Eritroza este o tetroză cu formula chimică C4H8O4. Conține în moleculă o grupă aldehidă, așadar face parte din categoria aldozelor și este o aldotetroză.  Izomerul răspândit în natură este D-eritroza.

Istoric
Eritroza a fost izolată pentru prima dată din revent în 1849, de către farmacistul francez Louis Feux Joseph Garot (1798-1869). A fost denumită astfel datorită colorației roșiatice pe care o dă în prezența metalelor alcaline (ἐρυθρός = "roșu").<ref>Garot (1850) "De la matière colorante rouge des rhubarbes exotiques et indigènes et de son application (comme matière colorante) aux arts et à la pharmacie" (On the red coloring material of exotic and indigenous rhubarb and on its application (as a coloring material) in the arts and in pharmacy), Journal de Pharmacie et de Chimie, 3rd series, 17 :  5-19.  Erythrose is named on p. 10:  "Celui que je propose, sans y attacher toutefois la moindre importance, est celui d'''érythrose, du verbe grec 'ερυθραινω, rougir (1)."  (The one [i.e., name] that I propose, without attaching any importance to it, is that of erythrose, from the Greek verb ερυθραινω, to redden (1).)</ref>

 Importanță
Eritrozo-4-fosfatul este un compus intermediar în calea metabolică pentozo-fosfat.

Prefixul "eritro-", provenit de la denumirea acestei aldoze, este folosit în stereochimie pentru denumirea structurilor organice care conțin centre de chiralitate în mod analog cu eritroza, adică o orientare de tip anti''.

Vezi și
 Treoză

Referințe

Monozaharide

Eritroză


La maison Cornet, actuellement connue comme musée d'archéologie et de folklore est un immeuble classé datant de 1757 situé dans la ville de Verviers en Belgique (province de Liège).

Localisation
Cette maison est située dans le centre historique de Verviers, au 42 de la rue des Raines, une ancienne artère de la rive gauche de la Vesdre possédant plusieurs immeubles classés. À gauche, se trouve l'ancien hôtel Franquinet  érigé au .

Historique
La demeure a été construite en 1757 pour le premier propriétaire Joseph Cornet, bourgmestre de Verviers et son épouse Marie-Agnès Franquinet. La maison est habitée par la famille Cornet jusqu'à la fin du . L'immeuble est ensuite occupé par  le docteur Rutten, aussi bourgmestre de Verviers, entre 1808 et 1830. La maison est acquise par la ville de Verviers en 1958 afin d'y installer les collections d'archéologie et de folklore des musées communaux.

Description
La façade de style Louis XV possède cinq travées et trois niveaux (deux étages). Le soubassement est réalisé en pierre calcaire décoré de cartouches. Les extrémités latérales de la façade sont aussi ornées de cartouches. Le reste de la façade est élevé en brique avec encadrements en pierre calcaire. Les baies sont de hauteur décroissante suivant le niveau. Les linteaux bombés possèdent une clé passante à motif végétal. La porte d'entrée à deux battants surmontée d'une baie d'imposte se trouve sur la travée de gauche.

Musée d'archéologie et de folklore
Le maison Cornet abrite le musée d'archéologie et de folklore où l'on peut voir des ensembles mobiliers du  au  dont de précieux cabinets d'ébène, incrustés d'ivoire, d'écaille, d'albâtre et de nacre ainsi que plusieurs pianos et une collection de dentelles.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste du patrimoine immobilier classé de Verviers
 Maison Moulan
 Maison Lambrette

Patrimoine du XVIIIe siècle
Patrimoine classé à Verviers
Cornet
Bâtiment à Verviers

Maison Cornet (Verviers)


Pune Hindistan'ın Maharaştra eyâletinde Mumbai'den sonra ikinci büyük şehridir. 2001 yılı verilerine göre 4,5 milyon nüfusu vardır.

Tarih'te, Maratha Konfederasyonu'nun üçüncü ve son başkenti olmuştur.

Ayrıca bakınız

 Hindistan'daki şehirler listesi

Dış bağlantılar

 Pune Ulaşım resmi sitesi
 Pune Festivali resmi sitesi
 Uluslararası Pune Film Festivali resmi sitesi
 Pune Uluslararası Maratonu resmi sitesi

Maharaştra'daki şehir ve kasabalar
Pune (il)

Pune


Koyunağılı, Çorum ilinin Mecitözü ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1928 yılından beri aynı adı taşımaktadır. Daha önceleri İbek köyüne bağlı bir mahalle iken, 15 Nisan 1946'da köy statüsü kazandı.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 47 km, Mecitözü ilçe merkezine 28 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Mecitözü belde ve köyleri

Koyunağılı, Mecitözü


Dalum Papirfabrik, senere Dalum Papir A/S var en dansk papirfremstillingsvirksomhed stiftet i 1874 i Odense.

Dalum Papirfabrik var Danmarks ældste papirfabrik og blev anlagt ved Odense Å i 1874 i Odense-forstaden Dalum. Fabrikkens jordtilliggende var på omtrent 22½ tønde land, hvoraf 13 td. land var bortforpagtede, de øvrige optaget af fabriksbygninger, funktionærboliger, haver m.m. Fabrikken blev drevet ved 260 hk dampkraft og to vandturbiner, og den beskæftigede omkring 180 arbejdere og funktionærer. Ved Landevejen oven for Dalum Bro lå Dalum Mølle og en større samling af arbejderboliger.

Virksomheden blev tilknyttet "De forenede Papirfabrikker" i 1889.

I 1990-1999 var fabrikken ejet af en svensk koncern og af en dansk investorgruppe i 1999-2007, som ændrede virksomheden til et aktieselskab.

Dalum Papir A/S blev i 2007 købt af den franske papirkoncern Arjowiggins, der lukkede fabrikken i november 2012. Ved lukningen var Dalum Papir den sidste aktive danske papirfabrik.

Noter

Virksomheder i Odense
Papirfabrikker i Danmark
Danske virksomheder etableret i 1874
Ophørt i 2012

Dalum Papirfabrik


Christian Wilhelm (von) Magius (født 28. marts 1788 i Lübeck, død 24. april 1848 i Slesvig) var en dansk officer, der ved sin død havde rang af oberstløjtnant.

Militærkarriere
Magius' far døde, da Christian Wilhelm var ti år gammel, og han kom i pleje hos sin morbror i Heide. Her blev han som stor dreng frikorporal ved Sjællandske Jægerkorps, hvilket lagde grunden til hans militærkarriere. I 1805 kom han på militærinstitut i København, og under Københavns belejring (1807) kæmpede han som fænrik. I 1808 kom han som løjtnant tilbage til sit gamle regiment, hvor han forblev indtil omorganiseringen i 1842, hvor han – nu med rang af major – kom til 1. jægerkorps. Kong Frederik 6. havde tillid til Magius og var meget interesseret i dennes mening om forandringer i hærens udrustning. I 1845 blev Magius udnævnt til oberstløjtnant og gjort til kommandør over 3. jægerkorps.

Som  kommandør deltog han i 1848 i de første krigshandlinger med sit korps, og han anførte fortroppen, først i slaget ved Bov og derefter i slaget ved Slesvig. Ved dette slag blev han ramt i hovedet af en kugle og afgik ved døden dagen derpå. Major Christian Holm overtog kommandoen efter ham.

Familie
Christian Wilhelm Magius blev i 1814 gift med Anna Elisabeth Lind, med hvem han fik fire børn, heriblandt Jens Erik Albert Magius, der var hans adjudant under krigshandlingerne i 1848 og endte sin militærkarriere som oberst.

Kilde / ekstern henvisning

Officerer fra Danmark
Personer i Treårskrigen
Artikler fra 1. udgave af Dansk biografisk leksikon

Christian Wilhelm Magius


නැසී ගිය හරප්පා වරු

ක්‍රිස්තු පූර්ව 1800 පමණ වන විට මොවුන්ගේ පරිහානියේ ලක්ෂණ පහළ කොට තිබුණි.ක්‍රි.පූ.1700 පමණ වන විට බොහොමයක් නගර ද අතහැර දමනු ලැබිණි.නමුත් පසු කාලීනව ඇති වූ  ශිෂිටචාරයන්හි පවා ඉන්දු නිම්න ශිෂිටචාරයේ ගති ලක්ෂණ ඇති බව පෙනෙන්නට තිබුණි.
හමු වී ඇති සාධක අනුව ඔවුන් (ක්‍රි.පූ.1000 - 900) ත් අතර කාළයේ දක්වා පරිහනියට පත්වෙමින් ජීවත් වී ඇත.නමුත් පුරාවිද්‍යාඥයන් අවධාරනය කර ඇත්තේ ලෝකයේ බොහෝ ප්‍රදේශ වලින් හමු වී  ඇති සාධක අනුව දිගින් දිගටම මානව සංස්කෘතින් දියුණු වී ඇති බවයි.

මොවුන්ගේ ශිෂ්ටාචාරය ක්ෂය වීමේ එක් සධකයක් වූයේ පෘථිවියේ දේශගුණය වෙනස් වීම යන කාරණයයි.මෙය එම ශිෂ්ටාචාරයේ අවට පිහිටි අනෙකුත් කුඩා ශිෂ්ටාචාර වලට ද දැඩි ලෙස බල පෑවේය.මෙම ප්‍රදේශයේ දේශගුණය සැලකිය යුතු ප්‍රමණයකින් සීතල හ වියළි බවට පත් විය.(ක්‍රි.පූ. 1800 පමණ ) මෝසම් සුළං වල වෙනස් වීම මත මෙසේ සිදු විය. මේ හේතුවෙන්  Ghaggar Hakra ගඟේ ජලය අඩු වීම නිසා මිනිස් අවශ්‍යතවන්ට ජලය හිඟ විය.ඇති වුණු භූ චලන හේතුවෙන් ද  (Ganges) ගැන්ජීස් තැනිතලවේ විසුවන්ට හානි ඈති විය. මෙම සියළු පාරිසරික වෙනස් වීම් නිසා Ghaggar Hakra  නදිය අසබඩ තිබූ සියළු ජනාවාස අවිනිශ්චිත තත්වයට පත් විය.මේ ආදී වූ කරුනු නිසා ඉන්දු නිම්න ශිෂ්ටචරය බිඳ වැටිනි.

දායාදය (උරුමය )

ඉන්දු නිම්න ශිෂ්ටචරය පරිහානි වීමෙන් පසු කුඩා ප්‍රාදේශීය ජනාවාස බිහි විය. හරප්පා නගරයේ වැළලුණු පෞරාණික දේවල් සොයා ගැනීමට හරප්පවේ සොහොන් බිම් සංස්කෘතියක් තිබූ බවට සාධක එමටය.තවද (Ochre) වර්ණ ගන්වන ලද මැටි මඳුන් කර්මාන්තය ද දියුණු මට්ටමක තිබූ බවට සත්‍යයකි.

නැසී ගිය හරප්පා වරු


Mémoires de la Société d'Histoire Naturelle de Paris, (abreviado Mém. Soc. Hist. Nat. Paris), fue una revista ilustrada con descripciones botánicas editada por la Société d'Histoire Naturelle de Paris que surgió de la Société Linnéenne de Paris en 1790. Fue fundada por Jean-Baptiste Lamarck. Estuvo activa desde 1799 a 1834.

Referencias

Revistas de botánica


Amcotts Moor Woman () war eine vermutlich weibliche Moorleiche aus der späten Römischen Kaiserzeit, die im Jahre 1747 in einem Moor bei der Ortschaft Amcotts in der englischen Grafschaft Lincolnshire entdeckt wurde. Von dem Fund ist lediglich der linke Bundschuh erhalten geblieben.

Fund
Der Fundplatz liegt in einem Moor in der Nähe der Ortschaft Amcotts in dem mittlerweile trockengelegten Feuchtgebiet Isle of Axholme in North Lincolnshire, westlich des River Trent.
Im Sommer 1747 stieß ein Torfstecher beim Abgraben von Torf in etwa 6 ft (etwa 1,8 m) Tiefe mit seinem Spaten auf einen Schuh mit darin befindlichen Resten eines Fußes. Darüber erschrocken flüchtete der Mann von dem Fundplatz. Im Oktober erfuhr der lokale Historiker George Stovin aus Hurst von dem Fund und reiste mit einigen Mitarbeitern an, um den Fund zu bergen. Stovin barg den Fund und schilderte seine Beobachtungen in einem Brief an seinen Sohn. Nach seinen Beobachtungen war der Körper der Leiche derart gebeugt, dass sich Kopf und Füße beinahe berührten. Die Haut der Leiche beschrieb er als zäh und fest. Die Fußknochen wurden lose in den Bundschuhen gefunden, während die Knochen der Arme, ebenso die der Oberschenkel in der Hauthülle des Körpers vorgefunden wurden. Hände und Fingernägel waren bei der Auffindung noch gut erhalten, fast wie bei einem lebenden Menschen. Bei der Leiche wurde ein Paar Bundschuhe gefunden, von denen einer durch Spatenstiche des Finders beschädigt worden war. Bei der Auffindung soll das Leder der Schuhe noch geschmeidig und von gelbbrauner Farbe gewesen sein.

Befunde
Die Datierung der Moorleiche in die späte Römische Kaiserzeit, etwa um 200–400 n. Chr., erfolgte typologisch aufgrund des für diese Zeit charakteristischen Schnittes der Bundschuhe. Die Geschlechtsdetermination der Leiche als weiblich erfolgte 1747 durch Dr. Stovin. Als Todesursache vermutete Stovin aufgrund der Fundlage, die Leiche soll aufrecht im Torf gesteckt haben, einen Unfalltod durch Versinken im damals sumpfigen Moor. Diese Theorie wird auch von nachfolgenden Wissenschaftlern vertreten. Wie bei vielen anderen Moorfunden vor dem 19. Jahrhundert gingen die Überreste der Leiche, teils wegen fehlender Konservierungsmöglichkeiten oder auch aus anderen Gründen, verloren. So gingen die von Stovin kurz nach der Bergung an die Royal Society nach London gesandte Hand und der rechte Schuh verloren. Jetzt ist von dem Fund lediglich der linke Bundschuh im Museum of London erhalten.

