf pentru moravurile sale, colegiul canonicilor catedralei îl stima mult din cauza activităților sale de construcție și pentru că apăra drepturile Durhamului. Deși a uzurpat unele din veniturile colegiului catedralei, banii din aceste drepturi au fost folosiți pentru a finaliza reconstrucția catedralei, iar ulterior a restabilit venitul călugărilor și le-a mărit zestrea. La moartea lui, zidurile catedralei erau terminate până la "acoperiș", ceea ce probabil înseamnă bolta.

Ranulf a atras pe lângă el cărturari și a reformat administrația diecezei, împărțind-o în arhidiaconii. Ranulf a supravegheat mutarea moaștelor  într-un nou mormânt într-o ceremonie generoasă. El îl vizita și pe pustnicul , cu care s-a împrietenit.

Unul dintre frații lui Ranulf a fost Fulcher, care a fost episcop de Lisieux în 1101. Un alt frate a fost Osbern, care era funcționar regal pentru Rufus, iar ultimul frate a fost Geoffrey.  S-ar putea ca Fulcher să fi fost numit episcop pentru a-i permite lui Ranulf să exploateze episcopia în timp ce Ranulf era în exil în Normandia. Ranulf a avut un fiu, Thomas, care a fost și el episcop de Lisieux, imediat după unchiul său. Ca și unchiul său, el ar fi putut fi numit ca înlocuitor pentru a permite tatălui său să-și însușească veniturile de la Lisieux. Amanta lui Ranulf era o englezoaică numită Alveva sau Ælfgifu, care i-a dăruit cel puțin doi fii. Fiii Alvevei erau Ranulf, care a fost arhidiacon, și Elias. Când Ranulf a devenit episcop, s-a căsătorit cu o  din Huntingdon, dar a rămas în relații bune atât cu Alveva cât și cu soțul ei, adesea stând la ei când era plecat de la Durham.  Alveva a fost mătușa Christinei de Markyate și se spune că Christina a respins încercările episcopului de a o seduce în 1114.  Alveva și fiul lui Ranulf, Elias, au deținut o prebendă la Londra, el fiind funcționar regal al lui Henric I. Ralf, fiul lui Ranulf, a fost paroh la Middleham și a deținut și el o prebendă la Londra. El a stat pe lângă curtea arhiepiscopului  de Canterbury după 1138. Unii dintre fiii lui Ranulf au fost educați la Laon sub îndrumarea lui , unul dintre grefierii lui Ranulf. Unul dintre nepoții lui Ranulf, Ralf, a fost arhidiacon în Northumberland și în timpul domniei regelui Stephen a ajutat la a menține eparhia Durham loială acestuia. Alți nepoți erau Osbert, care a fost șeriful la Durham, precum și Robert, Richard și William, care dețineau fiefuri. Fără relație de rudenie cu Ranulf, William de Corbeil a devenit unul dintre grefierii casei lui Ranulf și, în cele din urmă, a fost ales arhiepiscop de Canterbury în 1123.

Ranulf a murit la . A fost înhumat în canonicatul din Durham, unde mormântul său a fost deschis în 1874.  Scheletul său s-a păstrat, iar examinarea acestuia arată că avea circa  înălțime. Îi plăceau hainele și era întotdeauna îmbrăcat elegant. Era eficient în colectarea veniturilor regale, dar era și generos cu oamenii săi, iar spre sfârșitul vieții a dăruit cu generozitate săracilor. Sceptrul de episcop și inelul cu sigiliu se găseau în mormânt și erau destul de simple. Un amănunt neobișnuit în mormântul său este acela că a fost îngropat deasupra unui strat de cărbune care era așezat pe straturi alternante de var și pământ.

Reputația lui Ranulf a suferit din cauza ostilității cronicarilor monahali atât față de el, cât și față de Rufus. Mulți cronicari au deplâns relativismul lui moral și duritatea măsurilor sale financiare. Ordic l-a descris pe Ranulf drept "dependent de petrecerii și beții și pofte trupești; crud și ambițios, risipitor cu adepții lui, dar lacom în luare avutului altora". În afară de cronicari, arhiepiscopul Anselm de Canterbury i-a scris papei Pascal al II-lea, în timp ce Ranulf era în exil, descriindu-l pe Ranulf drept "strângător de chirie cu cea mai rea reputație cu putință". William din Malmesbury a spus că Flambard era un "prăduitor al bogaților și un dărâmător al săracilor".  Istoricii victorieni, între care , l-au demonizat pe Ranulf, iar Freeman a susținut în special că Ranulf era un "geniu malign". Istoricii moderni au îmbrățișat o viziune mai moderată, începând cu  în 1933. Istoricul David Bates a simțit că el, alături de succesorul său, Roger de Salisbury, "au fost, în esență, manageri-șefi ai finanțelor și justiției regelui".

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie

Lectură suplimentară

Decese în 1128
Nașteri în secolul al XI-lea

Ranulf Flambard


Gustav Troger, nacido el año 1951 en Kohlschwarz, es un escultor y pintor austríaco.

Desde el año 1989 reside en Los Ángeles (California) y Graz.

Datos biográficos

Premios

 1982 Premio de Arte de la Provincia de Estiria
 1987 Premio Otto Mauer
 1992 Subvención del Estado (Staatsstipendium)
 2002 Premio de Apreciación de las Bellas Artes del Estado de Estiria

Obras
 pintura de la torre del campanario de la iglesia parroquial de San Leonhard en Feldbach
 1988 altar, ambón, candelabros de la Iglesia del Sagrado Corazón en Graz

Referencias y notas

Notas

Enlaces externos

 Gustav Troger: sitio web oficial
 PND : 118760947
 VIAF: 54944088
 Wikipedia-Personeninfo
 LCCN : n84046072
 WorldCat

Enlaces externos

Pintores de Austria del siglo XX
Escultores de Austria del siglo XX
Escultores de Austria del siglo XXI
Escultores de Austria en Estados Unidos
Nacidos en Estiria

Gustav Troger


Goodbye to the Age of Steam ist das erste Studioalbum der englischen Progressive-Rock-Band Big Big Train. Die CD wurde am 31. Mai 1994 veröffentlicht.

Inhalt
Die Songs auf Goodbye to the Age of Steam handeln von alltäglichen Drahtseilakten und teilweisen Abstürzen. Der Albumtitel hat keinen Bezug zu den Songs, vermittelt aber die Stimmung der Stücke.

Stil
Musikalisch zeigen sich BBT zum Zeitpunkt ihres Debütalbums sowohl von typischen Neo-Prog-Bands wie IQ, Jadis, Galahad beeinflusst, als auch z. B. von Steve Hackett. Ein eigener Stil ist zu erahnen, aber noch nicht gefestigt. Das Album bekam mittlere bis positive Kritiken, wobei oft der zu dünne Gesang bemängelt wurde.

Titelliste
 Wind Distorted Pioneers (3:21)
 Head Hit The Pillow (5:50)
 Edge Of The Known World (4:47)
 Landfall (4:18)
 Dragon Bone Hill (3:53)
 Blow The House Down (9:21)
 Expecting Snow (2:37)
 Blue Silver Red (10:04)
 Losing Your Way (7:29)
 Two Poets Meet (4:30) (Bonus-Track nur auf japanischer Ausgabe)

Re-Release
Im Jahr 2011 wurde Goodbye to the Age of Steam auf dem bandeigenen Label English Electric Recordings wiederveröffentlicht. Die teilweise verschwundenen Keyboardtapes mussten dazu neu eingespielt werden. Auch das Album-Cover wurde von Jim Trainer neu gestaltet, da das Original von Kev Thompson verloren ging. Drei Bonus-Tracks ergänzen die ursprünglichen Songs, darunter eine Neukomposition.
 Wind Distorted Pioneers (3:21)
 Head Hit The Pillow (5:50)
 Edge Of The Known World (4:47)
 Landfall (4:18)
 Dragon Bone Hill (3:53)
 Blow The House Down (9:21)
 Expecting Snow (2:37)
 Blue Silver Red (10:04)
 Losing Your Way (7:29)
 Far Distant Thing (4:35) (Aufnahme von 1993 für das Demo The Infant Hercules)
 Expecting Dragons (7:16) (neue Aufnahme in der 2011er-Besetzung)
 Losing Your Way (10:01) (Langversion)

Einzelnachweise

Weblinks

 Goodbye to the Age of Steam auf bigbigtrain.com

Album 1994
Album (Progressive Rock)
Big Big Train

Goodbye to the Age of Steam


Colliguay puede referirse a:

Colliguay, planta de la familia Euphorbiaceae.
Colliguay, localidad chilena de la Región de Valparaíso.

Colliguay


Kværs kirke i landsbyen Kværs otte kilometer vest for Gråsten er en kirke fra omkring år 1150-1200. Den består af et romansk kor og skib samt to tilbygninger fra nyere tid, et gravkapel og et våbenhus på nordsiden af henholdsvis kor og skib. Kirken ligger på en høj banke i den sydlige del af byen. Kirken står hvidkalket med røde tegltage.

Sidebygningen på korets nordside, er opført som åben begravelse for Ladegårds ejere. Igennem bygningen har der været adgang til to herskabsstole i koret, en på gulvet og en i pulpiturhøjde.

Klokkehuset er fritstående og opført i 1815. Hovedformen med de indad hældende vægge, det åbne klokkekammer, det store, understøttende tagfremspring og pyramidetaget med vejrhaneen er en traditionspræget og måske en arv fra forgængeren. Selve konstruktionen, herunder den sideværts afstivning af de otte højstolper, er derimod noget anderledes end i de ældre, Sønderjylland|sønderjyske klokkehuse. På den sengotiske klokke fra 1422 finder man et primitivt relief, der forestiller helgenskikkelsen Skt. Hjælper.