Einzelnachweise

Weblinks
 Foto des Bundschuhes in der englischsprachigen Wikipedia

Archäologischer Fund (England)
Archäologischer Fund (Eisenzeit)
Moorleiche
Geboren im 3. oder 4. Jahrhundert
Gestorben im 3. oder 4. Jahrhundert
Frau
Archäologischer Fund (Europa)
Lincolnshire

Amcotts Moor Woman


Roy Kelton Orbison () a fost un cântăreț, compozitor și muzician american,  cunoscut pentru vocea sa puternică, un mare registru vocal, respectiv cântece cu structuri complexe și balade întunecate, emoționale. Combinația neobișnuită a făcut ca multi critici să-i descrie muzica ca fiind operatică, poreclindu-l onorific ca The Big O și Caruso.

În timp ce cei mai mulți interpreți de sex masculin din anii 1950 și 1960 au proiectat o masculinitate sfidătoare, multe dintre piesele lui Orbison au transmis vulnerabilitate și o sensibilitate tipică. În timpul spectacolelor sale, Orbison era cunoscut ca stând permanent în picioare și purtând haine negre ca să se potrivească cu parul său intens vopsit în negru și având ochelarii de soare întunecați; toate fiind caracteristice personajului de scenă pe care muzicianul l-a promovat de-a lungul întregii sale cariere.

Biografie
Născut în Texas, Orbison a început să cânte într-o trupă muzicală de rockabilly și country-and-western în timpul liceului. Prima sa înregistrare a venit de la semnarea unui contract cu Sam Phillips de la Sun Records, în 1956, dar succesul său cel mai mare a venit odată cu asocierea sa cu Monument Records. Între 1960 și 1966, 22 din melodiile sale single au fost menționate în clasamentele Top 40 ale revistei Billboard. De asemenea, Orbison a compus sau a fost co-compozitor a numeroase melodii care au atins clasamentele Top 10, incluzând "Only the Lonely" (1960), "Running Scared" (1961), "Crying" (1961), "In Dreams" (1963) și "Oh" (1964). Din nefericire, curând după aceste succese, muzicianul a fost afectat de numeroase tragedii personale, care i-au afectat creativitatea și disponibilitatea de a concerta; ca atare vânzările înregistrărilor sale au scăzut.

În anii 1980, popularitatea lui Orbison a revenit, datorită mai ales succesului unora din melodiile sale, care au fost cântate de alți muzicieni în mai multe versiuni de cover. În 1988, Orbison a co-fondat formația Traveling Wilburys, un supergrup rock, împreună cu George Harrison, Bob Dylan, Tom Petty și Jeff Lynne.

În decembrie al aceluiași an, 1988, Orbison a decedat de un atac de cord la vârsta de doar 52 de ani. O lună mai târziu, cântecul "You Got It" (1989), pe care Orbison îl co-scrise cu Lynne și Petty, a fost lansat ca solo devenind primul său single care a ajuns din nou în U.S. Top 10 după 25 de ani de la ultima sa prezență în acel top.

Note

Legături externe

 www.royorbison.com — official website

 Roy Orbison: The Big O  life story by Marie Claire Australia magazine
 Hugo Keesing Collection on Roy Orbison — Special Collections in Performing Arts, University of Maryland

Nașteri în 1936
Nașteri pe 23 aprilie
Decese în 1988
Decese pe 6 decembrie
Absolvenți ai University of North Texas
Baladiști
Cantautori americani
Cântăreți americani de muzică rock
Câștigătorii premiilor Grammy
Câștigătorii premiilor Grammy Lifetime Achievement Award
Chitariști americani
Chitariști de country americani
Chitariști de rock americani
Chitariști de rockabilly americani
Înmormântări la Westwood Village Memorial Park Cemetery
Muzicieni ai Asylum Records
Muzicieni ai Mercury Records
Muzicieni ai MGM Records
Muzicieni ai Monument Records
Muzicieni ai RCA Victor
Muzicieni ai Sun Records
Muzicieni ai Virgin Records
Muzicieni de rockabilly americani
Muzicieni rock and roll
Songwriters Hall of Fame
Tenori americani

Roy Orbison


Gonzalo Claudio Bozzoni Ruiz (Las Palmas de Gran Canaria, Canarias, España, 12 de febrero de 1990) es un futbolista español nacionalizado argentino. Juega como defensor y hasta 2019 lo hizo para el Club Atlético Acassuso.

Carrera

Nació en España, en Las Palmas de Gran Canaria, porque sus padres se habían ido por trabajo pero al poco de nacer se volvieron. Se inició como jugador en las categorías inferiores de Vélez Sarsfield. A los 16 años vuelve a España jugando en los juveniles de Atlético de Madrid llegando a jugar en Atlético de Madrid "B".

Después de dos años en España, Gonzalo regresó a la Argentina, en donde se probó en Racing (fines de 2010), luego en River Plate (2011) y finalmente en San Lorenzo de Almagro, club que lo fichó para la temporada 2011-12. Luego fichó para Atlanta por 1 año a partir de la temporada 2013-14 de la B Metropolitana.

En 2014 ficha por el Aldosivi de Mar del Plata, recientemente ascendido a Primera División. En 2016 marcha a Club Atlético Acassuso, proveniente de Club Atlético Fénix.

Desde 2019 permanece sin equipo, retirado de las competiciones oficiales.

Selección nacional

Se nacionalizó argentino y jugó en las selecciones sub-15 fue subcampeón sudamericano en Bolivia 2005 y sub-17.

Es parte de la lista de 23 jugadores nacidos en el extranjero, que han formado parte de la Selección de Fútbol de Argentina.

Clubes

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en BDFA
 Ficha en Transfermarkt

Emigrantes españoles hacia Argentina
Futbolistas del Club Atlético Vélez Sarsfield
Futbolistas del Club Atlético de Madrid "B"
Futbolistas del Club Atlético de Madrid "C"
Futbolistas del Racing Club en los años 2010
Futbolistas del Club Atlético River Plate en los años 2010
Futbolistas del Club Atlético San Lorenzo de Almagro
Futbolistas del Club Atlético Atlanta
Futbolistas del Club Atlético Aldosivi en los años 2010
Futbolistas nacionalizados en Argentina
Expatriados españoles en Argentina
Nacidos en Las Palmas de Gran Canaria

Gonzalo Bozzoni


mydoom also known as, my.doom, W32.MyDoom@mm, Novarg, Mimail.R, Shimgapi, W32/Mydoom@MM, WORM_MYDOOM, Win32.Mydoom is a computer worm affecting Microsoft Windows. It was first sighted on January 26, 2004. It became the fastest-spreading e-mail worm ever, exceeding previous records set by the Sobig worm and ILOVEYOU, a record which as of 2023 has yet to be surpassed.

MyDoom appears to have been commissioned by e-mail spammers to send junk e-mail through infected computers. The worm contains the text message "andy; I'm just doing my job, nothing personal, sorry," leading many to believe that the worm's creator was paid. Early on, several security firms expressed their belief that the worm originated from a programmer in Russia. The actual author of the worm is unknown.

The worm appeared to be a poorly sent e-mail, and most people who originally were e-mailed the worm ignored it, thinking it was spam. However, it eventually spread to infect at least 500 thousand computers across the globe.

Speculative early coverage held that the sole purpose of the worm was to perpetrate a distributed denial-of-service attack against SCO Group. 25 percent of MyDoom.A-infected hosts targeted SCO Group with a flood of traffic. Trade press conjecture, spurred on by SCO Group's own claims, held that this meant the worm was created by a Linux or open source supporter in retaliation for SCO Group's controversial legal actions and public statements against Linux. This theory was rejected immediately by security researchers. Since then, it has been likewise rejected by law enforcement agents investigating the virus, who attribute it to organized online crime gangs.

Initial analysis of MyDoom suggested that it was a variant of the Mimail worm—hence the alternate name Mimail.R—prompting speculation that the same people were responsible for both worms. Later analyses were less conclusive as to the link between the two worms.

MyDoom was named by Craig Schmugar, an employee of computer security firm McAfee and one of the earliest discoverers of the worm. Schmugar chose the name after noticing the text "mydom" within a line of the program's code. He noted: "It was evident early on that this would be very big. I thought having 'doom' in the name would be appropriate."

Technical overview
MyDoom is primarily transmitted via e-mail, appearing as a transmission error, with subject lines including "Error", "Mail Delivery System", "Test" or "Mail Transaction Failed" in different languages, including English and French. The mail contains an attachment that, if executed, resends the worm to e-mail addresses found in local files such as a user's address book. It also copies itself to the "shared folder" of peer-to-peer file sharing application Kazaa in an attempt to spread that way.

MyDoom avoids targeting e-mail addresses at certain universities, such as Rutgers, MIT, Stanford and UC Berkeley, as well as certain companies such as Microsoft and Symantec.  Some early reports claimed the worm avoids all .edu addresses, but this is not the case.

The original version, Mydoom.A, is described as carrying two payloads:

 A backdoor on port 3127/tcp to allow remote control of the subverted PC (by putting its own SHIMGAPI.DLL file in the system32 directory and launching it as a child process of Windows Explorer); this is essentially the same backdoor used by Mimail.
 A denial-of-service attack against the website of the controversial company SCO Group, timed to commence 1 February 2004. Many virus analysts doubted if this payload would actually function. Later testing suggests that it functions in only 25% of infected systems.

A second version, Mydoom.B, as well as carrying the original payloads, also targets the Microsoft website and blocks access to Microsoft sites and popular online antivirus sites by modifying the hosts file, thus blocking virus removal tools or updates to antivirus software. The smaller number of copies of this version in circulation meant that Microsoft's servers suffered few ill effects.

Timeline

 26 January 2004: The MyDoom virus is first identified around 8am EST (1300 UTC), just before the beginning of the workday in North America. The earliest messages originate from Russia. For a period of a few hours mid-day, the worm's rapid spread slows overall internet performance by approximately ten percent and average web page load times by approximately fifty percent. Computer security companies report that Mydoom is responsible for approximately one in ten e-mail messages at this time.
Although MyDoom's denial of service attack was scheduled to begin on 1 February 2004, SCO Group's website goes offline briefly in the hours after the worm is first released. It is unclear whether MyDoom was responsible for this. SCO Group claimed it was the target of several distributed denial of service attacks in 2003 that were unrelated to computer viruses.
 27 January 2004: SCO Group offers a US$250,000 reward for information leading to the arrest of the worm's creator. In the US, the FBI and the Secret Service begin investigations into the worm.
 28 January 2004: A second version of the worm is discovered two days after the initial attack. The first messages sent by Mydoom.B are identified at around 1400 UTC and also appear to originate from Russia. The new version includes the original denial of service attack against SCO Group and an identical attack aimed at Microsoft.com beginning on 3 February 2004; however, both attacks are suspected to be either broken, or non-functional decoy code intended to conceal the backdoor function of MyDoom. Mydoom.B also blocks access to the websites of over 60 computer security companies, as well as pop-up advertisements provided by DoubleClick and other online marketing companies.
The spread of MyDoom peaks; computer security companies report that Mydoom is responsible for roughly one in five e-mail messages at this time.
 29 January 2004: The spread of MyDoom begins to decline as bugs in Mydoom.B's code prevent it from spreading as rapidly as first anticipated. Microsoft offers US$250,000 reward for information leading to the arrest of the creator of Mydoom.B.
 1 February 2004: An estimated one million computers around the world infected with MyDoom begin the virus's massive distributed denial of service attack—the largest such attack to date. As 1 February arrives in East Asia and Australia, SCO removes www.sco.com from the DNS around 1700 UTC on 31 January. (There is as yet no independent confirmation of www.sco.com in fact suffering the planned DDOS.)
 3 February 2004: Mydoom.B's distributed denial of service attack on Microsoft begins, for which Microsoft prepares by offering a website which will not be affected by the worm, information.microsoft.com. However, the impact of the attack remains minimal and www.microsoft.com remains functional. This is attributed to the comparatively low distribution of the Mydoom.B variant, the high load tolerance of Microsoft's web servers and precautions taken by the company. Some experts point out that the burden is less than that of Microsoft software updates and other such web-based services.
 9 February 2004: Doomjuice, a "parasitic" worm, begins spreading. This worm uses the backdoor left by Mydoom to spread. It does not attack non-infected computers. Its payload, akin to one of Mydoom.B's, is a denial-of-service attack against Microsoft.
 12 February 2004: Mydoom.A is programmed to stop spreading. However, the backdoor remains open after this date.
 1 March 2004: Mydoom.B is programmed to stop spreading; as with Mydoom.A, the backdoor remains open.
 26 July 2004: A variant of MyDoom attacks Google, AltaVista and Lycos, completely stopping the function of the popular Google search engine for the larger portion of the workday, and creating noticeable slow-downs in the AltaVista and Lycos engines for hours.
 23 September 2004: MyDoom versions U, V, W and X appear, sparking worries that a new, more powerful MyDoom is being prepared.
 18 February 2005: MyDoom version AO appears.
 July 2009: MyDoom resurfaces in the July 2009 cyber attacks affecting South Korea and the United States.

See also
 Timeline of computer viruses and worms

References

External links
 MyDoom and DDoS Attacks

 SCO Offers Reward for Arrest and Conviction of Mydoom Virus Author - SCO press release, 27 January 2004. Note the claim that the denial of service attack had already started at this date.

 Information about the Mydoom worm from Symantec.com

Computer worms
Email worms
Hacking in the 2000s
2004 in computing
Windows malware

Mydoom


() est une série télévisée sud-coréenne réalisée par Kim Jung-sik et basée sur le webtoon  de Mikkang. Elle est lancée le  sur la plateforme de streaming TVING.

Le , TVING a confirmé que la série aurait une deuxième saison. Elle est diffusée depuis .

Cette série est inédite dans tous les pays francophones.

Synopsis

Distribution
Acteurs principaux
 Lee Sun-bin : Ahn So-hee
 Han Sun-hwa : Han Ji-yeon
 Jung Eun-ji : Kang Ji-goo
 Choi Si-won : Kang Book-goo

Acteurs secondaires
 Han Ji-hyo : Se Jin
 Lee Hyun-jin : Ji-yong
 Lee Soo-min : So-hyeon

Notes et références

Liens externes

Série télévisée créée en 2021
Série télévisée sud-coréenne des années 2020
Série télévisée en coréen

Work Later, Drink Now


Katarina Pranješ (Osijek, 4. listopada 2002.), hrvatska nogometašica i reprezentativka, igra na poziciji veznog i obrambenog igrača, trenutno članica Ženskog nogometnog kluba ŽNK Split koji se natječe u  1. hrvatskoj nogometnoj ligi za žene. .

Klupska karijera
Katarina Pranješ počela je igrati nogomet u dobi od 12 godina 2015. u Nizi, malom selu u Osječko-baranjskoj županiji nedaleko Našica. Svoju karijeru započela je u NK Omladinac Niza, za koji je nastupala dvije sezone u uzrastu pionira s dječacima za koje je igrala uz brata blizanca Ivana pod vodstvom trenera Zorana Kumrića iz Dječje športske akademije "Niza". Obitelj Pranješ nakon Domovinskog rata doseljava iz Nove Bile iz srednje Bosne u selo Normanci u općini Koška u Osječko- baranjskoj županiji. Od 2016., nakon što su ju uočili, prelazi u najpoznatiji ženski nogometni klub u Hrvatskoj, ŽNK Osijek, kod trenera Dejana Bergera. Boje Osijeka nosi od 2016. do 2021., te s Osijekom postaje prvakinja Hrvatske u sezoni 2017./18. Od veljače 2021. je članica ŽNK Split.

Reprezentacija
Katarina Pranješ je članica Hrvatske ženske nogometne reprezentacije. Nastupala je za mladu reprezentaciju Hrvatske do 16, 17 i 19 godina, ukupno 13 nastupa uz dva postignuta zgoditka. Katarina bilježi 27. listopada 2020.  prvi nastup za A reprezentaciju protiv reprezentacije Litve.

Vanjske poveznice
 Katarina-Pranjes-porijeklom-iz-Nove-Bile-clanica-zenske-nogometne-reprezentacije-Hrvatske/
 Medju-20-pozvanih-i-Osjecanka-Katarina-Pranjes/
 Katarina-Pranjes-Osijek-Na-popisu-izbornika-Prskala/
 Katarina-Pranjes-Novo-pojačanje-ŽNK-Split/

Vidi još
 Hrvatska ženska nogometna reprezentacija
 NK Omladinac Niza

Izvori

Hrvatski nogometaši
Hrvatske nogometne reprezentativke

Katarina Pranješ


Valle de Jiu (en rumano: Valea Jiului) es una región en el suroeste de Rumanía, en el condado de Hunedoara, situada en el valle del río Jiu entre las montañas Retezat y las montañas de Parang. La región fue altamente industrializada y la actividad principal era la minería del carbón, pero debido a la baja eficiencia, la mayoría de las minas fueron cerradas en los años posteriores a la caída del comunismo en Rumania.

En 2000, la población del valle de Jiu se estimó entre 160-170.000 habitantes, que se concentran principalmente en seis ciudades de la región minera Petrosani, Lupeni, Vulcano, Uricani, Petrila, y Aninoasa, pero incluyendo también las pequeñas aldeas de Câmpul lui Neag y Lonea.

Véase también
 Geografía de Rumania
 Geografía de Europa

Referencias

Valles de Rumania

Valle de Jiu


was a town located in Amakusa District, Kumamoto Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 2,903 and a density of 88.32 persons per km². The total area was 32.87 km².

On March 27, 2006, Sumoto, along with the cities of Hondo and Ushibuka, and the towns of Amakusa, Ariake, Goshoura, Itsuwa, Kawaura, Kuratake and Shinwa (all from Amakusa District), was merged to create the new city of Amakusa and no longer exists as an independent municipality.

External links
 Official website of Amakusa

Dissolved municipalities of Kumamoto Prefecture

Sumoto, Kumamoto


O Sesquicentenário da Independência do Brasil foi a celebração, ocorrida no ano de 1972, dos 150 anos da Independência do Brasil do Reino de Portugal. Ocorrida dentro do contexto da ditadura militar brasileira, durante o Governo Emílio Médici, as celebrações foram marcadas por um tom nacionalista e ufanista, característico do chamado período do "milagre econômico brasileiro" do início da década de 1970. Entre os eventos que marcaram a celebração do sesquicentenário, destaca-se o translado dos restos mortais de Dom Pedro I, saindo de Lisboa, onde se encontravam desde 1834, para São Paulo, na cripta imperial do Monumento à Independência do Brasil.

História

Ditadura Militar e o "milagre econômico"

As comemorações do Sesquicentenário da Independência ocorreram durante o terceiro ano do governo de Emílio Garrastazu Médici, período marcado no campo político pela centralização do poder da ditadura, estando ainda em vigência o Ato Institucional n.º 5, ao mesmo tempo em que, na esfera econômica, vivia-se o chamado "milagre econômico", momento de crescimento do PIB e por um projeto desenvolvimentista.

Neste sentido, a escolha das imagens para a ilustração da moeda comemorativa de 1 cruzeiro, em homenagem ao Sesquicentenário, representa o contexto nacional daquele período. De um lado da moeda, encontrava-se a face de Médici sobreposta à de Dom Pedro, assim como havia-se feito com Epitácio Pessoa durante o contexto das comemorações do Centenário da Independência. Do outro lado, o mapa do território brasileiro era entrecortado por diversas linhas, que partiam do Distrito Federal. Assim, através da moeda comemorativa, o regime buscava legitimar-se enquanto poder centralizador e articulando a imagem de Dom Pedro I enquanto herói do passado nacional com a imagem do então presidente.

De forma similar, em seu discurso de Ano Novo, em 31 de dezembro de 1971, o presidente Médici afirmava que o "eterno país do futuro se transformou, afinal, no país do presente", em referência à famosa expressão cunhada por Stefan Zweig em seu livro de 1941, "Brasil, País do Futuro".

Dessa forma, aproveitando a estabilidade econômica e o sucesso dos anos anteriores em reprimir de forma violenta as principais forças de oposição, as lideranças da ditadura buscavam aproveitar a oportunidade da efeméride dos 150 anos de Independência para representar a imagem de um país em que um passado heroico e futuro de desenvolvimento econômico se articulavam a partir do projeto político dos governos militares.

Comissão Executiva Central
Em outubro de 1971, fora instituída uma Comissão Nacional, com objetivo de coordenar as comemorações oficiais do Sesquicentenário, no ano seguinte. Em janeiro de 1972, esta comissão foi reestruturada e transformada na Comissão Executiva Central, presidida pelo General Antônio Jorge Corrêa. A CEC era composta por diversos dos ministros do governo Médici, incluindo os ministros Alfredo Buzaid, da Justiça, Mário Gibson Barbosa, das Relações Exteriores, Jarbas Passarinho, da Educação e Cultura, Adalberto de Barros Nunes, da Marinha, Orlando Geisel, do Exército e Joelmir Campos de Araripe, da Aeronáutica, e os chefes do Gabinete Civil e do Gabinete Militar da Presidência da República, João Leitão de Abreu e João Batista Figueiredo, respectivamente.

Também compunham a comissão alguns representantes da sociedade civil, incluindo Pedro Calmon, presidente do Instituto Histórico e Geográfico Brasileiro, Arthur César Ferreira Reis, presidente do Conselho Federal de Cultura, Álvaro Alberto, presidente da Liga da Defesa Nacional, Adonias Filho, presidente da Associação Brasileira de Imprensa, João Saad, presidente da Associação Brasileira de Emissoras de Rádio e Televisão e Eugênio Afonso Silva, presidente da Associação Brasileira de Rádio e Televisão.

A CEC foi responsável pela organização das principais comemorações oficiais do Sesquicentenário, iniciando no dia 21 de abril, dia de Tiradentes, em um "Encontro Cívico Nacional" e finalizando no dia 7 de setembro, com o sepultamento dos restos mortais de Dom Pedro I em uma cripta no Monumento à Independência do Brasil, na Colina do Ipiranga, em São Paulo.

Para além da Comissão Central, foram criadas sub-comissões voltadas para os estados brasileiros, com o objetivo de dar capilaridade às celebrações, permitindo a celebração dos 150 anos da independência a partir das especificidades locais. Assim, por exemplo, foram organizadas na Bahia, no dia 2 de julho de 1972, comemorações que rememoravam a figura de Joana Angélica e os eventos da Independência da Bahia, enquanto no Pará ocorreram, em 1973, as comemorações do Sesquicentenário da adesão do estado à Independência.

Translado do Corpo de D. Pedro I

Em agosto de 1971, em um discurso transmitido pela televisão e pelo rádio, o presidente Emílio Garrastazu Médici declarou que havia enviado uma carta para o presidente de Portugal, Américo Tomás, declarando que tinha o desejo de que os restos mortais de D. Pedro I, que encontravam-se sepultados em Lisboa desde sua morte em 1834, fossem transladados de forma definitiva para o Brasil, e transferidos para a chamada "Cripta Imperial", no Monumento à Independência do Brasil, no bairro do Ipiranga, em São Paulo.

O pedido do governo brasileiro contrariava o desejo de Dom Pedro, que, em 23 de setembro de 1834, na véspera de sua morte, escreveu uma carta voltada ao público brasileiro, em que declarava suas vontades em relação ao destino a ser dado para os seus restos mortais. Na carta, deixava seu coração para a Cidade do Porto e o resto de seu corpo para Lisboa, afirmando que ao Brasil deixava seu maior legado: seu filho, Dom Pedro II.

Apesar disso, o presidente português aceitou o pedido do governo brasileiro, e em abril de 1973, à bordo de uma esquife conduzida pelo navio brasileiro Funchal, os restos mortais de Dom Pedro foram conduzidos  ao Brasil, chegando ao Rio de Janeiro no dia 22 daquele mês. Entre abril e agosto, a urna com os restos mortais seria transportada para diversas das capitais estaduais brasileiras, como parte dos esforços da Comissão Central em dar capilaridade às comemorações.

Por fim, em setembro, os restos mortais de Dom Pedro I chegaram à São Paulo, para que por fim, no dia 7, fosse realizado o depósito da urna funerária na cripta do Monumento à Independência do Brasil, com a presença do presidente brasileiro e diversas autoridades portuguesas.

Bibliografia

Livros

Teses e Dissertações

Brasil
Eventos de setembro de 1972
1972 no Brasil
Independência do Brasil


Vrchlabí () er en by i distriktet Trutnov i den tjekkiske region Hradec Králové. Vrchlabí, som for første gang nævnes i et dokument fra år 1359, har  indbyggere.

Referencer

Eksterne henvisninger

Byer i Tjekkiet
Byer i Hradec Králové

Vrchlabí


Nil Burak'95 Akdeniz Rüzgârı, Nil Burak'ın dokuzuncu albümüdür.

Parça listesi
 Üçe Çeyrek Var -  söz: Ülkü Aker / müzik-düzenleme: Uğur Başar
 Cehenneme Kadar - söz: Murat Eren / müzik: derleme
 Akdeniz Rüzgârı - söz:-müzik: Nil Burak / düzenleme: Turhan Yükseler & Halis Bütünley
 Yalandan Kim Ölmüş - söz: Ülkü Aker / müzik: anonim / düzenleme: Turhan Yükseler
 İkimiz de Suçluyuz - söz-müzik: Nil Burak / düzenleme: Turhan Yükseler
 Mahkum - söz-müzik-düzenleme: Nil Burak
 E Neyse Ne - söz: Şehrazat / müzik: anonim / düzenleme: Turhan Yükseler
 Eyvah - söz: Fikret Ural / müzik-düzenleme: Turhan Yükseler
 Hüzün - söz: Nil Burak / müzik: Uğur Başar / düzenleme: Turhan Yükseler
 Haydi Anlat - söz: Murat Eren / müzik: Buğra Uğur

Nil Burak albümleri
1995 albümleri

Nil Burak'95 Akdeniz Rüzgarı


An Coelorachis lepidura in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Otto Stapf. An Coelorachis lepidura in nahilalakip ha genus nga Coelorachis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Coelorachis

Coelorachis lepidura


Taddeo Landini fue un arquitecto y escultor del Renacimiento italiano , nacido hacia 1550 en Florencia y fallecido el  en  Roma.

Datos biográficos

De formación típicamente toscana, llevó a Roma el modelo de la fuente pública de Florencia.

A comienzos de la década de 1580 , esculpió una copia del Cristo Resucitado de Miguel Ángel para la Basílica del Santo Spirito en Florencia . En 1585 completó una estatua sedente de bronce dorado del Papa Sixto V (hoy destruida). Landini es el autor además de los bustos del Papa Gregorio XIII y de Sixto V, conservados en el Museo Bode en Berlín.

Hoy en día, sus obra más famosa son:
 la llamada Fuente de las Tortugas en la Piazza Mattei de Roma, de la que realizó las figuras en bronce de los cuatro jóvenes.
El Invierno, figura en piedra del Puente de la Santa Trinidad en Florencia.
Niño sobre un delfín, bronce en el Rijksmuseum de  Ámsterdam.

<center>

<small> Pulsar sobre la imagen para ampliar. </center>

 Notas y referencias

 Bibliografía
 Giovanni Baglione, Troisième jour - Clément VIII  p. 60  in Le Vite de' Pittori, Scultori, Architetti, ed Intagliatori dal Pontificato di Gregorio XII del 1572. Fino a' tempi de Papa Urbano VIII. Nel 1642''.