Kirkegården ligger rundt om kirken, og skråner ned fra denne. Kirkegården er omkranset af gamle lindetræer og tjørnehække på kampestensdiger. På kirkegården er der mindesten over 37 sogneboere der faldt i krigen 1914-18.

En figur af Johannes Døberen er et yngre gotisk billedskærerarbejde fra midten af 1300-tallet.
Alterbordet er fra 1924, altertavlen er fra 1840 og efterligner en sengotisk fløjtavle. Fløjmalerierne viser bønnen i Gethsemane og Jesu opstandelse, og det midterste felt korsnedtagelsen.

Prædikestolen er fra begyndelsen af 1600 tallet, ændret i 1804. den træfarvede stol, der hviler på murrester fra den gamle triumfmur, har af oprindelige dele bevaret de smalle frisefelters skriftkartourelieffer.

Den romanske døbefont af granit er fra omkring 1813. Den pyramidestubformede fod har foroven en rundstav afbrudt af hjørnehoveder, skaftet har en midt vulst og kummen har bladranker over en arkaderække. I 1859 restaureres kirken og får nyt inventar, bl.a. en ny døbefont af træ. Den gamle bliver solgt til en landmand, som bruger den som vandtrug til sine heste. I 1902 køber bymuseet i Flensborg døbefonten og udstiller den. I 1995, 75-året for folkeafstemningen og Genforeningen i 1920 træffer bymuseet i Flensborg og museet på Sønderborg Slot en aftale om gensidig deponeringer af museumsgenstande. Døbefonten hører blandt disse genstande. Og derfor kunne et længe næret ønske fra Kværs menighed imødekommes, om at få den gamle døbefont genopstillet i Kværs kirke.

Orgelet er leveret i 1891 af Marcussen og Sohn, Åbenrå, fornyet efter 1911 af L. Zachariassen, Apenrade, med ni stemmer, to manualer og pedal. Ifølge indberetningen 1910 fandtes da et simpelt orgel med udsavede vinger, fra ca. 1750, muligvis et ældre orgelhus, der anvendtes til det nye orgel fra 1891. Et harmonium anskaffedes 1866, som er fornyet efter 1911.

Eksterne henvisninger og kilder

 Kværs Kirke
 Kværs Kirke hos KortTilKirken.dk
 www.danmarkskirker.natmus.dk

Kirker i Sønderborg Kommune
Kirker i Haderslev Stift
Kirker i Sønderborg Amt

Kværs Kirke


Le  d'artillerie de campagne ( RAC) est un régiment d'artillerie de l'armée française qui a combattu lors de la Première Guerre mondiale.

Création et différentes dénominations

  : formation du  d'artillerie de campagne à partir de l'artillerie divisionnaire de la  d'infanterie (AD/163)
  : dissolution

Historique des batailles du  RAC

Le  RAC est créé le  par regroupement des trois groupes de l'artillerie divisionnaire de la  : le  groupe du  devient le  groupe, le  groupe du  le  et le  groupe du  RAC (ex- groupe du  ) le .

Alors stationné dans le secteur des , le régiment y reste jusqu'en juin 1917. Il combat ensuite dans les monts de Champagne en juillet-août. En septembre 1917, il combat dans le secteur de Navarin. À la fin du mois il est envoyé dans le secteur d'Auberive puis gagne le secteur du Téton en novembre 1917.

Passé en réserve à partir du  près de Baconnes, le régiment est envoyé repousser une attaque allemande lancée sur Moreuil du  au  dans le cadre de l'offensive du Printemps contre la  armée. Fin avril, le  s'installe dans le secteur de la ferme des Marquises (). Le , au déclenchement de la bataille de Champagne, le régiment souffre particulièrement des tirs d'obus toxiques et explosifs allemands et la  batterie du régiment est citée à l'ordre de l'armée pour le maintien de ses tirs malgré ses pertes. L'infanterie allemande avance également et la  batterie doit détruire ses pièces avant de décrocher. La  batterie voisine continue à tirer sur les Allemands qui s'approchent jusqu'à une portée de . Le régiment contribue fortement à l'arrêt de l'attaque allemande sur le front de la  DI.

Dans la nuit du 25 au , le  RAC participe à la préparation d'artillerie de l'offensive Meuse-Argonne. La  DI progresse vers Auberive, occupée le 29, et le  elle dépasse Perthes-lès-Hurlus, toujours avec le soutien de son artillerie. Le 19 octobre, le régiment est détaché de sa division pour aller soutenir l'assaut de la  armée sur Banogne-Recouvrance. Mis au repos le 29 octobre, le régiment revient en ligne dans la région de Terron-sur-Aisne le 2 au soir soutenir l'assaut de la . Le canal des Ardennes est franchi le 6 et la Meuse le 10. L'armistice entre en vigueur le lendemain à .

Le régiment est dissous le .

Décorations

Le régiment est cité collectivement à l'ordre de l'armée pour son action du . Son étendard est donc décoré de la croix de guerre 1914-1918.

Liste des chefs de corps

  -  : lieutenant-colonel Tournaire
  -  : lieutenant-colonel Beaudot

Sources et bibliographie

 .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

 .

Articles connexes

 Liste des régiments d'artillerie français
 Artillerie française pendant la Première Guerre mondiale

Unité d'artillerie française dissoute
Régiment décoré de la croix de guerre 1914-1918

244e régiment d'artillerie


Claudio Giuliodori (Osimo, 7 de janeiro de 1958) é assessor eclesiástico e capelão geral da Università Cattolica del Sacro Cuore.

O arcebispo de Ancona-Numana, Carlo Maccari, o ordenou sacerdote em 16 de abril de 1983. Foi incardinado em 30 de setembro de 1986 no clero da Arquidiocese de Ancona-Osimo.

Bento XVI nomeou-o em 22 de fevereiro de 2007 Bispo de Macerata-Tolentino-Recanati-Cingoli-Treia. Foi ordenado bispo pelo Cardeal Vigário Camillo Ruini em 31 de março do mesmo ano; Os co-consagradores foram Angelo Bagnasco, Arcebispo de Gênova, Giuseppe Betori, Secretário Geral da Conferência Episcopal Italiana, Luigi Conti, Arcebispo de Fermo, e Edoardo Menichelli, Arcebispo de Ancona-Osimo. Como lema escolheu Gratia et Veritas. Em 26 de fevereiro de 2013, o Papa o nomeou assessor eclesiástico e capelão geral da Università Cattolica del Sacro Cuore, a maior universidade não estatal da Europa.

Ver também

Bispos católicos da Itália

Claudio Giuliodori


Joseph Deane Bourke,  comte de Mayo (1736 - ) est un pair et évêque irlandais qui occupe de hautes fonctions dans l'Église d'Irlande.

Famille
Il est le deuxième fils de John Bourke (1er comte de Mayo) et de Mary Deane. En 1760, il épouse Elizabeth Meade, fille de Richard Meade,  baronnet et de Catherine Prittie. Ils ont quatre fils : John Bourke (4e comte de Mayo), Richard, Joseph et George, et six filles : Catherine, Mary-Elizabeth, Mary-Anne, Charlotte, Louisa et Theodosia-Eleanor. Le fils de Theodosia, Matthew Hale, est le premier évêque de Perth, puis l'évêque de Brisbane.

Carrière ecclésiastique
Avant son élévation à l'épiscopat, il est Prébendier d'Armagh (1760-1768), Doyen de Killaloe (1768–1772) et recteur de Kilskyre, près de Kells, comté de Meath (1769–1772)  et doyen de Dromore (1772) .

Il est nommé évêque de Ferns et Leighlin le 7 septembre 1772. Il est consacré à l'église St. Thomas de Dublin le 11 octobre 1772 ; les consécrateurs sont John Cradock, archevêque de Dublin, Charles Jackson, évêque de Kildare et William Newcome, évêque de Dromore. Dix ans plus tard, il est transféré à l'archevêché de Tuam par lettres patentes le 8 août 1782. À la mort en 1792 de son frère, John Bourke,  comte de Mayo, il lui succède en tant que  comte de Mayo.

Il meurt à Kilbeggan dans le comté de Westmeath le 20 août 1794 et est enterré dans le cimetière de sa famille près de Naas, dans le comté de Kildare.

Références

Liens externes

Dynastie de Burgh
Évêque anglican du XVIIIe siècle
Comte de la pairie d'Irlande
Décès en août 1794
Naissance en 1736

Joseph Bourke (3e comte de Mayo)


El T-50 era un tanque ligero soviético construido al inicio de la Segunda Guerra Mundial. El diseño de este vehículo tenía algunas características avanzadas, pero era complejo y costoso, por lo cual solamente se fabricaron 69 unidades. Además, incluso antes que fuese producido en serie, el desarrollo de la guerra demostró la obsolescencia del concepto del tanque ligero.

Producción
El T-50 fue desarrollado en vísperas de la Segunda Guerra Mundial para el Ejército Rojo. La experiencia de la Guerra Civil Española condujo a un esfuerzo por actualizar o reemplazar la gran flota de tanques soviéticos. Antes de 1939, la mayoría de tanques en servicio del Ejército Rojo eran versiones mejoradas de diseños extranjeros. Por ejemplo, el más numeroso, el T-26, era una copia del británico Vickers 6-ton con una torreta de diseño soviético y un cañón de 45 mm. Sin embargo, antes y durante la guerra, la Unión Soviética desarrolló nuevos tanques ligeros, medios y pesados de diseño totalmente nacional. El T-50 iba a reemplazar al T-26; en los planes anteriores a la guerra, el T-50 sería el tanque soviético más numeroso, operando al lado del BT.