 Enlaces externos

Escultores de Italia del siglo XVI
Escultores del Renacimiento en Italia
Arquitectos del Renacimiento en Italia
Arquitectos de Italia del siglo XVI
Nacidos en Florencia
Fallecidos en Roma

Taddeo Landini


Oskar Stock (* 7. Mai, 1946 in Landshut) ist ein deutscher Schriftsteller und Aphoristiker. Er schreibt in bairischer Mundart und Hochdeutsch für Zeitungen, Kalenderverlage, Abreißkalender, Magazine, Rundfunk und TV. Seit seiner Jugend ist Oskar Stock schriftstellerisch tätig. Er schreibt zumeist heitere Gedichte, Gedichte über Sternzeichen, Kurzgeschichten und "Schmunzelverse".

Werke
 Aus dem Poeten-Schubladl. Hornung, Riemerling/Ottobrunn 1988.
 Von Mensch zu Mensch. Hornung, Riemerling/Ottobrunn 1991.
 Gedichte, die von Herzen kommen. Hornung, Riemerling/Ottobrunn 1994.
 Jeder Tag … wie ein Gedicht. Hornung, Riemerling/Ottobrunn ca. 1997.
 Für dich. Attenkofer, Straubing 2002.
 Wie im richtigen Leben. Attenkofer, Straubing 2006.
 Hab' Sonne im Herzen. Attenkofer, Straubing 2009.
 Mit Humor geht alles besser. Attenkofer, Straubing 2013.
 Lachen macht glücklich, Attenkofer, Straubing 2015
 Frech wie Oskar, Attenkofer, Straubing 2017

Weblinks

Autor
Literatur (20. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1946
Mann

Oskar Stock


Zona petroliferă Moinești este o unitate de zăcăminte exploatabile de petrol cu vechimi sarmațiene, eocene și oligocene, aflată în arealul din jurul localității Moinești din Județul Bacău, Moldova, România.

Județul Bacău a fost timp de sute de ani singurul județ din Moldova din care se exploata petrol.

Elemente de geologie

Zone
Petrolul se găsește asociat cu gaze naturale de sondă în zona flișului marginal și în zona neogenă. Perimetrele petroliere au o extindere foarte mare pe Valea Tazlăului Sărat în amonte de Moinești, pe Valea Trotușului între Valea Asăului și Valea Cașinului și pe cursul mijlociu al Tazlăului Mare. Zăcămintele cele mai bogate au fost identificate până în prezent la adâncime ce variază între 150-900 m și sunt cantonate atât în zona flișului paleogen cât și în miocenul zonei neogene. Cele mai importante exploatări sunt în regiunea montană, respectiv în Tazlău-Moinești (Pietrosul, Lucăcești, Uture, Moinești, Modîrzău), în Depresiunea Dărmănești (Comănești, Văsiești, Podei, Lapoș, Dofteana, Larga, Valea Slănicului–Cerdac și în Valea Oituzului (Fierăstrău-Oituz și Poiana Sărată). În Subcarpați din bazinul râului Trotuș zăcămintele de petrol sunt mai mici, cu exploatări importante la Tescani, Boșoteni, Stănești, Câmpeni, Solonț, Târgu Trotuș și Cașin.

Formare
Subzona externă a flișului

Structura Moinești cu o vechime mare. Exploatarea în masă prin sonde mecanice începe în anul 1895, se avea în vedere exploatarea gresiilor eocenului.

În anul 1927, depozitele sarmațiene au devenit un alt obiect de exploatare pe această structură. Obiectul principal de exploatare îl formează gresia de Kliwa a oligocenului, care are ca înveliș protector miocenul de sare. Din punct de vedere tectonic, structura Moinești nu este decât prelungirea solzului de Tazlău, care la Moinești este mai ridicat. În fața acestui solz este un altul, scufundat, pus în evidență prin sondele forate la Măgura-Moinești.

Zăcămintele din sarmațian ca și cele din eocenul pânzei sunt stratiforme ectranate tectonic, iar cele din oligocenul autohton sunt stratiforme, cu boltă faliat, cu trecere spre zăcămintele masive. Adâncimea medie a sondelor pentru oligocen este de circa 1000 m.

Istoric

Începuturi
În secolul al XV-lea sunt menționate gropile de păcură de la Lucăcești (1440–1442), iar în secolul al XVIII-lea cele din sudul Depresiunii Dărmănești și în jurul localității Moinești. Misionarul Marco Bandini relata în 1646 faptul că locuitorii din satele Mosoare, Poieni, Dofteana și Păcuri foloseau ca leac țițeiul extras prin puțuri.

Mai târziu, Dimitrie Cantemir în "Descriptio Moldaviae" amintește de existența și exploatarea petrolului din această regiune.
{{citat|În Tazlăul Sărat, aproape de satul Moinești, în ținutul Bacăului, țâsnește dintr-un izvor păcură amestecată cu apă, pe care țăranii noștri au obicei de o folosesc la unsul osiilor de la căruțe; ei zic că este mult mai bună pentru nevoile casei decât rășina pe care o scot din copaci dar numai dacă este deosebită de apă.}}

În anul 1780, Ștefan Raicevich, a scris că în zonă se scot două feluri de păcură, una roșie și alta neagră care servește la luminatul curților boierești. În anul 1804 Andreas Wolff, medicul orașului Sibiu, și Contele Demidoff în 1837, au menționat bogățiile de păcură ce nu sunt exploatate.

 Forarea

Extracția petrolului este cunoscută în această regiune de peste cinci secole. Inițial reprezentată prin exploatări primitive, apoi începând cu a doua jumătate a secolului al XIX-lea prin sonde mecanice și în zilele noastre prin foraje de mare adâncime, de la 150 m până la 1000 m, extracția a fost o prezență permanentă în peisajul industrial al zonei. Începuturile industriei petroliere în România au loc în bazinul Râul Trotuș, respectiv pe Valea Tazlăului și în Depresiunea Dărmănești. Mai târziu, perimetrele petrolifere se lărgesc mult, cuprinzând spații tot mai mari în zona paleogenului carpatic.

Extracția primitivă a petrolului din zonă nu a fost un fapt oarecare, ci a reprezentat la timpul său o activitate economică de mare importanță, efectuată cu mijloace și în condiții impresionante. Oamenii locurilor, constrânși de condiția materială precară în care se aflau, acceptau să lucreze în condiții grele.Băile (minele) de petrol erau gropi cu diametrul de 4–5 m și adânci de circa 20 m, executate cu mijloace rudimentare, în care mai apoi se aduna țițeiul ce era scos manual la suprafață.

Mai grea era munca în puțuri, în care, fiind strâmte (cu diametrul de 1 m) și uneori foarte adânci (peste 100 m), punea pe lucrătorul care-l săpa și-i aplica în jur împletituri de nuiele, într-o continuă nesiguranță. Lipsit de aer, care se pompa cu ajutorul unor foale de la suprafață, acesta avea deasupra sa mereu coșul cu pământ ce era tras de gurari afară, coș care nu rareori cădea peste lucrătorul din puț, curmându-i viața.

Pentru săparea puțurilor se folosea munca manuală, cu metode de iluminare cu oglinzi și unele sistemele primitive de ventilare cu foale. Muncitorii erau mereu expuși exploziilor, surpărilor sau chiar orbirii sau asfixierii datorită emanațiilor de gaze. De obicei se lucra în timpul iernii, când temperaturile erau mai scăzute, emanațiile de gaze erau mai puțin intense. În 1867 a fost înființată "Compania română pentru exploatarea și comerțul cu pacură" care exploata zonele petrolifere din Moinești, Valea Arinilor și Solonț. În anul 1858 zona Moinești a avut o capacitate de prelucrare a petrolului de 837-848 tone/an, prin "rafinăriile de le dețin mici proprietari aflați în treabă".

Presiunea straturilor fiind mică iar rocile dure, puțurile aveau formă circulară, spre deosebire de restul țării, unde care erau pătrate, iar în locul țambrelor, pereții erau căptușiți cu împletituri de nuiele, puțarii executau săpături păzind o verticală perfectă, fapt care explică marea adâncime la care au ajuns în unele locuri, de peste 250 metri. Această adâncime maximă atinsă exista în cazurile excepționale, de obicei însă, puțurile aveau  o adâncime mică, exploatarea lor începând din straturi foarte apropiate de suprafață. De cele mai multe ori țițeiul se scurgea împreună cu apă din pânza freatică.

Băile și puțurile au ajuns la un număr de ordinul sutelor, atunci când ele constituiau mijloace unice pentru extracția petrolului. Încă înainte de folosirea sondelor mecanice (1863), gropile au permis extragerea unei cantități importante de țiței, care nu numai că acoperea cerințele locale, dar era încărcat în butii mari și vândut pe piața internă și chiar externă (Turcia, Austro-Ungaria, Rusia): "Neguțătorii străini prețuiau la păcura românească, îndeosebi înșurile de ardere. De aceea mari caravane de butii pline de lichid negru și vâscos se îndreptau aproape în fiecare săptămână spre clienții bogați din felurite țări ale Europei".

Cel mai vechi document vamal pentru export de țiței datează din 28 octombrie 1825 și stipulează că numitul Heim Cozac duce peste graniță 250 decalitrii de păcură în 5 butii. Acest fapt era încurajat în zonă și de domeniile feudale, care, acaparând regiunile bogate în petrol, și-au dezvoltat o economie complexă de tip agro-industrial. Astfel, pe domeniul Ghika au apărut zeci de gropi de petrol la Dofteana, Tisa-Comănești, Moinești, etc. și aici s-a instalat și prima sondă cu foraj mecanic din România (Mosoare, 1861).

Extracția mecanică cu ajutorul sondelor reprezintă un pas important în dezvoltarea industriei petroliere din zonă. Alături de sonde, apar un număr mare de distilerii, fiecare proprietar încercând să-și instaleze mijloace cât mai complete pentru valorificarea petrolului. La Lucăcești apăruseră deja primele distilerii de petrol cu caracter industrial încă din anii 1837-1840, urmate fiind de cea de la Moinești (1844). Acestea sunt primele distilerii din țară. După distileriile din această regiune, la aproape un deceniu se construiesc rafinăriile de la Araci (1849) și Râfov (1857) Ploiești.

După secularizarea averilor mănăstirești, în 1864, țăranii aveau drepturi nelimitate din tată în fiu pentru exploatarea petrolului.

Spre sfârșitul secolului al XIX-lea și începutul secolului al XX-lea, în exploatarea petrolului din bazinul Trotușului își fac apariția o serie de societăți capitaliste, din care unele cu capital străin. În acest sens sunt menționate o serie de filiale ale marilor monopoluri internaționale: Steaua Română — filială a lui Royal Dutch Shell Oil, Astra Română și Societatea Româno-Americană — filiale ale lui Standard Oil Company, etc. Ele au reușit în scurt timp să extragă mari cantități de petrol.

În anul 1890 S. R. I. C. P. București a cumpărat moșia Moinești, confiscând toate gropile de petrol "întru esploatare și rafinare de bună cuviință". Datorită capitalului insuficient și a pătrunderii masive a străinilor, după legea din 1895, compania a fost preluată de către Societatea "S.A. Steaua Română", înființată în 1896 cu capital inițial de 2,4 milioane, de către persoane aparținând unui grup de investitori germani, britanici și austro-ungari. În 1903, compania a intrat în controlul complet al Deutsche Bank. Ca tehnică de foraj în 1895, a fost introdus sistemul de foraj cu percuție uscată cu bare de fier, sistem care devine principala metodă de foraj până la Primul Război Mondial. În 1906 la Tețcani a fost încercată pentru prima dată în țară sapa rotativă hidraulică.

La Moinești din cauza rocilor dure, a fost menținută metoda de săpare percutant-uscată cu un avans nu mai mare de 1 metru pe zi. Cu toate acestea, datorită priceperii sondorilor, compania a reușit să foreze sonda nr. 24 până la 1070 m adâncime. Tehnica de extracție la Moinești, unde depozitele erau bogate, era folosirea erupției libere. Pentru captarea petrolului era folosit un clopot (numit limză) montat în partea de sus a trapei de lemn. Ca urmare a utilizării acestei metode, rezerva era golită iar sonda abandonată deși mai avea petrol. În anul 1909 a fost introdusă extracția cu piston, folosind pompe de extracție primitive, cu corpuri de țevi de oțel și pistoane sigilate de garnituri de cânepă. În anul 1928 s-a introdus coloana mecanică și cimentarea după model american, doi ani mai târziu au apărut primele foraje cu sapă cu diamante. În anul 1933 au fost introduse primele foraje cu sapă cu role iar la Solonț în anul 1942 a apărut sistemul rotary.

Petrolul din județul Bacău, deși de calitate foarte bună, date fiind dificultățile de extracție, participa cu o pondere mică în balanța energetică a țării. Abia după naționalizare, când se trece la o nouă organizare a exploatărilor și în special după 1952, când în extracție se introduce sistemul de forare cu turbină, producția de petrol în bazinul Trotușului a crescut.

În 1980 prin intermediul forajelor de mare adâncime, au reintrat în exploatare perimetrele vechi din Depresiunea Dărmănești și Subcarpații Moldovei și-au extins cele existente în neogenul subcarpatic și paleogenul carpatic. Regiunea se numără printre cele mai importante sub raportul rezervelor și producției, iar pentru prelucrarea țițeiului din zonă dar și din import există cele două rafinării din zonă (Rafinăria nr. 8 Dărmănești și Rafinăria nr. 10 Onești).

Gazele de sondă sunt asociate cu petrolul și au început să fie captate și dezbenzinate doar de câteva decenii. Inițial erau folosite pentru uz casnic și pentru ardere în Termocentrala Comănești. Cea mai mare parte a acestora era dirijată spre Platforma Petrochimică Borzești, unde constituia materie primă pentru obținerea cauciucului sintetic, maselor plastice și rășinilor sintetice.

 Prelucrare

 "Moldonaphta"
Societatea anonimă română "Moldonaphta", cu sediul în București, avea ca obiect de activitate explorarea, exploatarea, transformarea și comercializarea petrolului și derivatelor sale, fiind constituită în anul 1921. Aproape 99% din capital, au fost cumpărate în 1941 de către fosta societatea petrolieră "Foraky Românească" care a fuzionat la 1 ianuarie 1942 cu "Concordia".

La 1 ianuarie 1935, societății "The Danube Oil Trading Company of Romania" i-a fost acordat perimetrul XVI Tazlău în suprafață de 45,50 ha din care în exploatare numai 14 ha, conform Decretului-Regal publicat în Monitorul Oficial nr. 269 din 21 noiembrie 1934. În baza Jurnalului Consiliului de Miniștrii publicat în "Monitorul Oficial" nr. 97 din 24 aprilie 1940, toate drepturile acestei societăți au fost transferate societății "Moldonaptha".

În anul 1940, societatea "Moldonaphta" a cumpărat de la societatea "Danube Oil" perimetrele și șantierele de exploatare situate în Moldova, într-o regiune excentrică, greu accesibilă și departe de nodurile de comunicații. Din producția extrasă, între 1940 și 1945, inclusiv, nu s-a putut acoperi valoarea forajului executat în fiecare an și nici nu s-a alocat vreo sumă pentru amortizarea concesiunilor, instalațiilor sau sondelor.

Pe lângă perimetrul de la Tazlău, societatea mai deținea și moșia Stănești, proprietatea moștenitorilor Krupensky în suprafață de 618 ha din care în exploatare doar 61 de ha. Societatea plătea statutului o redevență de 14% din producție și o participație de 20% din producția sondelor 304, 305, 306, Tazlău, către G.M. Jampolsky și Alfred Krystofovicz. Fiind interesată de recuperarea gazelor, pe șantierul de la Stănești societatea deținea o instalație Carbo Union Lurgi, prevăzută cu stabilizare care a funcționat însă neregulat din lipsa gazelor. Forajul până în anul 1942 a fost executat prin sistem "canadian" sau "Alianza" apoi s-a folosit sistemul de foraj "Rotary", extrem de scump, fapt care a provocat situația grea financiară a societății.

Producția ei limitată la 1500 tone făcea ca societatea să fie socotită un mic producător, producția sondelor fiind mult inferioară celor din regiunea Prahova cu toate că producția inițială pornise de la 5-600 tone. Pentru a suplimenta veniturile s-a încercat în anul 1927 o rafinare a uleiurilor de către D. Schreiber care lucra la rafinăria de la Moinești a societății.

Producția societății a fost de 7.028 tone în 1940, de 7.097 în 1941, 15.513 în 1942 și 17.424 tone în 19435. Începând cu anul 1943, societatea a exportat o parte din producția obținută prin societatea S.A.R.D.E.P., fie prin conducta societății "Steaua Română", fie cu garnituri de trenuri. De la stația de încărcare Moinești, țițeiul provenit din redevențele de la stat (schela Zemeș-Stănești) și de la societățile Petrol-Tazlău și "Steaua Română" era exportat în Germania, taxele fiind suportate de S.A.R.D.E.P. în valoare de 100 lei de vagonul de 10 tone și 1000 lei de garnitură. Conform dispozițiilor Ministerului Economiei Naționale exportatorii de țiței erau obligați să plătească taxa A.I.P.D.A.N. înființată cu începere de la 1 aprilie 1941. "Moldonaphta" a exportat țiței parafinos începând cu 1941 prin societatea "Ruminoel" până în martie 1943 iar apoi cu societatea S.A.R.D.E.P. În regiunea Moldovei, în afară de societate, mai exista doar societatea "Steaua Română" (controlată de capitalul francez) care exploata petrolul într-un stil mai mare, dar rafinăria acesteia din Moinești nu putea prelucra întreaga producție, inclusiv a societății "Moldonaphta" deoarece avea o capacitate mică de rafinare, iar reparațiile se făceau la intervale scurte de timp, influențând nefavorabil mersul producției. Doar în anul 1946, datorită diferențelor de preț acordate de stat la țiței și vânzările diferitelor materiale la prețurile existente pe piață, societatea a putut să-și acopere cheltuielile de foraj și de extracție, alocând suma de 5.000.000 lei pentru fondul de amortisment.

Prin societatea "Concordia", germanii au preluat controlul și asupra societății "Foraky Românească" și "Moldonaphta", deoarece acțiunile societății "Foraky" erau deținute în majoritate de "Concordia", iar acțiunile societății "Moldonaphta" erau deținute în majoritate de "Foraky".

În șantierele de la Stănești unde erau 37 sonde ce lucrau în sistem "Rotary" și Zemeș unde lucrau 7 sonde.

În 26 august 1944 datoriile financiare ale societății "Moldonaphta" se ridicau la 203.800.000 lei, la societățile "Kontinentale", "Bancara Română", "Concordia", "Explora", "Banca Comercială Română", iar datorii de exploatare în valoare de 27.200.000 lei la societățile "Rumin", "Steaua Română", Rohrenverband. Debitorii mai importanți ai societății au fost: "The Danube Oil", Ministerul de Finanțe, Societatea "Reșița" și Societatea "Rumin". Creanțele pentru "Rumin" provenite din exportul de țiței și produse petroliere au fost blocate după 23 august 1944, iar în schimbul datoriei pe care "Moldonaphta" o avea la "The Danube Oil" a cedat Concordiei trei rezervoare de la rafinăria din Lucăcești.

Sediul exploatărilor se afla în Moldova, la Tazlău și Stănești, unde existau perimetre în producție, iar perimetre de explorare existau în structura Dolani – Tătărani și în ținutul XI Bacău. Producția de petrol obținută de societate era de 180 vagoane lunar iar stocurile de țiței la 23 august 1944 erau de 280 vagoane țiței și 110 vagoane produse petroliere care urmau să fie vândute, la intern, prin societatea "Distribuția". Numai în perioada iulie-august 1944 au fost livrate la intern 2400 tone de produse petroliere. Societatea Moldonaphta, prin hotărâre ministerială a fost trecută în 1945 sub controlul C.A.S.B.I. În Monitorul Oficial nr. 34, partea IB, din 9 februarie 1946 s-a publicat decizia cu nr. 42285 a ministrului subsecretar de stat, comisar general al Guvernului, la Comisia Română de Legătură cu Comisia Aliată de Control prin care societatea era scoasă de sub controlul C.A.S.B.I. deoarece participarea de capital a societății care a determinat punerea ei sub control "a pierdut caracterul inamic" prin trecerea acțiunilor ei în patrimoniul URSS. În vara anului 1948 administrația schelelor "Moldonaphta" a fost contopită cu administrația schelelor societății "Concordia" din Bacău încheindu-se un contrat în baza căruia personalul existent la data contractului trecea în subordinea societății "Concordia" care coordona administrațiile tehnice și administrative și reprezenta societatea, pe baza procurilor, în fața autorităților. În același an, conducerea exploatării și administrația ei a trecut de la "Concordia" la societatea Sovrompetrol cu care a fuzionat prin încheierea formelor legale de desființare a societăților fuzionate.

 Altele
Lista rafinăriilor ce au existat în Moinești și în satele din preajmă după ordinea cronologică:

A. Distileriile de la Solonț, Zemeș, Valea Arinilor, Găzărie, etc. La Lucăcești apăruseră deja primele distilerii de petrol cu caracter industrial încă din 1837-1840, urmate fiind de cea de la Moinești (1844). Acestea sunt primele distilerii din România.

 Rafinăria (distileria) Nechifor Choss, fondată în 1840 în satul Lucăcești. Se consideră că ar fi prima rafinărie din țară.
 Rafinăria Michael Heimsohn, fondată în anul 1844,
 Rafinăria (găzăria) Iosif Theiler, fondată în 1855, Moinești,
 Rafinăria Aleicu Leibu, fondată în 1857 la Valea Arinilor,
 Rafinăria Inochentie Marchidan, fondată în 1858 la Solonț (Salonți) - Stoinești,
 Rafinăria A. Schwartz, fondată în 1860, la Adjud,
 Rafinăria D. Grünberg, fondată în 1880,
 Rafinăria (găzăria) N. Fildermann, fondată în 1880 la Onești,
 Rafinăria S.R.I.C.P. București, fondată în 1895 în satul Albotești (astăzi înglobat Moineștiului),
Rafinăria "Moldonaphta" din Valea Arinilor, inițial cu o capacitate de 8 vagoane pe zi,
 Rafinăria "Steaua Română", filială a Royal Dutch Shell în orașul Moinești, inițial cu o capacitate de 25 vagoane pe zi.

B. În anul 1908 zona Moinești cuprindea în total 51 fabrici de prelucrare a petrolului.

 Fabrica "Columbia" (româno-americană), în anul 1926 introduce în premieră mondială la Moinești procedeul cracării termice pentru obținerea de randamente mărite,
 Rafinăria "Danube-Oil", fondată în 1932 la Găzărie.

După Al Doilea Război Mondial una dintre rafinăriile Moineștiului a fost mutată la Dărmănești în 1949.

 Statistici

 Se presupune că între 1640-1854 s-au extras aproximativ 77.000 de tone de petrol.
 În anul 1900 regiunea Moldovei prelucra 9540 tone petrol/an cu 1127 angajați.
 În Județul Bacău sunt înregistrate 637 puțuri active și 340 sonde în anul 1940.
 În anul 1965 se face cel mai mare foraj de adâncime din județ, la peste 3500 de metri, în zona dealului Măgura.

 Activitatea de producție

 Capacități de exploatare

 Licențe și operatori

 Metode de extracție

 Sisteme de stocare și transport

 Perspective

 Mărturii ale unor călători străini
Marco Bandini vizitând satul Lucăcești în anii 1646-1648:

Note

Bibliografie

 Bandini, Marco; Vizitarea generală a tuturor Bisericilor catolice de rit roman din Provincia Moldova, 1646-1648, Presa Bună Iași, 2006, ediția bilingvă de Traian Diaconescu, pp. 134-138
Prof. dr. Dan Ovidiu Pintilie; SOCIETATEA PETROLIERĂ "MOLDONAPHTA" 1921-1948, Editura Universității Petrol-Gaze din Ploiești, 2007, pp. 1-5
 Văcărașu, Iulia; Valea Trotușului, colecția Itinerare turistice'', Sport-Turism București, 1980, pp. 59, 97-100

Lectură suplimentară
 Ion Tănăsescu, Virgil Tacit, Exploatarea petrolului în România/L'Exploitation du pétrole en Roumanie, Carol Göbl, Bucharest, 1907

Moinești
Economia județului Bacău

Zona petroliferă Moinești


An Calamagrostis koelerioides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni George Vasey. An Calamagrostis koelerioides in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Calamagrostis

Calamagrostis koelerioides


Peter Larkin () a fost un scenograf american, care a colaborat în această calitate la realizarea mai multor spectacole celebre de pe Broadway și a câtorva filme celebre.

Biografie
Născut în zona metropolitană a orașului Boston, Larkin a studiat la Universitatea Yale și apoi a lucrat ca scenograf la teatrele de pe Broadway din New York. De la sfârșitul anului 1951 până la jumătatea anului 1986 Larkin a realizat decorurile următoarelor spectacole teatrale: The Wild Duck, First Lady, Bei Anruf Mord, The Teahouse of the August Moon, Ondine, Peter Pan, Inherit the Wind, No Time for Sergeants, Shangri-La, Zwang, Miss Isobel, Blue Denim, Goldilocks, The Shadow of a Gunman, Greenwillow, Pescărușul, Hexenjagd, Scuba Duba, Les Blancs, Twigs, Wise Child, Thieves, Ladies at the Alamo, Dancin', Break a Leg, Doonesbury, The Rink și Big Deal. Ultima sa activitate pe Broadway a fost cea a unui consultant de proiectare scenică pentru spectacolul Salome (2003) cu câștigătarea premiului Oscar Marisa Tomei în rolul principal și cu Al Pacino în rolul regelui Irod Antipa. Pentru decorurile spectacolelor Ondine și Teahouse of the August Moon (1954) și Inherit the Wind și No Time for Sergeants (1956), Larkin a obținut câte un premiu Tony. A urmat apoi o nouă nominalizare la acest prestigios premiu teatral.

Peter Larkin avea deja 53 de ani când a primit prima sa însărcinare ca scenograf de film. A proiectat decorurile unor comedii cinematografice cu mare succes la public precum: Vecinii, Tootsie, Reuben, Reuben, Trei bărbați și un bebeluș, Bean - O comedie dezastru și Miss Agent Secret. Mai rar a realizat decorurile unor filme dramatice. În perioada 1997/1998 Peter Larkin a proiectat clădirile pentru serialul de televiziune Maximum Bob. După producția comediei Dragoste cu preaviz cu Sandra Bullock și Hugh Grant, Larkin și-a încetat activitatea de scenograf de film, la vârsta de 76 de ani.

Filmografie
 1980: Nighthawks
 1981: Vecinii (Neighbors)
 1982: Tootsie
 1983: Reuben, Reuben
 1983: The Lost Honor of Kathryn Beck (film TV)
 1984: The Last Dragon
 1984: Compromising Positions
 1985: Power
 1986: The Secret of My Success
 1987: Trei bărbați și un bebeluș (Three Men and a Baby)
 1988: Last Rites
 1989: Everybody Wins
 1990: Viață grea (Life Stinks)
 1991: Night and the City
 1992: House of Cards
 1993: For Love or Money
 1993: Păzind-o pe Tess (Guarding Tess)
 1994: Major Payne
 1995: Get Shorty
 1996: The First Wives Club
 1996: Bean - O comedie dezastru (Bean – The Ultimate Disaster Movie)
 1997–98: Maximum Bob (serial TV)
 1999: The Crew
 2000: Miss Agent Secret (Miss Congeniality)
 2001: Dinner With Friends (film TV)
 2002: Dragoste cu preaviz (Two Weeks Notice)

Note

Lectură suplimentară
 Kay Weniger : The Great Person Lexicon al filmului, volumul 4, p. 590. Berlin 2001

Legături externe

Nașteri în 1926
Decese în 2019
Scenografi americani
Oameni din Boston, Massachusetts

Peter Larkin (scenograf)


Davidsbyen (עיר דוד) er et arkæologisk område i Jerusalem, beliggende ved det sydøstlige hjørne af bymuren om Den Gamle By i Jerusalem. Israelske arkæologer hævder at Kong Davids palads lå her, og området rummer også en vandtunnel, der tilskrives kongen Ezekias.