El desarrollo del T-50 empezó como el proyecto SP (Soprovzhdeniya Pekhoty, 'Apoyo de infantería') en 1939 en la oficina de diseño OKMO de la Fábrica Número 135 S.M. Kirov de Leningrado, bajo la dirección de S. Ginzburg y L. Trojanov. Los prototipos iniciales, llamados T-126 y T-127, no tuvieron más mejoras que el proyecto T-46-6 abandonado ese mismo año, pero el más pesado T-126 fue elegido para seguir siendo desarrollado. La oficina de diseño fue depurada durante la Gran Purga, siendo incapaz de continuar con el proyecto, por lo que fue transferido a la Fábrica Número 174 K.E. Voroshilov en mayo de 1940. Trojanov completó el diseño del T-50 en enero de 1941 y se aprobó su producción, pero no se pudo iniciar debido a problemas técnicos.

Mientras tanto, se desarrolló y construyó un reemplazo para los tanques BT en la Fábrica Malyshev de Ucrania, que sobrepasó las especificaciones originales. El resultado fue el fiable y económico tanque medio T-34.

Tras la Operación Barbarroja en junio de 1941, se ordenó la mudanza de las fábricas de tanques a los Urales. Una parte de OKMO fue trasladada a Omsk en octubre y se inició la producción. El T-50 tenía un excelente diseño, pero todavía padecía problemas técnicos y en aquel momento resultó ser tan costoso de producir como el T-34. Los más sencillos tanques ligeros T-60 ya estaban siendo producidos en serie. Se construyeron un total de 69 tanques T-50 (solo 48 de ellos con armamento) antes de que su producción se cancelara en enero de 1942.

Se continuó trabajando en un prototipo, llamado T-45, en la Fábrica Número 174 y en la Fábrica Número 100 Kirovskyi. Pero por acelerar la producción del T-34 y a la falta de interés por parte de las tropas en el frente, el concepto del tanque de apoyo a la infantería fue abandonado.

Descripción
El T-50 fue un diseño avanzado para su época, con suspensión de barras de torsión, motor diésel (común a todos los nuevos modelos soviéticos) y blindaje muy inclinado y soldado. Una excelente característica era la torreta triplaza con cúpula para el comandante, que no aparecería en otros tanques soviéticos hasta 1942. La mayoría de los modelos soviéticos del período 1939-1943 tenían torretas monoplaza o biplaza, que eran menos efectivas en combate que una torreta triplaza. Además, todos los T-50 tenían radio, una característica que solamente se encontraba en el tanque del comandante en los primeros modelos.

Sin embargo, el T-50 tenía varias debilidades; al igual que muchos tanques soviéticos, tenía un interior muy estrecho. Pero los principales problemas eran los del nuevo motor V-4 desarrollado específicamente para este modelo, al contrario de otros tanques ligeros soviéticos que empleaban motores de camión estándar. Los T-60 y T-70, así como el cañón autopropulsado SU-76, empleaban motores de camión GAZ estándar. Los motores de tanque especiales, más costosos de producir, estaban reservados para tanques con altas prestaciones. El sumamente móvil BT-8, el T-34, los tanques pesados KV-1 e IS-2, así como sus derivados, empleaban variantes del mismo motor diésel de 12 cilindros V-2 estándar. El motor V-4 era sumamente poco fiable y sus fallos de diseño no podían ser corregidos. La baja fiabilidad del motor y su alto costo contribuyeron al retiro del T-50.

Variantes
Tuvo dos variantes; un modelo básico y un modelo con blindaje mejorado. Antes de la invasión alemana de la Unión Soviética, a varios tanques se les aumentó el blindaje con planchas soldadas o remachadas. A algunos tanques pesados KV, tanques medios T-28 y el tanque ligero T-26 se les agregaron planchas adicionales. Unos cuantos T-50 también recibieron estas mejoras. Esta variante con blindaje mejorado es reconocible por las cabezas de los remaches que sostienen las planchas agregadas a los lados de la torreta y al frente del chasis. El T-50 normal no las trae. Irónicamente, el blindaje adicional se agregó en respuesta a erróneos informes de poderosos cañones antitanque y tanques alemanes. El T-50 con blindaje mejorado tiene un espesor de 57 mm en sus zonas más gruesas.

Historial de combate

Los pocos T-50 disponibles fueron desplegados en el frente de Leningrado. Han sobrevivido pocas fotos tomadas en el frente y no se sabe mucho sobre su historial de combate. Un T-50 con blindaje mejorado fue capturado y empleado por los finlandeses en 1944. Este sobrevivió a la guerra y hoy se encuentra expuesto en Finlandia. En teoría, el T-50 podía enfrentarse a cualquier tanque alemán de inicios de la guerra. Sin embargo, las especificaciones de los planos no siempre se ajustan al desempeño real.

La mayor parte de la producción de tanques ligeros en 1941-1943 consistió en los menos avanzados pero más sencillos T-60 y T-70. Hacia 1943, el papel del tanque de apoyo a la infantería fue considerado obsoleto y los menos costosos cañones autopropulsados SU-76 tomaron el papel del tanque ligero de apoyo a la infantería. En los regimientos de blindados, los tanques ligeros empezaron a ser reemplazados por los medios T-34. Los papeles de reconocimiento y enlace de los tanques ligeros fueron asumidos por automóviles blindados menos costosos, al igual que tanques ligeros británicos y canadienses Valentine Mk. II y M3 Stuart estadounidenses, suministrados a través de los acuerdos auspiciados por la Ley de Préstamo y Arriendo.

Ejemplares sobrevivientes
Hoy solamente quedan dos T-50. Uno se encuentra en el Museo de Tanques de Parola y es un modelo con blindaje adicional remachado. El otro es un T-50 estándar, expuesto en el Museo de Blindados de Kúbinka.

Notas

Referencias
Zaloga, Steven J.; James Grandsen (1984). Soviet Tanks and Combat Vehicles of World War Two. Londres: Arms and Armour Press. ISBN 0-85368-606-8.
Tanque ligero T-50, versión en inglés de battlefield.ru

Enlaces externos

 (en inglés)
 El T-50 del Museo de Blindados de Kubinka (en ruso)
 El T-50 del Museo de Tanques de Parola (en ruso)
 Prototipo del T-50 en el Museo de Blindados de Kubinka (en ruso)

Carros de combate
Tanques ligeros
Tanques de la Unión Soviética de la Segunda Guerra Mundial

T-50


Marcus Claiborne Lisle (* 23. September 1862 bei Winchester, Kentucky; † 7. Juli 1894 ebenda) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1893 und 1894 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Marcus Lisle besuchte die öffentlichen Schulen seiner Heimat und studierte danach an der University of Kentucky in Lexington. Nach einem anschließenden Jurastudium an der Columbia University in New York City und seiner Zulassung als Rechtsanwalt begann er ab 1887 in Winchester in diesem Beruf zu arbeiten. Im Jahr 1890 wurde er Bezirksrichter im Clark County.

Politisch war Lisle Mitglied der Demokratischen Partei. Bei den Kongresswahlen des Jahres 1892 wurde er im zehnten Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1893 die Nachfolge von Joseph M. Kendall antrat. Er konnte sein Mandat aber nur bis zum 7. Juli 1894 ausüben. An diesem Tag starb er in seinem Heimatort Winchester. Sein Mandat fiel nach einer Nachwahl an William M. Beckner.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Richter (Kentucky)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1862
Gestorben 1894
Mann

Marcus C. Lisle


Rust in Peace, Amerikalı heavy metal grubu Megadeth'in dördüncü stüdyo albümüdür. 1990 yılında Capital Records tarafından piyasaya sürülmüştür. Birçok metal müzik dinleyicisi tarafından albüm thrash metal klasikleri arasında sayılır. Albümdeki şarkıların gitar partisyonları için piyasada bu gitar partisyonlarının bulunduğu kalın kitaplar mevcuttur.

Şarkılar
 "Holy Wars... The Punishment Due" – 6:32
 "Hangar 18" – 5:11
 "Take No Prisoners" – 3:26
 "Five Magics" – 5:40
 "Poison Was the Cure" – 2:56
 "Lucretia" (Ellefson, Mustaine)– 3:56
 "Tornado of Souls" (Ellefson, Mustaine) – 5:19
 "Dawn Patrol" (Ellefson, Mustaine) – 1:51
 "Rust in Peace... Polaris" – 5:44

2004 Bonus Şarkıları
 My Creation (Mustaine)*
 Rust in Peace... Polaris (Demo)*
 Holy Wars... The Punishment Due (Demo)*
 Take No Prisoners (Demo)*

Kadro
 Dave Mustaine  - Vokal, gitar
 Marty Friedman - Gitar
 Nick Menza     - Davul, geri vokal
 David Ellefson - Bas gitar, geri vokal

Kaynakça
Megadeth Offical Web Site

Megadeth albümleri
Thrash metal albümleri

Rust in Peace


The year 1970 in architecture involved some significant architectural events and new buildings.

Events
 September 23–29 – Adam Fergusson's essay criticising inappropriate development in the historic English city of Bath, Somerset, "The Sack of Bath", is published in The Times newspaper by the editor William Rees-Mogg, a landmark in concern for architectural conservation in Britain.