Eksterne henvisninger

 City of David
 From Shiloah to Silwan project
 Did I Find King David's Palace?  Biblical Archaeology Review

Museer i Israel
Arkæologiske områder

Davidsbyen


Ioan Harșia (n. 12 aprilie 1872, Milășel – d. 26 ianuarie  1953, Reghin) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Născut în  localitatea Milășel în anul 1872, Ioan a urmat studiile superioare la Facultatea de Drept și Studii Juridice din Budapesta, studii în urma cărora va ocupa funcția de avocat în localitatea Reghin. Din anul 1907 este membru fondator al Despărțământului Reghin al Astrei, îndeplinind funcțiile de vicepreședinte și președinte. Este luat ca prizonier în Rusia unde se înrolează în corpul voluntarilor ardeleni. Deține un important rol în crearea Consiliului Național Român comitatens Mureș-Turda. La 30 noiembrie a participat la discutarea proiectului de hotărâre a Unirii, pronunțându-se pentru unirea fără condiții. În anul 1920 se înscrie în Partidul Poporului fiind ales ulterior senator. Între 1920-1922 deține statutul de primar al municipiului Târgu-Mureș, iar în perioada 1926-1927 ajunge din nou în poziția de senator. În 1950 a fost întemnițat la Gherla, iar din anul 1951 are domiciliu forțat la Reghin, loc în care își găsește sfârșitul vieții la data de 26 ianuarie 1953.

Activitatea politică
A fost ales ca delegat titular al cercului electoral  Reghin, la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia de la 1 decembrie 1918.

Decorații
Ioan Harșia, pentru îndelungata sa activitate, a fost răsplătit în anul 1951 cu ordinul Coroana României în grad de ofițer.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Nașteri în 1872
Decese în 1953
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Avocați români
Primari din România

Ioan Harșia


Andrej Čebotarev (Zagreb, 3. srpnja 1954. – Zagreb, 9. kolovoza 2018.), bio je hrvatski povjesničar, arhivist, arheolog i prevoditelj. Pisao je stručno-znanstvene radove iz područja povijesti, arhivistike, kulture, teologije i filozofije.

Životopis
Andrej Borisovič Čebotarev rođen je u Zagrebu 1954. godine. Potomak je ruskih emigranata koji su došli u Zagreb 1920. godine. Arheologiju je diplomirao na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Na istome fakultetu stekao je i magisterij informacijskih znanosti. Magistrirao je 5. travnja 1993. godine s temom Statistička građa Ogulinske krajiške pukovnije (1746-1873) kao povijesni izvor. U Hrvatskom državnom arhivu radio je od 1985. do 1991. godine. Prvotno radio je kao mlađi arhivist, a nakon položenog stručnog ispita 1987. godine kao arhivist. Od 1987. do 1988. godine radio je u arhivskoj čitaonici, u kojoj je obavljao i poslove vezane uz evidencije i statističku obradu podataka. Od ožujka 1988. do lipnja 1991. godine radio je u tadašnjem Odjelu za noviju arhivsku građu, a potom se zaposlio u Hrvatskom institutu za povijest gdje je radio do 2005. godine, stekavši titulu znanstvenog asistenta. Znao je ruski, poljski, engleski i njemački jezik. Radove je objavljivao u časopisima: Povijesni prilozi, Časopis za suvremenu povijest, Glasilo grkokatoličke crkve sv. Ćirila i Metoda u Zagrebu i Nova prisutnost. Pisao je o povijesnim temama ruske suvremene povijesti, martolozima, trgovcima robljem od 15. do 18. stoljeća, njemačkim obiteljima u Hrvatskoj, Vlasima u Hrvatskoj, Vojnoj krajini, te povijesti hrvatskih ratnika kroz stoljeća. Objavio je više od 50 znanstvenih i stručnih radova. Bio je vanjskim suradnikom na projektu Vojna krajina: društveno-kulturni integracijski procesi i nacionalni identitet, Hrvatskoga instituta za povijest. Doktorska disertacija Vlasi Vojne krajine u XVI. i XVII. stoljeću, ostala mu je u rukopisu.

Bio je dugogodišnjim aktivnim članom Udruge za predstavljanje kulturne baštine ruskoga govornog područja Vernisaž, te je godinama pjevao u mješovitom zboru pravoslavnog hrama Preobraženja Gospodnjeg u Zagrebu.

Umro je u Zagrebu, 2018. godine. Pokopan je na zagrebačkome groblju Mirogoju.

Djela
 Osvrt na suvremenu etruskologiju: (neki problemi etruščanskog jezika): diplomski rad, A. Čebotarev, Zagreb, 1983.
 Statistička građa Ogulinske krajiške pukovnije (1746-1873) kao povijesni izvor: magistarski rad, A. Čebotarev, Varaždin, 1993.
 Vlasi Vojne krajine u XVI. i XVII. stoljeću (doktorska disertacija), (u rukopisu)
 Vlasi i Vojna krajina u Hrvatskoj, Hrvatska sveučilišna naklada d.o.o. - Institut društvenih znanosti Ivo Pilar, Zagreb, 2022.

Prevoditelj
 Ruske ikone 15. – 20. stoljeća: Galerija Klovićevi dvori, 8. lipnja - 18. srpnja 2010., urednice Vesna Kusin, Iva Sudec, Galerija Klovićevi dvori, Zagreb, 2010. (jedan od prevoditelja teksta kataloga s ruskoga na hrvatski jezik)
 Katarina Velika carica svih Rusa: iz Državnog muzeja Ermitaž: Galerija Klovićevi dvori, Zagreb, Državni muzej Ermitaž, Sankt Peterburg, 12. travnja - 29. srpnja 2018., urednice Natalia Bakhareva, Danijela Marković, Iva Sudec Andreis, Galerija Klovićevi dvori, Zagreb, 2018., (jedan od prevoditelja teksta kataloga s ruskoga na hrvatski jezik)

Spomen
 2019. godine Udruga za njegovanje ruske tradicije i kulture Vernisaž u Hrvatskom državnom arhivu organizirala je Okrugli stol posvećen njegovome životu i radu.

Izvori

Vanjske poveznice
 Pregled po znanstveniku: Andrej Čebotarev (MB: 191456), Hrvatska znanstvena bibliografija CROSBI
 Andrej Čebotarev, Građa za proučavanje upravnog sustava krajiških pukovnija (1746-1873) s posebnim obzirom na Ogulinsku krajišku pukovniju br. 3 // Arhivski vjesnik, br. 34-35, 1992., str. 195. – 212.,
 Andrej Čebotarev, Nove teme i pristupi u sovjetskoj historiografiji 1990. i 1991. godine // Časopis za suvremenu povijest, sv. 24, br. 1, 1992., str. 223. – 252.,
 Andrej Čebotarev, Djelatnost "Austrijskog instituta za Istočnu i Jugoistočnu Europu" i njegove publikacije // Časopis za suvremenu povijest, sv. 24, br. 2, 1992., str. 217. – 227.,
 Andrej Čebotarev, Bioetičko naučavanje Ruske pravoslavne crkve // Nova prisutnost: časopis za intelektualna i duhovna pitanja, sv. 4, br. 1, 2006., str. 161. – 178.,

Hrvatski povjesničari
Hrvatski prevoditelji
Životopisi, Zagreb

Andrej Čebotarev


Dette er en liste over Peter Heises værker.

Musikalsk placering
Peter Heise blev allerede i samtiden anset som en af kæmperne i 1800-tallets danske musik. Hans indsats var markant på to områder: romancen og den store opera. Selv om hans operaproduktion var begrænset, fik hans hovedværk Drot og Marsk prædikatet "Den bedste danske opera i 1800-tallet". Den blev lunkent modtaget fra starten, men blev siden mere populær og spilles stadig. Hans sange og romancer var derimod talrige. Udviklingen af den danske sang var startet i 1790'erne med Schultz og den videreførtes af Weyse og Gade. Mange andre bidrog, men Heise forfinede genren, og romancetraditionen kulminerede med den 20 år yngre P.E. Lange-Müller i slutningen af 1800-tallet. Derpå indtrådte en reaktion i starten af 1900-tallet anført af Thomas Laub og Carl Nielsen. De ønskede, at den danske sang skulle være enklere og nemmere at synge. Deres ideer blev videreført af bl.a. Poul Schierbeck og Thorvald Aagaard for så at ebbe ud omkring 1950 med bl.a. Otto Mortensen.

Tidlige værker
I hans tidligste kompositioner mærkes påvirkningen af Weyses romancer; dog synes ved siden deraf et ejendommeligt naturel at skimte frem, som i den lille vuggesang af "Aladdin" ("Visselulle nu, Barnlil"), der i følge traditionen i den Sibbernske kreds skal være hans første arbejde. Men snart fik han også fra Niels W. Gade, hvem han sandsynligvis først er kommen i berøring med i konferensråd Holms musikalske hjem, hvor kvartetspillet drog ham stærkt til sig, en påvirkning, som blev af betydning for hans udvikling. Studenterlivet, som han deltog i med liv og lyst, og dirigentvirksomheden i Studentersangforeningen affødte karakteristiske og ungdommelig friske sangkompositioner både for flere stemmer, fx studentersangen "Vi er en liden, men modig Hær" (1854), "Det er Efteraar" (1855) og den morsomme "Tre Katte" (1858), og for en stemme, som viser til Hostrups stykker, fx "Soldaterløjer" (1850), og nogle hæfter med romancer til tekster af Carl Ploug, Christian Winther, Carsten Hauch med flere. Også større arbejder foreligger fra denne tid, således "Indvielseskantate", tilegnet konferensraad Holm (1851), den fornøjelige og meget kendte ruskantate til tekst af Chr. Richardt og Hostrup (1856) og afskedskantaten til Hostrup. I 1856 komponerede han endelig sin ouverture til "Marsk Stig", hans første arbejde for orkester, der udførtes i Musikforeningen i 1858, og hvis virkningsfulde instrumentation uden tvivl var en frugt af påvirkningen fra Gade.

Værker fra opholdet i Sorø
Opholdet i det stille Sorø, der ved et lykkeligt familieliv med hans kunstforstandige hustru afløste det mere urolige studenterliv i hovedstaden, gav ham ro til at forsøge sig i større kompositionsformer. I 1860 skrev han "Efteraarsstormene" for soli, kor og orkester, der samme år blev fremført i Musikforeningen i København; der efter fulgte det storslåede "Bergliot" for solo og orkester samt symfoni i D-mol, hvilke arbejder dog først kom til udførelse efter hans tilbagekomst fra Sorø. Virksomheden ved akademiet tiltalte hans ungdommelige sind meget, og han arbejdede med iver og energi med sine små og store elever således, at han fik bragt en hidtil ukendt flugt i det musikalske liv i byen, men i længden følte han savnet af de impulser, som det fyldigere liv i hovedstaden kunne yde, og da hans økonomiske kår gjorde ham uafhængig af hensynet til et levebrød, tog han i 1865 sin afsked og flyttede tilbage til København, hvor han der efter levede uden nogen offentlig stilling, alene beskæftiget med sin kunst.

Værker efter tilbagekomsten til København
Allerede før sin afrejse til Sorø havde han påbegyndt kompositionen af en opera, "Paschaens Datter", til tekst af Henrik Hertz. Dette arbejde, som han havde fortsat under Sorø-opholdet, fuldendtes nu og indleveredes til Det kgl. Teater, hvor det dog først opførtes i 1869. Som skreven i den traditionelle stil vakte operaen trods de lyriske partiers melodiskjønhed ikke særlig stor opmærksomhed og holdt sig kun i 2 sæsoner. Heller ikke hans musik til balletten "Cort Adeler" (opført 1870) formåede at skaffe sig et langt liv på scenen (den yndefulde og karakteristiske indledning, "Folkeliv paa Piazzettaen", blev dog senere (1890) benyttet af Frederik Rung i balletten "En Karnevalsspøg i Venedig"). Imidlertid drog den dramatiske tonedigtning ham fortsat til sig; foruden alt tidligere til "Palnatoke" (1867) skrev han musikken til Ibsens "Kongsæmnerne" (1871), til Reckes "Bertran de Born" (1873), som gjorde stormende lykke, og til Munchs "Fjældsøen" (1875), og endelig opførtes den 25. september 1878 hans anden opera, "Drot og Marsk" til tekst af Chr. Richardt, som, indledt med den tidligere komponerede ouverture til "Marsk Stig", gjorde et gribende indtryk og blev et betydningsfuldt led i den nationale opera, i det han i dette arbejde har forladt den overleverede stil og, sluttende sig til den nyere skoles principper, skabt et virkeligt sangdrama, hvori tillige hans egen ejendommelige kunstnerindividualitet er bevaret.

Til sangfesten i København i 1868 komponerede han "Volmerslaget" for mandsstemmer med blæseorkester. I Musikforeningen opførtes 1873 hans koncertstykke "Tornerose" for soli, kor og orkester, som blev udgivet af Samfundet for dansk Musik, og hvori den bekendte sang: "Saa længe jeg kan mindes" forekommer. Af egentlig kammermusik er intet fremkommet for offentligheden; iblandt hans efterladte arbejder findes en violinsonate, komponeret omkring 1857, og en klaverkvintet, skreven under et ophold i Rom i 1869. End videre har han skrevet "Kong Hakes Ligfærd" for mandskor, "Skovbækken", "Foraar og Sommer" og en del mandskvartetter, som "Jylland mellem tvende Have", "Hurra, Kammerater", "Dans, ropte Felen", "De smukke" med flere.

Romancer og sange
Hvad der dog særlig har gjort Heise til den bekendte danske komponist er den lange række af romancer og sange, som går lige fra hans første ungdomsdage indtil hans død og viser den geniale og fint forstående komponists smukke og harmoniske udviklingsgang fra det næsten Weyseske udgangspunkt til de derfra så aldeles forskellige "Dyveke-Sange" og "Farlige Drømme". Til de ejendommeligste og for Heise mest typiske høre i denne rigdom, foruden de nys nævnte 2 samlinger, sangene: "Husker du i Høst", "Højt over Bøgens Top" samt "Sange af Shakspeare", "Bergmanden", "Digte fra Middelalderen", "Sydlandske Sange", "Erotiske Digte af Aarestrup", "Engelske Sange", "Gudruns Sorg" og "Samson". En samlet udgave af hans romancer og sange (i alt 187) udkom efter hans død i 3 bind.

Heises musikalske kvalitet byggede på hans evne til, med respekt for den strofiske form, at bygge sine sange op i klart overskuelige forløb med en fint formet melodik uden lige i dansk romancekunst. Han viser allerede tidligt en sikker sans for at indfange et natur- eller kærlighedsdigts stemning, og tilføje et klaverakkompagnement, der udøver en klangligt forfinet og musikalsk medtolkende funktion.

Nogle musikforskere har ment, at hvis Heise havde skrevet til tyske tekster, ville hans romancer i dag være verdenskendte.

Sange med årstal (samlinger og enkeltstående)

 Min skat (ca. 1850)
 Viser til Hostrups Stykker (f.eks. Soldaterløjer 1850)
 Fire Digte (Christian Winther og Adam Oehlenschlæger 1852: )
 Lauras sange (Carsten Hauch 1853: Når svanen drømmende - )
 Fire Folkeviser (Carl Ploug 1854: Husker du i Høst - )
 Vi er en liden, men modig Hær (mandskor 1854)
 Det er Efteraar (mandskor 1855)
 Tre sange for en dyb stemme (Christian Winther 1855: En sommernat - Højt over Bøgens Top -)
 Kærlighedssange (Chr. Winther 1855: Vårsang i høst -)
 Digte af Carsten Hauch (1856: )
 Hvor tindrer nu min Stjerne (1856)
 En Sangkreds (Christian Winther 1857: Vildt flyver Høg - )
 Havfruens sange (B. S. Ingemann 1857: )
 To Sange for Børn (1858: )
 Tre Katte (mandskor 1858)
 Fire sange af Bjørnsons "Arne" (1859: Arnes sang -)
 Sex Sange for en dybere Stemme (Oehlenschlager og Fr. Paludan-Miillers 1859: Aladdins Vuggevise - Nu er Vintrens kolde Tid - Glenten -)
 Aldrig fra de grønne Sale (1859)
 Jylland mellem tvende Have (mandskvartet 1860)
 Sov mit Barn, sov længe (1862)
 Seks Krigssange (1864: Det var paa Isted Hede - )
 5 sange til tekster af Lenau (1864: Drüben geht die Sonne - Trübe wird's - Auf geheimen Waldespfade - Sonnenuntergang - Auf dem Teich)
 Genoveva (1865)
 Verner og Malin (Christian Winther 1866: )
 Den vilde Hingst jeg tumler (1866)
 Romancer og sange af Blicher (1866: Den unge lærkes forårssang - )
 Hun sad og vented stille (1867)
 Sange af Shakespeare (1868: Dengang jeg var ung og elskovfuld - Dengang jeg kun var så stor som så - Der var en svend med sin pigelil - )
 Det kom til Kamp (1868)
 Trætter dig Livets Strøm (1869)
 Bergmandens og Solveigs sange (Henrik Ibsen 1870: )
 Tre sange af Claus Groth (1870  )
 Gudruns sorg (sange 1871: )
 Sommervise (1871)
 Samson (1871)
 Naar Rugen alt bølger (1871)
 Sig, hvor fødes Elskovs Lyst (1873)
 Finske Sange (1874: )
 Sydlandske Sange (B.S. Ingemann 1874: Aften paa Log¬giaen )
 Digte fra Middelalderen (1875: )
 Digte fra det Engelske (1877: )
 Kærlighedens filosofi (1877)
 Torneroses drømme (1878)
 Farlige drømme (sange 1878: )
 Erotiske digte af Aarestrup (1878: Til en veninde - Ved huset - Henrykkelse -  Skovensomhed - Advarsel - )
 Dyvekes sange (1879: Skal altid fæste mit hår - Ak hvem der havde en hue - Hvad vil den mand - Vildt, vildt, vildt - Næppe tør jeg tale - Det stiger - Se, nu er sommeren kommen -)
 Romancer og Sange I-III (1879-80: )
 Sol deroppe ganger under Lide (1891)
 Se, nu er Sommeren kommen (1895)
 Fire efterladte Sange (1968: )

Sange uden årstal

 Blæs, blæs, du Vintervind
 Dans, ropte Felen (mandskvartet)
 De smukke (mandskvartet)
 Din fader skal ikke skænde
 Duggen er falden
 Du min Flicka
 En Nat Mellem Fjeldene
 En Sanger er som en Fugl
 Foraar og Sommer (SSAB og klaver)
 Gulnares aftensang
 Himlen smiler, Solen iler
 Hjertelig mig nu længes (orgel)
 Hurra, Kammerater (mandskvartet)
 Hvi skjuler jeg mig her
 Hvo ikkun lader Herren råde (orgel)
 I hjemmet
 Ingen blomst i verdens lande
 Ingen nat er for mørk
 I Skyggen vi vanke
 Jomfru! Du maa ikke sove
 Kong Hakes Ligfærd (mandskor)
 Med Diademet paa min Pande
 Med Havets brusende Vande
 Mens din Fod den zefyrlette
 Natten var mild og kær
 Nu hviler mark og enge (orgel)
 Når svanen drømmende
 Skovbækken (mandskor)
 Skøn er våren
 Sol deroppe
 Sol er oppe, den klare Dag
 Som et Rov for Stormens Horde
 Stjerneblomsten
 Studenten sang saa
 Saa mangen Kvæld jeg stod
 Til hende stod mine Tanker
 Træet og jenten (sang)
 Vi Lærker under Himlens blaa
 Vågn af din slummer (sang)

Andre værker

 Indvielseskantate tilegnet Konferensraad Holm (1851)
 Andante for cello og klaver (ca. 1851)
 Ruskantate (1854)
 Marsk Stig ouverture (1856)
 Violinsonate (ca. 1857)
 Efterårsstormen (soli, kor og orkester - 1860)
 Bergliot (solo og orkester - 1862)
 Klavertrio i Eb-dur (1863)
 Paschaens datter (syngestykke/opera - 1869)
 Cellosonate i a-mol (1867)
 Palnatoke (skuespil af Oehlenschlager - 1867)
 Symfoni i d-mol (før 1868)
 Volmerslaget (mandskor og blæseorkester -1868)
 Klaverkvintet F-dur (1869)
 Cort Adeler (ballet - opført 1870)
 Bertran de Born (skuespil - 1873)
 Fjældsøen (skuespil - 1875)
 Tornerose (soli, kor og orkester - 1873)
 Fata Morgana (skuespil af Johan Ludvig Heiberg 1876)
 Drot og marsk (opera - før 1878)
 Afskedskantaten til Hostrup
 Fantasistykker for cello og klaver (2)
 Kongsemnerne (skuespil)
 strygekvartetter (6)
 4 stykker (cello og klaver)
 Bergmanden (skuespil)

Noter

Litteratur
 G.St. Bricka og S.A.E. Hagen: "Heise, Peter Arnold" (Dansk Biografisk Lexikon, 1. udgave, bind VII; Kjøbenhavn 1893; s. 282-286)

Værkfortegnelser (klassisk musik)

Liste over Peter Heises værker


Ilie Dan Barna ()  un politician român, vicepremier în Guvernul Florin Cîțu din 23 decembrie 2020 până în 7 septembrie 2021, membru al Camerei Deputaților din 2016 și fost președinte al Uniunii Salvați România (2017-2021), al treilea cel mai mare partid din Parlamentul României.

Educație
Dan Barna este licențiat în Drept al Universității din București (1998). În perioada februarie–iulie 2000, a urmat un curs de formare de formatori la International Development Law Institute din Roma. În 2003, a obținut un master în Management de proiect din partea Universității Politehnica din București.

Activitate profesională
Între 1996 și 1999, Dan Barna a lucrat pentru Centrul de Informare și Documentare pentru Tineret din cadrul Ministerului Tineretului și Sportului. În perioada 2003–2004 a lucrat pentru Transparency International la crearea Centrului de Consiliere Anticorupție pentru Cetățeni, iar între 2005 și 2007 a lucrat cu Delegația Comisiei Europene la București, unde a coordonat campaniile de informare privind Fondul Europa. În 2007 a înființat Grupul de Consultanță pentru Dezvoltare DCG, împreună cu Ana Laura Buzatu, George Horia Ion Ionescu și Dragoș Jaliu. A ieșit din firmă în 2016, odată cu preluarea funcției de secretar de stat în Ministerul Fondurilor Europene. În perioada cât a activat în mediul privat, Dan Barna a lucrat mult cu statul, în proiecte pe fonduri europene. Firma sa a avut contracte cu Ministerul Dezvoltării în 2009, cu Ministerul de Interne în 2011 și 2013, cu Ministerul Fondurilor Europene în 2013, cu Ministerul Justiției în 2014 sau cu Prefectura Constanța și Consiliul Județean Ialomița în 2012, respectiv 2014.

Activitate politică
Dan Barna a fost ales în decembrie 2016 deputat USR de Sibiu. Este reprezentantul aripii liberale din USR. În Camera Deputaților, Dan Barna este vicepreședinte al Comisiei pentru politică externă și membru în Comisia pentru afaceri europene. A fost membru al Guvernului Cioloș, unde a deținut funcția de secretar de stat la Ministerul Fondurilor Europene condus de Cristian Ghinea, unul dintre principalii săi colaboratori din USR.

La congresul USR din mai 2017, Dan Barna a fost ales vicepreședinte al partidului, iar ulterior Biroul Național l-a desemnat purtător de cuvânt al formațiunii. La congresul din 28 octombrie 2017, Dan Barna a fost ales președintele USR cu 127 de voturi din totalul de 191 valabil exprimate.

În iulie 2019, Dan Barna a fost desemnat candidatul comun al Alianței USR–PLUS la alegerile prezidențiale din noiembrie, urmând să formeze un tandem cu Dacian Cioloș pentru funcția de premier. În septembrie, Barna a fost reales președinte al USR, cu 65% din voturi. A avut un contracandidat vocal, pe deputata Cosette Chichirău, care i-a contestat autoritatea în partid, obținând însă doar 31% din voturi.

Controverse
Jurnaliștii de la Rise Project au publicat, la începutul campaniei pentru alegerile prezidențiale din 2019, o anchetă amplă despre proiectele derulate de firma lui Dan Barna înainte ca acesta să intre în politică. Potrivit investigației, în unele proiecte Barna și firma sa au canalizat banii europeni către firme beneficiare unde lucrau prieteni de-ai lui sau chiar sora acestuia, Gabriela Popa. De asemenea, în unele proiecte ar fi avut loc achiziții supraevaluate sau angajări fictive. Dezvăluirile Rise Project au dus la autosesizarea DLAF, organism aflat în subordinea Secretariatului General al Guvernului, motiv pentru care Dan Barna a cerut să fie anchetat de DNA. Parchetul anticorupție a deschis un dosar in rem, iar șeful DNA a comunicat ulterior că Dan Barna nu are calitatea de suspect sau inculpat în niciun dosar al acestei structuri de parchet.

În 2018, DNA a mai investigat un proiect în care firma lui Dan Barna a asigurat consultanța, ca și în proiectele despre care au scris jurnaliștii de la Rise Project. Procurorii de la DNA Alba, acolo unde s-a desfășurat proiectul, au clasat dosarul.

Note

Vezi și
 Legislatura 2016-2020 (Camera Deputaților)

Legături externe
 Autobiografie pe site-ul Uniunii Salvați România

Nașteri în 1975
Nașteri pe 10 iulie
Politicieni români în viață
Deputați români 2016-2020
Membri ai Uniunii Salvați România
Absolvenți ai Universității din București
Sibieni
Deputați români 2020-2024
Guvernul Cîțu
Barna

Dan Barna


Simone Lucie-Ernestine-Marie-Bertrand de Beauvoir (; 9 Ocak 1908 – 14 Nisan 1986), Fransız yazar ve feminist filozof. Roman, felsefe politik ve sosyal deneme, biyografi ve otobiyografi yazarı, gazeteci.

En önemli eseri 1949'da yazdığı, kadınların gördüğü baskıların bilimsel incelemesini yaptığı ve modern feminizmin temellerini kurduğu İkinci Cins (Le Deuxième Sexe) sayılabilir.

Yaşamı

Simone de Beauvoir 9 Ocak 1908'de Paris'te Georges Bertrand ve Françoise (Brasseur) de Beauvoir çiftinin kızı olarak dünyaya gelmiştir. Geleneksel bir ailenin büyük kızıdır. Otobiyografisinin ilk bölümünde (Bir Genç Kızın Anıları) dinine ve ülkesine bağlı ataerkil bir ailenin sorumluluklarla donatılmış kızı olarak yaşadığı dönemden bahseder. Kişiliğinin koyu katolik annesinin ve bilinemezci babasının karşıtı olarak şekillendiği söylenebilir.