Buildings and structures

Buildings opened

 March 7 – John Hancock Center official opening ceremony, by Bruce Graham/ SOM, in Chicago, Illinois.
 May 31 – Cathedral of Brasilia, designed by Oscar Niemeyer, is dedicated.
 July 21 – The Aswan High Dam in Egypt (officially opened in January 1971).
 August – Dai Heiwa Kinen Tō, cenotaph in Osaka, Japan.
 November 1 — Usdan Student Center, Brandeis University, designed by Hugh Stubbins and Associates.
 December 23 – The North Tower of the World Trade Center in New York City, by Minoru Yamasaki, is topped out at 1,368 feet, making it the tallest building in the world. The building accepts its first tenants that same month.

Buildings completed

 Armstrong Rubber Company Headquarters, later known as the Pirelli Tire Building, a brutalist landmark in New Haven, Connecticut designed by Marcel Breuer.
 CBR Building in Brussels, Belgium by Constantin Brodzki and Marcel Lambrichs.
 11 Stanwix Street (Westinghouse Tower) in Pittsburgh, Pennsylvania.
 East Harlem Pre-School in New York City, by Hammel, Green and Abrahamson.
 Pimlico Secondary School in London, England, by John Bancroft of the Greater London Council architecture department (demolished 2010).
 Euston Tower in London, England.
 One Palliser Square in Calgary, Alberta
 KEMO Toren telecommunications tower in Arnhem, Netherlands.
 Mount Angel Abbey Library in St. Benedict, near Mount Angel, Oregon, by Alvar Aalto.
 Central Library, University of California, San Diego, by William Pereira.
 Contemporary Art Museum in Skopje, by the "Warsaw Tigers" (Wacław Kłyszewski, Jerzy Mokrzyński and Eugeniusz Wierzbicki).
 Kettle's Yard art gallery extension in Cambridge, England, by Leslie Martin.
 Oklahoma Theater Center in Oklahoma City, by John M. Johansen.
 Phillips Exeter Athletics at Exeter, New Hampshire, by Kallmann McKinnell & Wood.
 Trust Bank Building in Johannesburg, South Africa.
 The Royal Commonwealth Pool in Edinburgh, Scotland, by RMJM.
 The Apollo Pavilion in Peterlee, England, by Victor Pasmore.
 World Trade Center (Tokyo), Japan's tallest building at this time.
 Yerevan Chess House, Armenia.
 Queensgate Market, Huddersfield, England, by J. Seymour Harris Partnership (Gwyn Roberts, project architect).
 Równica Sanatorium, Ustroń-Zawodzie, Poland.
 Capel Manor House, Horsmonden, Kent, England, by Michael Manser.
 The Cornell Campus Store, an underground shopping arcade at Cornell University, by Earl Flansburgh

Buildings started
 House of Soviets (Kaliningrad), designed by Yulian L. Shvartsbreim; never completed as a functional building.

Awards
 AIA Gold Medal – Richard Buckminster Fuller
 Architecture Firm Award – Ernest J. Kump Associates
 RAIA Gold Medal – Jack McConnell
 RIBA Royal Gold Medal – Robert Matthew

Births
 April 4 – Tom Wiscombe, American architect
 July 4 – Tatiana Fabeck, Luxembourg architect

Deaths

 April 16 – Richard Neutra, Austrian-American architect working in Southern California (born 1892)
 May 9 – Oscar Stonorov, German-born modernist architect and architectural writer, historian and archivist (born 1905)
 May 24 – J. George Stewart, US architect and politician (born 1890)
 July 3 – Joseph Charles Fowell, Australian architect (born 1891)
 July 11 – André Lurçat, French modernist architect, landscape architect, furniture designer and city planner (born 1894)
 July 20 – Egon Eiermann, German architect (born 1904)
 September 11 – Ernst May, German architect and city planner (born 1886)
 December 29 – Rose Connor, American architect (born 1892)

References

20th-century architecture

1970 in architecture


الوسط المغذي أو البيئة المغذية أو المستنبت : وهي المادة أو مجموعة المواد التي تحتوي على جميع المكونات الضرورية لنمو الكائنات الحية الدقيقة حيث توفر ظروفًا مشابهة للظروف التي ينمو فيها الكائن في الطبيعة. إما أن يكون الوسط سائل أو صلب على شكل جل، ويستخدم لتنمية الأحياء الدقيقة أو الخلايا أو النباتات الصغيرة.

هنالك نوعان رئيسيان من الأوساط، أحدهما يستخدم للمزرعة الخلوية، والتي تستخدم عدة أنواع من الخلايا المحضرة من الحيوانات أو النباتات؛ والآخر لمزرعة الأحياء الدقيقة، والتي تستخدم لتنمية البكتيريا والخمائر. تكون الأوساط المغذية للأحياء الدقيقة إما على شكل مرق مغذي أو أطباق صلبة من الآغار بعض الأحياء الدقيقة تكون حساسة وتتطلب بيئات معقدة من الاحتياجات الغذائية، فعلى سبيل المثال تكون الفيروسات مجبرة على العيش بشكل طفيلي داخل الخلايا وتتطلب أوساطاً مغذية عبارة عن خلايا حية.

مكوناتها
تشترك معظم الأوساط المغذية في احتوائها على المواد التالية، والتي تساعد في نمو البكتيريا:
 الماء.
 أملاح مختلفة.
 مصدر كربون مثل الغلوكوز.
 مصدر للأحماض الأمينية والآزوت ( مثل: لحوم العجول وعصارات الخمائر).

تكون هذه الأوساط غير محددة على اعتبار أن الحمض الأميني يحوي مجموعة من المركبات بتراكيب غير معروفة كيميائياً. تصنّع هذه الأوساط للاستخدام العام في المختبرات على اعتبار قدرتها على تنمية معظم البكتيريا.

استخداماتها
الغرض من استخدام الأوساط المغذية يتمحور بشكل أساسي حول:

 تنمية وحفظ النوع البكتيري.

 دراسة تأثير الكائنات الدقيقة على أحد المواد الغذائية الموجودة في الوسط.

 حث البكتيريا على إنتاج وتكوين بعض المواد.

 تصنيف البكتيريا ودراسة صفاتها الشكلية في الوسط المغذي.

أنواعها
تقسم الأوساط المغذية حسب قوامها إلى: صلبة، أو سائلة، أو شبه سائلة؛ وحسب تركيبها إلى: أوساط طبيعية (غير محددة التركيب الكيميائي)، أو صناعية (محددة التركيب الكيمائي)، أو تدمج بين النوعين؛ أو حسب وظيفتها إلى:

أوساط أساسية
و هي عبارة عن أوساط تحتوى على الحد الأدنى من عناصر النمو وغالباً بدون أحماض أمينية.
تتكون هذه الأوساط من:
 مصدر كربون لدعم نمو البكتريا مثل الغلوكوز أو السكونيت، و الذي يتعبر أقل غنىً بالطاقة من سابقه.
 أملاح متنوعة تكون مختلفة باختلاف نوع البكتريا وشروط النمو. و غالباً ما تكون مغنزيوم و آزوت و فسفور والكبريت. حيث تكون أساسية للبكتيريا لتركيب البروتين والأحماض النووية.
 ماء.
كما يوجد الوسط الأساسي المضاف إليه بعض المواد المغذية الانتقائية كحمض أميني أو سكر. حيث تسمح بنمو البكتيريا المعدلة وراثياً عونية التغذية.

أوساط انتقائية (اختيارية)

تستخدم من أجل نمو متعضيات معينة. فعلى سبيل المثال إذا كانت المتعضية مقاومة لمضاد حيوي معين فيتم إضافة ذلك المضاد للمستنبت وبالتالي يمنع نمو المتعضية غير المقاومة بينما يسمح بنمو المقاومة.

كما تستخدم أيضاً في المزارع الخلوية وذلك لضمان استمرارية نمو أو تكاثر الخلايا الحاملة لمواصفات معينة ( كالمقاومة لمضاد حيوي معين أو القدرة على تصنيع مواد استقلابية معينة).
و بشكل شائع فإن المنابت الانتقائية المستخدمة لتنمية الخلايا التابعة لحقيقيات النوى تحتوي على النيومايسين لانتقاء الخلايا المعدلة جينياً بإدخال بلازميد حاوي على جين مقاوم لنيومايسين كمعلم جيني.

بعض الأمثلة على المنابت الانتقائية:
 أزرق الإيزومثلين أجار (EMB) الحاوي على أزرق المثلين القاتل للجراثيم إيجابية الغرام والذي يسمح فقط بنمو الجراثيم سلبية الغرام.
 منبت الخمائر والفطريات (YM) الذي يتميز بباهاء منخفض مما يثبط نمو الجراثيم.
 الأغار الدموي ويستخدم في فصح المكورات العقدية. يحوي هذا المستنبت على دم قلب العجول والتي تصبح شفافة عند وجود المكورات العقدية المحللة للدم.
 مستنبت أغار ماكونكي لفصح البكتريا سلبية الغرام.
 مستنبت هيكتون المعوي (HE) المستخدم في عزل البكتيريا سلبية الغرام.
 مستنبت أغار أملاح المانيتول (MSA) و هو انتقائي للجراثيم الإيجابية.
 مرق تيرفيك (TB) يستخدم مع الجليسيرول في تحضين العترات المعدلة وراثياً من الإيشريشيا كولي.
 مستنبت دارئ خلاصة الخميرة والفحم و الني يعتبر انتقائي لجراثيم معينة سلبية الغرام وبخاصة الفيلقية.

أوساط تفريقية
تحضر بإضافة بعض العوامل والمواد الكيميائية التي تحدث تغييرات مورفولوجية معينة في نمو الأحياء الدقيقة؛ فيمكن بواسطتها التمييز بين الأنواع المختلفة

أوساط مدعومة
تُحضر بإضافة مواد غذائية كالدم ونحوه؛ لدعم نمو مجموعة معينة من البكتيريا

المراجع

أوساط أحياء مجهرية
مستنبتات
ميكروبات

مستنبت


<gallery>
.jpg| උතුරු නැගෙනහිර දෙපළාතේ හා තමන්කඩුව දිසාවේ ප්‍රධාන සංඝ නායක, අරියවංශාවතංශ විනය කීර්ති ශ්‍රී ශිරෝමනි කම්මට්ඨානාචරිය, අරිසිමල ආරණ්‍ය සේනාසනාධිපති, පූජ්‍ය පනාමුරේ තිලක වංශ නායක ස්ථවිරයන් වහන්සේ.

Telephone Number - 0262228600, 0718562700

Address- ආසිරි කන්ද පුරාණ විහාරස්ථ වන සෙනසුන,අරිසිමලේ, පුල්මුඩේ.

* පූජ්‍ය පනාමුරේ තිලක වංශ නායක ස්ථවිරයන් වහන්සේ

සබරගමු පළාතේ, රත්නපුර දිස්ත්‍රික්කයේ කොලොන්න කෝරලේ, පනාමුරේ නම් වූ ඓතිහාසික සුන්දර ගම්මානයක ඩී.සිරිසේන මහතා සහ එච්.එල්.දයාවතී මැතිනියට දාව පින්වත් පුත් කුමරකු 1983 ජනවරි මස නවවන දින ලොවට දායද විය. වැඩිමල් සොයුරන් තිදෙනෙක්, නැගනියක් සහ බල සොහොයුරෙක් ගෙන් යුක්ත පවුලේ සිව් වැනියා ලෙස තුශාර ඉන්දික දිසානයක යන නමින් දෙමාපියන් තුරුලේ හැදී වැඩුනු මොහු පනාමුරේ ජදුර විදුහලේ මූලික අධ්‍යාපනය ලැබීමෙන් පසු වැඩිදුර අධ්‍යාපනය සදහා පනාමුරේ වලල්ගොඩ මධ්‍ය මහා විද්‍යාලයේ අධ්‍යාපනය ලබන්නට විය. ගමින් කොළඹට පැමිණ නුගේගොඩ සුභද්‍රාරාම මහ පිරිවෙනෙහි අධ්‍යාපනය හදාරා පසුව 2004 සැප්තැම්බර් 24 දින ශ්‍රී විසුද්දාරාම විහාරස්ථානයේ දී වැලිගම අරියවංස නායක ස්වාමින් වහන්සේගේත්,  වලවෙල හේමානන්ද නායක ස්වාමින් වහන්සේගේත්, ආචාර්ය උපද්දිව පනාමුරේ තිලකවංශ නමින් අමරපුර සිරි සද්ධම්ම යුක්තික මාතර නිකායේන් පැවිදි දිවියට ඇතුලත් වී 2006 කලුතර උදුක්කීත සීමා මාලකයේදී අධි සීල සංඛ්‍යාත උපසම්පදාව ලබන ලදී. පැවිදිවී දින 7ක් පමන ගතවන විට විහාරස්ථානයේ විහාරාධිකාරී වගකීම තිලකවන්ශ හිමියන් මත පැවරිනි. එතැන් පටන් විහාරස්ථානය තව තවත් දියුණු කොට තවත් ස්වමින්වහසේලා පහළොස් නමක් පමණ බිහි කිරීමට පනාමුරේ තිලකවන්ශ හිමියන් සමත් විය.

ඉන් පසු තවදුරටත් වැඩිදුර අධ්‍යාපනය ලැබීම සඳහා මාතර සුදර්ශි මහා පිරිවෙනට ඇතුළත් වූ උන්වහන්සේ  මැලේසියාවේ වැඩිදුර අධ්‍යාපන කටයුතු සඳහා යොමු විය. එයින් උසස් අධ්‍යාපනය නිම කරණ ලදී. ශිෂ්‍ය පිරිස්වල සහ දායක පිරිස්වල වගකීම ඉතාමත් දක්ෂ ආකාරයෙන් සිදු කිරීමත් සමගම දිවයිනේ ළාබාලතම සාමවිනිසුරුවරයානන් වහන්සේ ලෙස ගෞරව තනතුරු නාමයක් පිරි නමන ලදී. අවුරුදු 6ක් පමන පාලක භාරකත්වය දරා කටයුතු කිරීමත් සමගම සංඝයාගේ ඒකමතික තීරණය මත අමරපුර ශ්‍රී සද්ධරමයුක්තික මාහා නිකායේ උතුරු නැගෙනහිර දෙපළාතේ හා තමන්කඩුව දිසාවේ ප්‍රධාන සංඝ නායක පනමුරේ තිලකවන්ශ හිමියන් වෙත පැවරිණි.

* පූජ්‍ය පනාමුරේ තිලක වංශ නායක ස්ථවිරයන් වහන්සේගේ නැගෙනහිර ශාසනික, ජාතික මෙහෙවර'''

දශක තිහක කාලයක් පැවති ත්‍රස්තවාදී බලපෑම හේතුවෙන් උතුරු නැගෙනහිර ප්‍රදේශවල වෙනම පාලන ඒකකයක් ගොඩනැගිය. ශ්‍රී ලංකාවේ ස්වාධීනත්වය, ඒකීයභාවය සහ යහපැවැත්ම ගිලිහි යන්නට විය. ගමනා ගමන කටයුතු ගිලිහි යන්නට විය. විදුලි, සන්නිවේදන පහසුකම්, යටිතල පහසුකම් නොමැති විය. කෙත්වතු මුඩු බිම් බවට පත් විය. ආගමික ස්ථාන බොහොමයක් එල්.ටි.ටි.ඊ ත්‍රස්තවාදීන්ගේ කඳවුරු බවට පත් විය. සාමන්‍ය ජනතාවගේ ජන ජිවිත සම්පුර්ණයෙන්ම අඩාල වන්නට විය.
කෙසේ නමුත් එවකට නිවැරදි නායකත්වය හා ත්‍රිවිධ හමුදා නිලධාරීන්ගේ අප්‍රතිහත ධෛර්ය හමුවේ 2009 වර්ෂයේ 5 වන මස 19 වන දින යුද්ධය නිමා කරන්නට විය.
යුද්ධයෙන් පසු ගෙවුණු කාල පරිච්ඡේදයේ උතුරු, නැගෙනහිර පළාත් ආශ්‍රිත බෞද්ධ භික්ෂූන් ප්‍රමුඛ සිංහල ජනතාව ශුන්‍ය වි බෞද්ධ ආගමික මධ්‍යස්ථාන බොහොමයක් විනාශ මුඛයට ඇද වැටි වල් බිහි වන්නට විය. ය.

අතීතයේ සිට අපට උරුම වූ ජාතික උරුමයන් විනාශ මුඛයට ඇද වැටීම වේදනාවට කරුණකි. මෙවැනි පසුබිමක් තුල උතුරු නැගෙනහිර බෞද්ධ පුනරුදයක් ඇති කිරීම අදිටනින් යුතුව යුද්ධය නිමා වීමත් සමග පුල්මුඩේ, වෙරළාසන්න අරිසිමලය කදු වැටියේ ආසිරි කන්ද පුරාණ රජ මහ විහාරයේ පුංචි මැටි කුටියක් තුළ වැඩ වාසය කරමින් ආරම්භ කිරීමට යෙදුනී.

පුරාවිද්‍යා වටිනාකමක් සහිත බෞද්ධ ආරාමික මධ්‍යස්ථානයක් වූ අරිසිමලේ පිහිටි ආසිරිකන්ද පුරාණ රජ මහා විහාරය යුධ සමයේ ත්‍රස්තවාදීන් විසින් විනාශ කර දැමු ස්ථානයකි. එවකට ඒම පරිශ්‍රය තුළ නාවික හමුදාව විසින් පරිහරණය කර තිබෙන්නට විය.

2010 – 2011 වර්ෂයේ දී වස් වසා වැඩ සිටීමට හැකි වන පරිදි කටු මැටි වලින් පුංචි මැටි කුටියක් සකසා එහි වැඩ සිටීමට අවශ්‍ය කටයුතු සුදානම් කර වැඩ වාසය කරන්නට විය.
2012 කාල වකවානුව වන විට ආසිරිකන්ද පුරාණ රජ මහා විහාරයේ මුලික අවශ්‍යතාවයන් ක්‍රමක් ක්‍රමයෙන් සම්පුර්ණ වනවා සේම ආරණ්‍ය සේනාසනයේ කුල දරුවන් සසුන් ගත කිරීමේ ශාසනික මෙහෙවරේ අවතීර්ණ විය. එසේ ආරම්භ කරන්නට වූනු භික්ෂු පරපුර බිහි කිරීම  වේගවත් වන්නට විය. සතර දිග දෙස් විදෙස් කුල දරුවන් අරිසිමල ආරණ්‍ය සේනාසනය සොයා පැමිණීම මහත් භාග්‍යයකි. අද වන විට කුල දරුවන් 135 ක් ශාසනය වෙනුවෙන් දායාද කර තිබීම  පනාමුරේ තිලක වංශ නායක ස්ථවිරයන් වහන්සේගේ පරිවාර සම්පත්තියේ පුණ්‍ය බල මහිමයයි.