Çocukluk ve ergenlik çağını etkileyen iki ilişkisinden biri kardeşi Helen diğeri arkadaşı Zaza ile olan ilişkisidir. Helen'in küçüklüğünden itibaren ona sürekli bir şeyler öğretmeye onu yetiştirmeye çalışmış ilişkisinde öğretici bir kaygı içinde olmuştur. Zaza ise trajik yaşamı ve ölümü ile Simone'nun karşılaştığı ilk sorunu oluşturuyordu.

Matematik ve felsefede Baccalauréat sınavını geçtikten sonra Katolik Enstitüsü'nde matematik öğrenimi ve Saınte Marie Enstitüsünde yabancı dillerde yazın eğitimi gördü. Daha sonra Sorbonne'da felsefe eğitimi aldı. 1929'da seçkin Ecole Normale Superieure'ye kayıt olan ve Sorbonne'da kurs almakta olan Jean-Paul Sartre ile tanışır. Beavuvoir'un Ecole Normele'de eğitim gördüğü yanlış ve yaygın olan bir bilgidir. Ancak bu okuldaki Sartre ve felsefe grubundaki diğer insanlar tarafından iyi tanınmaktadır. 1929'da felsefede Agregation başaran en genç öğrenci olur. Sartre o yıl birinci olur, Simone ise ikinci. Sorbonne'da iken hayatı boyunca bilinecek lakabı Castor(Cesur)u edinecektir. 1943 yılında Simone Konuk Kız (L'Invitée) adlı Rouen okulundaki öğrencilerinden Olga Kosakiewicz ile olan kronik lezbiyen ilişkisinin öyküsünü yayınladı. Bu öykü aynı zamanda de Beauvoir ile Sartre arasındaki karmaşık ilişkiyi ve ilişkinin bu üçlü ilişkiden nasıl zarar gördüğünü anlatır.

Ve II. Dünya Savaşı'ndan sonra De Beauvoir Sartre'ın Maurice Merleau-Ponty ve diğer arkadaşları ile kurduğu "Modern Zamanlar" (Les Temps Modernes) adlı politik gazetede çalışmaya başladı. De Beauvoir bu gazetede kendini geliştirdi ve ölümüne kadar editör olarak çalışmaya devam etti.

Belirsizlik Ahlakı Üzerine (Pour Une Morale de L'ambiguïté, 1947) kitabında Fransız varoluşçuluğu etkileri fark edilmektedir. Kitapta çok sade bir biçimde Sartre'ın olmak ve hiçlik felsefeleri arasındaki geniş açıyı göstermektedir. De Beauvoir bir biseksüeldir; ancak bir seminerde Nelson Algren'le tanıştığı 1947 yılına kadar orgazma ulaşamadığını belirtmiştir. Chicago'da Beauvoir Algren ile ilişkisinde ilk orgazmını yaşar. Bu Fransa'da iki ayrı kitap olarak basılan İkinci Cins kitabına da ilham olur. Bu çalışma Amerika'da da The Second Sex olarak yayıncı Alfred A. Knoph'ın karısı Blance Knopf'un tavsiyesi üzerine Howard Parshley tarafından çevrilerek yayınlanır.

Kadın: Efsane ve Gerçek

Simone de Beauvoir önce Kadın: Efsane ve Gerçek adlı denemesini yazar. Bu denemesinde erkeklerin kadınları, erkekleri yanlış havalara, izlenimlere sokan gizemli "diğer"ler olarak gördüğünü iddia eder. Ve erkeklerin, bu "diğer"olma durumunu, kadınları ve onların problemlerini anlamadıklarına, onlara yardım etmediklerine hatta onlara uyguladıkları baskılara bir neden olarak kullandıklarını iddia eder. Bu durumun tüm toplumlarda klişeleşmiş bir hal aldığını ve her zaman hiyerarşiyi elinde tutanların güçsüzleri "diğer" olarak tanımladığını ve onları etraflarında dolaşan karanlık gölgeler olarak nitelendirdiğini savunmuştur. Bu durumun sınıflar arasındaki ilişkilerde, dinsel, ırksal ayrımların mücadelesinde her türlü karşıtlıkta görüldüğünü ama hiç karşıtlıkta "diğer" nitelendirmesinin ve "diğer"e yaklaşımın kadın-erkek ayrımındaki kadar klişeleşmiş bir hal almadığını, hayatın mevcut düzenine gerekçe olarak gösterilmediğini söyler.

İkinci Cins

Yazarın bu eseri 1949'da Fransa'da yayımlanmıştır. Freudcu yönleri ağır basan feminist bir varoluşçuluk göze çarpar. Varoluşçulukta olduğu gibi de Beauvoir temel prensip olarak var oluşun özden önce geldiğini kabul eder ve "Kadın doğulmaz kadın olunur." prensibine ulaşır.

Araştırmaları diğer kavramı üzerine yoğunlaşmıştır. Kadınların diğer olarak tanımlanmasını ve mevcut sosyal konumunu, gördüğü baskının temeli olarak olarak nitelendirir. De Beauvoir tarihte her zaman kadının sapkın ve anormal canlılar olarak görüldüğünü iddia eder ve Mary Wollstonecraft'ın dahi erkekleri kadınlara ulaşmaları gereken ideal örnek olarak gösterdiğini ileri sürer.

De Beauvoir "Bu durum kadınların kendilerini normalden sapmış, dışta kalan ve normale ulaşmaya çalışan canlılar gibi algılamalarını sağlayarak onlarını başarılarını sınırlandırmıştır." der. Feminizme göre bu düşünce artık bir kenara atılmalıdır. De Beauvoir iddia eder ki kadınlar erkekler kadar ayrım yapma, seçme yeteneğine sahiptir ve böylece kendilerini geliştirmeyi seçebilir, kadını mevcut durumundan ileri götürebilir, kendi hayatlarının ve dünyanın sorumluluğunu alabilir.

Ölümü ve sonrası

1981'de Sartre'ın acı dolu son yıllarını anlattığı Veda Töreni'ni (Cérémonie Des Adieux) yazar. Kendisi de Paris'te Cimetière du Montparnasse Mezarlığı'na, Sartre'ın yanına gömülür. Mezar taşında isimleri alt alta yazılır. Ölümünden sonra ünü yayılmaya devam eder. Sadece 1968'lerin post-feminizminin kurucusu olduğu için değil aynı zamanda akademisyen olarak ve varoluşçu Fransız düşün insanı olarak da ünü gelişerek yayılır. Sartre'ın üzerindeki etkisi her zaman görülür. Felsefe üzerine yazdığı birçok eserde de Sartre'ın varoluşçu etkisi görülebilir. Paris'te Seine Nehri üzerine yapılan bir köprüye yazarın adı verilmiştir.

Eserleri
 Konuk Kız (1943)
 Pyrrhus ve Cineas (1944)
 Başkalarının Kanı (1945)
 Kim Ölecek? (1945)
 Her Erkek Ölümlüdür (1946)
 Belirsizlik Ahlakı Üzerine (1947)
 İkinci Cins (1949)
 Gün gün Amerika (1954)
 Mandarinler (1954)
 Sade'ı Yakmalı mı? (1955)
 Uzun Yürüyüş (kitap)Uzun Yürüyüş (1957)
 Bir Genç Kızın Anıları (1958)
 Yaşlılık (1960)
 Sessiz Bir Ölüm (1964)
 Les Belles Images (1966)
 The Woman Destroyed (1967)
 Hesap Tamam (1972)
 When Things of the Spirit Come First (1979)
 Veda Töreni (1981)
 Sartre'a Mektuplar (1990)
 Aşk Mektupları (Nelson Algren'e) (1998)

Ödülleri
1983 Sonning Ödülü

Dış bağlantılar
 Simone de Beauvoir konulu bir köşe yazısı

  İnternet Filozoflar Ansiklopedisi:  Simone de Beauvoir by Shannon Mussett tarafından yazılmış bibliografi ve çalışmalarının İngilizce çevirisi.
  Stanford Filozoflar Ansiklopedisi:  Simone de Beauvoir  Debra Bergoffen tarafından yazılmış bibliografisi.
  Guardian Books "Author Page" , linkler
  A Finnish admirer.
 Stand By Your Man: The strange liaison of Sartre and Beauvoir , * The Second Sex: Significant Other.
  The Ethics of Ambiguity.

1908 doğumlular
1986 yılında ölenler
Fransa'da LGBT kişiler
20. yüzyıl Fransız yazarları
Fransız filozoflar
Fransız feministler
Feminist filozoflar
LGBT filozoflar
LGBT yazarlar
Biseksüel yazarlar
Varoluşçular
Légion d'honneur'ı reddedenler
Goncourt Akademisi Edebiyat Ödülü sahipleri
Montparnasse Mezarlığı'na defnedilenler
Fransız ateistler
Biseksüel kadınlar
Ateist filozoflar
Ateist yazarlar

Simone de Beauvoir


ලංකාවේ ඉහල තනතුරු රැසැක් දැරූ සිවිල් සේවකයෙකි. ඉතා සුවිශේෂී දුරදක්නා ඥාණයක් තිබූ පුද්ගලයෙකු ලෙස සැලකේ.

දැරූ තනතුරු
 අග්‍රාමාත්‍ය ලේකම්
 රෙජිස්ට්‍රාර් ජෙනරාල්

මූලාශ්‍ර

ලංකා සිවිල් සේවකයෝ

එන්.කියු. දියෙස්


مِرضَخ أو الكسَّارة أو كسَّارة الجوز أو كسَّارة البندق هي آلة من الآلات البسيطة وتنتمي لمجموعة الروافع النوع الثاني التي تقع نقطة مقاومتها بين محور الارتكاز والقوة المؤثرة، كآلة جز العشب، وتستعمل لكسر قشرة ثمار الجوز والبندق القاسية.

مراجع

أدوات الأكل
أدوات الطعام
أدوات يدوية ميكانيكية
قشريات
مكسرات

كسارة الجوز


Húsafellssteininn er steinn við Húsafell sem vegur 186 kg og var notaður nálægt réttum á 18. öld. Snorri Björnsson prestur á Húsafelli var fyrst þekktur fyrir að lyfta steininum.  Hann hefur verið notaður í kraftlyftingakeppnum. Sá sem getur lyft honum upp að hnjám er amlóði, upp að mitti er  hálfsterkur og upp að brjósti og gengið með hann er fullsterkur. Eftirlíkingar hafa verið gerðar af steininum í alþjóðlegum keppnum.

Hafþór Júlíus Björnsson setti met þegar hann bar steininn meira en 98 metra árið 2019.

Tengill
Nat.is Húsafell

Kraftlyftingar
Húsafell

Húsafellssteininn


Alcides Edgardo Ghiggia Pereyra (22. december 1926 – 16. juli 2015) var en uruguayansk fodboldspiller (kantspiller) og -træner.

Ghiggia var en del af Uruguays landshold, der vandt guld ved VM i 1950. Her blev han berømt for at score sejrsmålet i den afgørende kamp mod værtsnationen Brasilien foran ca. 200.000 tilskuere på Maracana-stadionet i Rio de Janeiro. Opgøret gik ind i historien som en af de største sensationer i VM i fodbolds historie, og sejrsmålet gjorde Ghiggia til en legende i uruguayansk fodbold.

I alt nåede Ghiggia at spille 12 landskampe for Uruguay og efter at være emigreret til Italien for at spille professionelt i Serie A, spillede han også fem kampe for det italienske landshold. På klubplan repræsenterede han Montevideo-storklubberne Danubio og Peñarol, mens han i Italien var tilknyttet AS Roma og AC Milan.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Uruguay
Fodboldspillere fra Italien
Personer fra Montevideo
Verdensmestre i fodbold

Alcides Ghiggia


István Kovács (Carei -16 de setembro de 1984) é um árbitro de futebol profissional romeno que atua principalmente na Liga I. Ele é internacional pleno da FIFA desde 2010 e é classificado como árbitro de categoria de elite da UEFA. Ele é descendente de húngaros.

Foi selecionado para o Euro 2020 ao lado de seu compatriota Ovidiu Hațegan. Ele comandou um jogo da fase de grupos entre Holanda e Macedônia do Norte.

Apitou a primeira mão da semifinal da UEFA Champions League entre Manchester City e Real Madrid, que o time inglês venceu por 4–3. Após boa atuação, foi elogiado pela mídia principalmente pela vantagem concedida antes do gol de Bernardo Silva. Como recompensa, o Comitê de Arbitragem da UEFA o escolheu para arbitrar a final da UEFA Europa Conference League de 2022.

Em 25 de maio de 2022, Kovács comandou a final da UEFA Europa Conference League de 2022 entre AS Roma e Feyenoord, a primeira final desta competição.

István Kovács foi nomeado para a Copa do Mundo FIFA de 2022, junto com seus compatriotas, os árbitros assistentes Vasile Marinescu e Mihai Artene.

Em 19 de janeiro de 2023, Kovács arbitrou a final da 25ª Copa do Golfo Pérsico entre Iraque e Omã.

Arbitrou a semifinal do Mundial de Clubes, entre Flamengo e Al Hilal.

Ver também
 Ovidiu Hațegan

Árbitros da Copa do Mundo FIFA
Árbitros da Copa do Mundo FIFA de 2022
Árbitros de futebol da Romênia

István Kovács (árbitro)


Gulafjorden er en fjord i Gulen kommune i Vestland fylke i Norge. Fjordåbningen er mod vest, lige syd  for Sognefjorden, og fjorden gør næsten stik mod øst. Fjorden er omkring otte kilometer lang og deler sig i tre fjordarme: Eidsfjorden, Nordgulfjorden og Austgulfjorden.

På nordsiden af fjorden ligger kommunecenteret Eivindvik og tusenårsstedet i Sogn og Fjordane, Gulatinget. Der ligger flere opdrætsanlæg for laks i fjorden.

Referanser

Fjorde i Vestland
Gulen

Gulafjorden