එකල රජ දරුවන් විසින් ගොඩනැගු බෞද්ධ ආගමික සිද්ධස්ථාන, කොත් පිළිම වහන්සේලා දිනෙන් දින අන්තවාදී කල්ලි කණ්ඩායම් විසින් විනාශ කරන්නට විය. පුරාවිද්‍යා වටිනාකමක් සහිත ජාතික උරුමයන් සීග්‍ර ආක්‍රමණයට ලක් කරමින් නටඹුන් විනාශ කරන්නට විය. පිළිම වහන්සේලා කඩා දැමිය, චෛත්‍ය නටඹුන් ඩෝසර් කර ඒ ආශ්‍රිත කඹුරු සකසන්නට විය. වනගත වූ උරුමයන් රැසකට මෙම ඉරණමට ලක් විය. මෙවැනි පසුබිමක් තුල වනගත උරුමයන් ආශ්‍රිත ආරණ්‍ය සේනාසන ආරම්භ කර ඒහි භාවනා කුටි ඉදි කරවා එම ස්ථානයන්හි ශිෂ්‍ය භික්ෂූන් යෝගාවචරව වැඩ වාසය කිරීමට කටයුතු සලසන්නට වූ අතර ප්‍රදේශීය වශයෙන් මෙන් ම කලාපිය වශයෙන් පවතින උරුමයන් අන්තවාදීන්ගෙන් මුදවා ගැනීමේ සටනට අවතරණ වීමේ දී ඉතා ධෛර්යවන්ත ලෙස කටයුතු කිරීමට සිදු විය.

නැගෙනහිර ශාසනයේ ඉතිහාසයේ උතුම් කර්තව්‍යයක් ලෙස හෙළ රජ සමයෙන් පසු නැගෙනහිර පළාතේ ප්‍රථම උපසම්පදා විනය කර්මය භාහිය පබ්බත වන සෙනසුණේ  සල්පයාරු ඔයේ උදුකුප්කේප සීමාමාලකයේදී සිදු කිරිම ශාසනය ආලෝකමත් කල උතුම් කටයුත්තක් වනු ඇත.

මෙසේ ශාසනික, ජාතික මෙහෙවර අද වන විට බොහෝ දුක් ගැට‍ළු තර්ජන ගර්ජන හා ජීවිත අනතුරු හා අවදානම මධ්‍යයේ මෙම ව්‍යායාමය මෙතෙක් ඉෂ්ඨසිද්ද කරගන්නට යෙදෙමින් "පුංචි මැටි කුටියක් තුළ වැඩ සිටිමින් ආරම්භ කිරීමට යෙදුණු ආසිරි කන්ද පුරාණ රජ මහ විහාරය කේන්ද්‍ර කර ආරණ්‍ය සේනාසන සංචිතයක් ලෙස පවත්වා ගනිමින් අරිසිමල ආරණ්‍ය සේනාසන සංචිතය නමින් වන සෙනසුන් 24 ක වනවාසී භික්ෂූන් යෝගාවචරව වැඩ වාසය කරවා සසුන් කෙත අස්වැද්දීමේ ශාසනික, ජාතික මෙහෙවරෙහි නිරත වෙයි".

අලි, කොටි, වලසුන් වැනි සිව්පාවන්ගෙන් ගහනය වූ මහ වන ළැහැබ මැද පිහිටි වන සෙනසුන් හි වැඩ වාසය කරන භික්ෂූන් බොහෝ අවස්ථාවල දී දානය නොමැතිව ගිලන්පස ටිකකින් සැහෙමිට පත් වෙමින්  මෙම ව්‍යායාමය ඉතා සතුටුදායක ලෙස ඉෂ්ට සිද්ධ කරන්නට යෙදෙයි. සුපේෂල ශික්‍ෂාකාමී ධර්මධර, විනයධර භික්ෂු පරපුරක් නැගෙනහිර පළාත කේන්ද්‍ර කර ගොඩනගන්නට ලැබීම හෙළ සිංහල ජාතියක් වශයෙන් අප ලද ජයග්‍රහණයක් බව සිහිපත් කර දෙන්නෙමු.


Ophryacus é um género de serpentes venenosas pertencente à subfamília Crotalinae. O nome científico deriva da palavras grega ophrys e la palavra latina -acutus, que significam "sobrancelha" e "agulha" respetivamente - uma alusão à forma característica das escamas cornudas sobre os olhos. Este género inclui três espécies reconhecidas e nenhuma subespécie,  todas endémicas do México.

Descrição

A maior das espécies, O. undulatus, atinge um tamanho entre 55 e 70 cm. Caraterizam-se pela presença de uma única escama acima dos olhos que tem a forma de um chifre aplanado. Muitas vezes as escamas supraoculares restantes também se projetam ligeiramente.

Distribuição geográfica
Podem ser encontradas unicamente nas montanhas do centro e sul do México.

Espécies

T) Espécie-tipo.

Bibliografia
 O'Shea, M. 2005. Venomous Snakes of the World. Princeton University Press. ISBN 0-691-12436-1.

Ligações externas

Crotalinae
Fauna endémica do México

Ophryacus


Odorrana é um género de anfíbios da família Ranidae. Está distribuído por Japão, China, Indochina, Índia, Mianmar, Tailândia, Malásia, Sumatra e Bornéu.

Espécies

 Odorrana absita (Stuart and Chan-ard, 2005)
 Odorrana amamiensis (Matsui, 1994)
 Odorrana andersonii (Boulenger, 1882)
 Odorrana anlungensis (Liu and Hu, 1973)
 Odorrana aureola Stuart, Chuaynkern, Chan-ard, and Inger, 2006
 Odorrana bacboensis (Bain, Lathrop, Murphy, Orlov, and Ho, 2003)
 Odorrana banaorum (Bain, Lathrop, Murphy, Orlov, and Ho, 2003)
 Odorrana bolavensis (Stuart and Bain, 2005)
 Odorrana cangyuanensis (Yang, 2008)
 Odorrana chapaensis (Bourret, 1937)
 Odorrana chloronota (Günther, 1876)
 Odorrana concelata Wang, Zeng, and Lin, 2022
 Odorrana dulongensis Liu, Che, and Yuan, 2021
 Odorrana exiliversabilis Li, Ye, and Fei, 2001
 Odorrana fengkaiensis Wang, Lau, Yang, Chen, Liu, Pang, and Liu, 2015
 Odorrana geminata Bain, Stuart, Nguyen, Che, and Rao, 2009
 Odorrana gigatympana (Orlov, Ananjeva, and Ho, 2006)
 Odorrana grahami (Boulenger, 1917)
 Odorrana graminea (Boulenger, 1900)
 Odorrana hainanensis Fei, Ye, and Li, 2001
 Odorrana hejiangensis (Deng and Yu, 1992)
 Odorrana hosii (Boulenger, 1891)
 Odorrana huanggangensis Chen, Zhou, and Zheng, 2010
 Odorrana ichangensis Chen, 2020
 Odorrana indeprensa (Bain and Stuart, 2006)
 Odorrana ishikawae (Stejneger, 1901)
 Odorrana jingdongensis Fei, Ye, and Li, 2001
 Odorrana junlianensis Huang, Fei, and Ye, 2001
 Odorrana khalam (Stuart, Orlov, and Chan-ard, 2005)
 Odorrana kuangwuensis (Liu and Hu, 1966)
 Odorrana kweichowensis Li, Xu, Lv, Jiang, Wei, and Wang, 2018
 Odorrana leporipes (Werner, 1930)
 Odorrana liboensis Luo, Wang, Xiao, Wang, and Zhou, 2021
 Odorrana lipuensis Mo, Chen, Wu, Zhang, and Zhou, 2015
 Odorrana livida (Blyth, 1856)
 Odorrana lungshengensis (Liu and Hu, 1962)
 Odorrana macrotympana (Yang, 2008)
 Odorrana margaretae (Liu, 1950)
 Odorrana mawphlangensis (Pillai and Chanda, 1977)
 Odorrana monjerai (Matsui and Jaafar, 2006)
 Odorrana morafkai (Bain, Lathrop, Murphy, Orlov, and Ho, 2003)
 Odorrana mutschmanni Pham, Nguyen, Le, Bonkowski, and Ziegler, 2016
 Odorrana nanjiangensis Fei, Ye, Xie, and Jiang, 2007
 Odorrana narina (Stejneger, 1901)
 Odorrana nasica (Boulenger, 1903)
 Odorrana nasuta Li, Ye, and Fei, 2001
 Odorrana orba (Stuart and Bain, 2005)
 Odorrana rotodora (Yang and Rao, 2008)
 Odorrana sangzhiensis Zhang, Li, Hu, and Yang, 2021
 Odorrana schmackeri (Boettger, 1892)
 Odorrana sinica (Ahl, 1927)
 Odorrana splendida Kuramoto, Satou, Oumi, Kurabayashi, and Sumida, 2011
 Odorrana supranarina (Matsui, 1994)
 Odorrana swinhoana (Boulenger, 1903)
 Odorrana tianmuii Chen, Zhou, and Zheng, 2010
 Odorrana tiannanensis (Yang and Li, 1980)
 Odorrana tormota (Wu, 1977)
 Odorrana trankieni (Orlov, Le, and Ho, 2003)
 Odorrana utsunomiyaorum (Matsui, 1994)
 Odorrana versabilis (Liu and Hu, 1962)
 Odorrana wuchuanensis (Xu, 1983)
 Odorrana yentuensis Tran, Orlov, and Nguyen, 2008
 Odorrana yizhangensis Fei, Ye, and Jiang, 2007

Referências

Ranidae
Gêneros de anfíbios

Odorrana


عمار فرحات ولد بمدينة باجة عام 1911 وتوفي عام 1988، فنان تشكيلي ورسام تونسي.

تكوينه
عاش يتيما وفقيرا فانتقل إلى العاصمة وهو في السابعة من عمره، بحثا عن قوت يومه، وقد تمكن وهو في الخامسة عشرة من الكشف عن موهبته، برسم صور المغنين المصريين وعرضها للبيع على أصحاب المقاهي. وهكذا فقد كان عصاميا، ولم يدخل أية مدرسة للفن.

معارضه
عرض لأول مرة أعماله في الصالون التونسي عام 1937 وكانت عبارة عن لوحتين مائيتين. ثم أقام عمار فرحات أول معرض شخصي له عام 1940. وفي عام 1949، التحق بمجموعة مدرسة تونس وأحرز على جائزة الرسم الشابّ بما ساعده على التنقل إلى باريس والتعرف على الأوساط الفنية هناك. رسم عمار فرحات الحياة اليومية، والناس العاديين من عمال وحرفيين وسقائين وغيرهم... وأحرز عام 1984 على ى الجائزة الكبرى للفنون.

موضوعاته
يقول عنه علي اللواتي: أصبح معه فن الرسم تعبيرا شاملا عن عالم قائم بذاته وهو عالم الطبقة الفقيرة بكل مظاهره وأحداثه والتوترات المعتملة داخله وهو عالم يرصده الفنان بالهام كبير وفي شيء من السخرية. وبالفعل فإن عمار فرحات اهتم برسم البدو والفقراء والموسيقيين الشعبيين والرعاة والباعة المتجولين وأفراح الأعراس البدوية...

طوابع بريدية من إنتاجه

وصلة خارجية
تكريما لعمار فرحات صدرت بعض لوحاته ضمن طوابع بريدية:
 لوحة «شيخ وكانون» صادرة عام 1997
 لوحة «في المقهى» صادرة 1997
 لوحة «الخريف» صادرة عام 1997
 لوحة «صناعة الفخار»، صادرة عام 1999
 لوحة «فنون شعبية» صادرة عام 2002

كما صدر طابع بريدي يحمل صورته، انظر:
 عمار فرحات كما يظهر على طابع بريدي صادر عام 2008

مرجع
 جريدة الصحافة، الفنان عمار فرحات، مؤلف ديوان هيئات التونسيين

مراجع

أشخاص من باجة
أشخاص من مدينة باجة
رسامون تونسيون
رسامون تونسيون في القرن 20
مواليد 1911
مواليد في باجة
وفيات 1407 هـ
وفيات 1987
وفيات 1988
وفيات في مدينة تونس

عمار فرحات


Tarra je rijeka u Kolumbiji. Ulijeva se u rijeku Catatumbo i pripada slijevu jezera Maracaibo.

Izvori

Rand McNally, The New International Atlas, 1993.

Rijeke u Kolumbiji
Pritoke Catatumba

Tarra (rijeka u Kolumbiji)


Salomonkakadu () er en fugl i familien kakaduer i ordenen papegøjer, der lever på Salomonøerne.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Fugle fra Melanesien
Papegøjer

Salomonkakadu


كيفن شيدي ، من مواليد 21 أكتوبر 1959، لاعب كرة قدم إيرلندي سابق، ومدرب كرة قدم إيرلندي.

لعب مع منتخب إيرلندا لكرة القدم.

مسيرته الكروية
لعب كيفن شيدي خلال مسيرته الاحترافية مع 5 أندية في عشرون موسمًا وسجل خلالها 76 هدفًا ضمن 391 مباراة. حيث فاز في موسم واحد بالكأس وفي خمسة مواسم بالدوري.

خاض كيفن شيدي مسيرته مع نادي هيرفورد في موسم 1975–76 واستمر معه طيلة ثلاثة مواسم، مشاركًا في 51 مباراة سجل خلالها 4 أهداف. ثم انتقل إلى نادي ليفربول في موسم 1978–79 ليلعب معه أربعة مواسم، حيث شارك في 3 مباريات ولم يسجل أي هدف. لينتقل بعدها إلى نادي إيفرتون في موسم 1982–83 ليلعب معه عشرة مواسم، مشاركًا في 274 مباراة سجل خلالها 67 هدفًا. ثم انتقل إلى نادي نيوكاسل يونايتد في موسم 1991–92 ولمدة موسمين، مشاركًا في 37 مباراة سجل خلالها 4 أهداف. هذا وانتقل لاحقًا إلى نادي بلاكبول في موسم 1993–94 لمدة موسم واحد، مشاركًا في 26 مباراة سجل خلالها هدفًا واحدًا.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
طاقم نادي إيفرتون غير اللاعبين
طاقم نادي هارتلبول يونايتد غير اللاعبين
لاعبو إيفرتون
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1988
لاعبو كأس العالم 1990
لاعبو كرة قدم أيرلنديون
لاعبو ليفربول
لاعبو منتخب جمهورية أيرلندا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب جمهورية أيرلندا لكرة القدم
لاعبو نادي بلاكبول
لاعبو نادي هيرفورد
لاعبو نهائي كأس الاتحاد الإنجليزي
لاعبو نيوكاسل يونايتد
مدربو كرة قدم أيرلنديون
مدربو نادي ترانمير روفرز لكرة القدم
مواليد 1959
ويلزيون من أصل أيرلندي
رياضيون من باويس
لاعبو كرة قدم دوليون تحت 21 سنة أيرلنديون
لاعبو كرة قدم من باويس

كيفن شيدي


Cayman Togashi (født 10. august 1993) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yokohama F. Marinos og FC Tokyo.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Cayman Togashi


Prituľany este o comună slovacă, aflată în districtul Humenné din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 51 de locuitori.

Istoric
Localitatea Prituľany este atestată documentar din 1454.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Prituľany, Humenné


Prsa (rjeđe prsište) su prednji dio tijela od vrata do trbuha u kojem su smješteni srce i pluća.

Etimologija
Riječ podrijetlo vuče iz praslavenske i staroslavenske riječi pьrsь u raznim inačicama (rus. pers, polj. pierś, lit. pirši) koje imaju značenje "grudi konja".

Poremećaji
Poremećaj kokošja prsa označava prsni koš sa strane stisnut, a s prednje, gornje strane ispupčen.

Izvori

Anatomija

Prsa


Quilling or paper filigree is an art form that involves the use of strips of paper that are rolled, shaped, and glued together to create decorative designs. The paper is rolled, looped, curled, twisted and otherwise manipulated to create shapes which make up designs to decorate greetings cards, pictures, boxes, eggs, and to make models, jewelry, mobiles etc. Quilling starts with rolling a strip of paper into a coil and then pinching the coil into shapes that can be glued together. There are advanced techniques and different sized paper that are used to create 3D miniatures, abstract art, and quilled flowers among many things.

ඉතිහාසය
During the Renaissance, French and Italian nuns and monks used quilling to decorate book covers and religious items. The paper most commonly used was strips of paper trimmed from the gilded edges of books. These gilded paper strips were then rolled to create the quilled shapes. Quilling often imitated the original ironwork of the day.

In the 18th century, quilling became popular in Europe where gentle ladies of quality ("ladies of leisure") practiced the art. It was one of the few things ladies could do that was thought not too taxing for their minds or gentle dispositions. Quilling also spread to the Americas and there are a few examples from Colonial times.

Many quilled art works can be found on cabinets and stands, cribbage boards, ladies' purses, a wide range of both pictures and frames, work baskets, tea caddies, coats of arms and wine coasters. Storage boxes, larger than most jewelry boxes with drawers and/or tops that opened, quilled lock boxes, and much more. Some items were specially designed for quilling with recessed surfaces. Quilling was also combined or married with other techniques such as embroidery and painting.

Today, quilling is seeing a resurgence in popularity with quillers (people who practice the art of quilling) on every continent and in every walk of life. No longer confined to the "upper classes", this is a peoples art form and the beauty of the art is always expanding thanks to innovators and rapidly growing number of quillers. Quilling is great for all ages thanks to the simplicity of the techniques and how relaxing it is. The craft has become increasingly popular due to the low cost of the material. It is used to decorate wedding invitations, for Christmas, birth announcements, greeting cards, scrapbook pages, and boxes. Quilling can be found in art galleries in Europe and in the United States and is an art that is practiced around the world. One of the most well-known quilling artists in modern times is Russian artist, Yulia Brodskaya.

Accessibility
Quilling is relatively easy to learn compared to most other crafts, and with the resources available today, it can be learned by almost everyone. Basic quilling techniques can be learned almost anywhere and there are several videos online that can teach you how to start quilling. There are more exotic styles of quilling that aren't commonly taught, but can be learned through books that teach the specific style you are looking for. Quilling is also a great craft for kids as it teaches them fine motor skills and is a great craft to train their hand-eye coordination. To see quilling used in the classroom, you can contact your child's school district.

මෙවලම්

Slotted tool

The slotted tool is the most important quilling tool as it makes curling coils much easier and faster. The quality of the coil is noticeably higher compared to a coil that was curled with a toothpick or hand. For younger children, it is recommended that a Curling Coach be used with the slotted tool.

Needle tool
The needle tool plays a supporting role in the craft. It is used primarily to apply glue to hard-to-reach areas of the coil or quilling design.

Tweezers

Tweezers are used to handle delicate coils to prevent warping and unraveling. They keep the coils the same size which is important when making something with duplicate coils, like flower petals. Tweezers are also helpful in inserting paper in tight spaces.

රවුම් ප්‍රමාණයේ පාලකය
කරකැවීමෙන් පසු අවශ්‍ය ප්‍රමාණයට දඟර සෑදීමේදී රවුම් ප්‍රමාණයේ පාලකය අත්‍යවශ්‍ය වේ. පැත්තේ ඇති පාලකය කර්ලින් කිරීමට පෙර එකම දිග බව සහතික කිරීම සඳහා එක් එක් තීරුව මැනීමට භාවිතා කරයි.

Curling coach
Curling coaches make a great compliment tool for slotted tools and are recommended for younger kids and for people who like to quill 3D miniatures. It makes curling the strips much faster and easier than if they were curled with just the slotted tool.

Crimper tool

This tool is used to make crimped quilling strips. It helps to create different patterns.

Paper types
Quilling paper is available on the consumer market in over 250 colors and dimensions. It can be divided into various categories, like solid colored Quilling paper, graduated Quilling paper, two-tone Quilling paper, acid free Quilling paper and other assorted parcels of Quilling paper. It is available in various dimensions, such as 1/8", ¼" and 3/8 broad paper parcels.

නමේ පැහැදිලිව පෙනෙන පරිදි මෙය සම්පූර්ණයෙන්ම ඇසිඩ් රහිත කඩදාසියකි. සීරීම් පොත් සෑදීම, රබර් මුද්‍රා තැබීම සහ පින්තූර සඳහා රාමු නිර්මාණය කිරීම සඳහා ගුණාත්මකභාවය එය විශිෂ්ට තේරීමක් කරයි. රාමු කළ පින්තූරයට හෝ ඇල්බමයට කිසිදු අතුරු ආබාධයකින් තොරව ඔබේ ව්‍යාපෘතිය ජීවිත කාලය පුරාම පවතිනු ඇති බවට එය සහතික කරයි.

This type of paper provides an exceptional look to decorative quilling projects. The edges have a solid color that gradually fades to white. When using a graduated paper, a quilling ring begins with a dark shade but ends up being faded to a lighter side. On the contrary, some graduated papers begin as white, or a lighter shade, and then slowly fades into a solid, darker color.

This is another important type of quilling paper. It is quite similar to the graduated quilling paper in its use. The look consists of a concrete color on one side and comparatively lighter color on the other side. With two-tone paper the color remains same, however the intensity of color is different. The main use of this quilling paper is to provide a desired level of softness to the quilled subject. It possesses the capacity to quill many papers in a single spiral.

තවදුරටත් කියවීම
 Papp, Melinda Florian; Papp, William James, Rolled, Scrolled, Crimped, and Folded: The Lost art of Filigree Paperwork, New York: Florian Papp, OCLC 473586647  - 50 pages of information and pictures of antique works of art.

යොමු කිරීම්

Quilling


Won (Koreansk: 원; symbol: ₩; kode: KRW) er møntfoden i Sydkorea. En won består af 100 jeon.

Møntenheder fra Asien
Won

Sydkoreanske won


Alstroemeriaceae is a family of flowering plants, with 254 known species in four genera, almost entirely native to the Americas, from Central America to southern South America. One species of Luzuriaga occurs in New Zealand, and the genus Drymophila is endemic to south-eastern Australia.

The genus Alstroemeria, commonly called the Peruvian lilies, are popular florist's and garden flowers. The genus Bomarea is a vine that produces clusters of variously-colored, bell-shaped flowers.

Classification
The APG II system, of 2003 (unchanged from the APG system, of 1998), treats the family in the order Liliales, in the clade monocots. The APG III system, of 2009, merged the obscure family Luzuriagaceae into the Alstroemeriaceae, since the former group included only two genera, was the sister group of the Alstroemeriaceae, and possessed the same distinctive twisted petioles.

Distribution
Alstroemeriaceae is distributed in tropical and temperate America, from Mexico and the Antilles to Tierra del Fuego. Luzuriageae is distributed from Peru to the Falkland Islands and Tierra del Fuego, New Zealand and Australia (NSW to Tasmania).

Uses

As food
Bomarea edulis is distributed from Mexico to Argentina. Its tubers have been used from pre-Columbian times as a food source. A single plant can have up to 20 tubers each 5 cm in diameter.

As ornamental plants
Some of the Alstroemeriaceae species used for ornamental purposes are:
Alstroemeria aurea: endemic to Southern Chile. Flowers in the summer. Flowers are 3–4 cm in diameter, they're yellow and orange, tinged with green.
Alstroemeria haemantha: endemic to Chile, especially near Valparaíso. It grown near rocks and flowers at the beginning of summer. It has red flowers that can grow up to 5 cm in diameter.
Alstroemeria ligtu: endemic to Chile, it grows in stoney, sand, dry soil. It flowers at the end of spring and the beginning of summer and has a height of 60 cm–1 m. Its flowers present several colours, usually lilac and pink, red or white.
Alstroemeria psittacina: distributed in the Brazilian swamp, Peru and the Misiones Province in Argentina. Its flowers have a length of 4–5 cm, and grow in bunches of 5 to 6 flowers. Its petals are red and green.
Bomarea ovallei (syn.: Leontochir ovallei): endemic to Chile, grows in stoney soil in full sunlight in the 3rd Region of Chile. It has red flowers, which can also be yellow, although rarely. They can have a diameter of up to 10 cm. It is an endangered species due to its modest distribution and its use as food by wild animals.

Other species, such as Luzuriaga radicans, also endemic to Chile, have potential as ornamental plants.

Bibliography
 Anton Hofreiter & R. E. Rodríguez: The Alstroemeriaceae in Peru and neighbouring areas, in Revistá Biología Peruana, 13 (1), 2006, p. 1-62.

References

External links
 Alstroemeriaceae in L. Watson and M.J. Dallwitz (1992 onwards)The families of flowering plants.
 NCBI Taxonomy Browser
 links at CSDL, Texas
 Alstroemeriaceae in BoDD – Botanical Dermatology Database

Liliales families

Alstroemeriaceae


العنكبوت تيلامونيا ديميدياتا من نوع العناكب القفازة ذات الأشرطة والخطوط الملونة الظاهرة على ظهره من الأعلى  ينتشر هذا العنكبوت القفاز في أماكن آسيوية مختلفة في الغابات الاستوائية المطيرة، وفي أوراق الشجر في البيئات المشجرة وفي المناطق المعشوشبة.

الوصف
يمكن أن يصل طول جسم الإناث إلى ما بين 9-11 ملم ، ويمكن للذكور أن يصل طولها إلى ما بين 8-9 ملم. أنثى العنكبوت مصفرة اللون مع ابيضاض واضح في المنطقة الرأسية مع وجود حلقات حمراء محيطة بحلقات ضيقة سوداء حول العينين. ويوجد اثنين من الخطوط الحمراء البراقة الطولية على الأوبثيزوما  وهي المنطقة الموجودة في أسفل جسم العنكبوت بعد منطقة خروج الأرجل. ذكور هذه العناكب معتمة اللون بشكل كبير، مع وجود علامات بيضاء وشعر أحمر حول العينين.

التوزيع والإنتشار
تظهر هذه العناكب سنغافورة، اندونيسيا، وباكستان وإيران والهند، وبوتان.

بعيدا عن الإشاعات المنتشرة عن هذه العناكب إلا أنه لم يسجل احتواءها على سموم تؤثر على صحة الإنسان.

خدعة البريد الإلكتروني
في عام 2002، أصبح العنكبوت موضوع خدعة بريد إلكتروني حيث انتشرت رسالة بريد إلكتروني تحتوي ادعاء بأنه كان هناك عنكبوت قاتل وجد تحت مقاعد المراحيض في شمال فلوريدا. وهذه كانت خدعة حيث انتشرت على نطاق واسع وكانت إعادة لتوزيع ونشر رسالة بريد إلكتروني قديم كان قد انتشر في عام 1999 مع كثير من الإدعاءات المماثلة بخصوص عنكبوت معروف تحت اسم «عنكبوت أمريكا الجنوبية (أراسنيس جلوتيس [كذا])» -- حرفيا «عنكبوت المؤخرة». وقد تم العثور أيضا على خدع بريد إلكتروني مماثلة (التفاصيل الأصلية تغيرت هنا وهناك) وعثر عليها في أجزاء أخرى من العالم الذي يدعي أن نفس الشيء حدث في ذلك البلد. ولم يكن أي شيْ من هذا القبيل وقع في أي وقت مضى ولكن عملية إعادة النشر من قبل المستلمين دون توثق ساعدت على انتشار هذه الرسائل على نطاق واسع مما جعلها تبدو كأساطير حضارية ناتجة عن تناقل الأخبار بصورة غير دقيقة مما يكسبها مصداقية لدى العامة من الناس ممن ليس لديهم إلمام علمي بالموضوع. وقد انتشرت هذه الإشاعة بصورة كبيرة عبر وسائل التواصل الاجتماعي مثل فيسبوك وتويتر وواتسآب.

الهامش

المراجع
  (2000): مدخل إلى العناكب من جنوب شرق آسيا. جمعية الطبيعة الماليزية ، كوالا لامبور.
  (2007): كاتالوج عالم العنكبوت  ، الإصدار 8.0. المتحف الأمريكي للتاريخ الطبيعي

وصلات خارجية
 الوصف
 عنكبوت الأساطير والخدع
 Salticidae.org : وصورا فوتوغرافية ملونة من كلا الجنسين

حيوانات وصفت في 1899
عناكب آسيا
عناكب قافزة
عناكب وصفت في 1899

تيلامونيا ديميديات


Styphlodromus es un género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.  Tiene una sola especie, Styphlodromus bicolor.

Referencias

Enlaces externos

 ION
 Nomenclator Zoologicus

Brachinini

Styphlodromus