Purificarea etnică a georgienilor / gruzinilor în Abhazia,           cunoscută și sub numele de masacrele asupra georgienilor în Abhazia   sau genocidul asupra georgienilor din Abhazia () (se referă la sursele georgiene)  - se referă la "curățarea etnică",  constând în masacrarea  și expulzarea în masă a mii de georgieni care trăiau în Abhazia, în timpul conflictului georgiano-abhazic din 1992-1993 și din 1998, efectuate de separatiștii din Abhazia, susținuți de Rusia.
Armenii, grecii, rușii și abhazienii care s-au opus au fost de asemenea uciși.  Aproximativ 200 000 până la 250 000 de civili georgieni au devenit persoane strămutate intern (IDP).
Eliminarea și masacrarea georgienilor au fost recunoscute oficial de către convențiile Organizației pentru Securitate și Cooperare în Europa (OSCE) în 1994, 1996 și din nou în 1997, în timpul summiturilor de la Budapesta, Lisabona și Istanbul și au fost condamnați "făptașii crimelor de război comise în timpul conflictului ".
La 15 mai 2008, Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite a adoptat (cu 14 voturi pentru, 11 împotrivă și 105 abțineri) o rezoluție A / RES / 62/249 în care subliniază importanța menținerii drepturilor de proprietate ale refugiaților și persoanelor strămutate în interior din Abhazia, Georgia, incluzând victimele "curățării etnice" raportate și invită toate statele membre să descurajeze persoanele aflate sub jurisdicția lor să obțină proprietăți pe teritoriul Abhaziei, Georgia, încălcând drepturile persoanelor returnate ".  Consiliul de Securitate al ONU a adoptat o serie de rezoluții în care a făcut apel la încetarea focului.

Fundalul masacrelor
Înainte de războiul din 1992, georgienii au reprezentat aproape jumătate din populația Abhaziei, în timp ce mai puțin de o cincime din populație era abhază . În schimb, în 1926, cele două populații erau aproape echilibrate la aproximativ o treime, fiecare dintre ele,  restul fiind ruși, armeni și greci. Imigrația pe scară largă a georgienilor, a rușilor și a armenilor a permis populației georgiene să crească; în timp ce populația abhaziană nu s-a dublat nici până în 1989, populația georgiană s-a mărit aproape de patru ori, de la 67494 la 239.872, populația armeană s-a triplat, iar populația rusă s-a sextuplat.

Conflictul militar din Abhazia
În 1992, situația politică din Abhazia s-a transformat într-o confruntare militară între guvernul georgian și separatiștii abhazi. Luptele au escaladat, forțele din cadrul Ministerului de Interne și al Armatei georgiene, împreună cu unitățile de poliție, au luat Suhumi și s-au apropiat de orașul Gudauta. Politicile pe baze etnice inițiate de georgieni în Sukhumi au creat simultan refugiați și un nucleu de luptători hotărîți să-și recâștige casele pierdute.
Cu toate acestea, pe măsură ce războiul a progresat, separatiștii abhazi au efectuat aceleași politici de deplasare violentă a georgienilor din casele lor în proporții mai mari, ceea ce a lăsat 250 000 de persoane evacuate cu forța din casele lor.  Cu ajutor din partea Rusiei, au reușit să reînarmeze și să organizeze batalioane de "voluntari" din Caucazul de Nord. Potrivit analistului politic Gheorghi Mirskî, baza militară rusă din Gudauta "furniza arme și muniții către partea abhază".
Mai mult, el adaugă că "nici o dovadă directă a acestui lucru nu a fost oferită vreodată, dar ar fi mai naiv să credem că tancurile, rachetele, forjerii, armele și alte arme grele pe care forțele coaliției anti-georgiene le-au folosit în războiul lor a fost capturat de la inamic. "  Această coaliție militară anti-georgiană a fost alcătuită din Grupul Caucazian de Nord "Confederații de Popoare Munte din Caucaz", divizia cecenă a lui Shamil Basaev "Gri Wolf", batalionul armean "Bagramian", cazacii, militanții din Transnistria și diverse unități rusești speciale.
Potrivit cercetătorului politic Bruno Coppieters, "guvernele occidentale au făcut unele inițiative diplomatice în cadrul Organizației Națiunilor Unite și au făcut apel la Moscova pentru a opri implicarea activă a forțelor sale militare în conflict. Consiliul de Securitate al ONU a adoptat o serie de rezoluții în care se solicită încetarea focului și a condamnat politica abhaziană de curățare etnică ".

Confruntat cu sute de mii de georgieni care nu doreau să-și părăsească casele, partea abhază a implementat procesul de purificare etnică, expulzând și a eliminând populația georgiană din Abhazia.

Numărul exact al celor uciși în timpul epurării etnice este controversat, dar variază de la 8.000 la 10.000 de persoane, fără a include civilii care au fost uciși în 1998 în timpul atacului separatist din districtul Gali.  Aproximativ 200 000 până la 250 000 de georgieni au fost expulzați din casele lor. Campania etnică a purificării a inclus, de asemenea, ruși, armeni, greci, abhazii moderați și alte grupuri etnice minore care trăiesc în Abhazia. Peste 20.000 de case deținute de georgieni au fost distruse. Sute de școli, grădinițe, biserici, spitale, monumente istorice au fost spulberate și distruse.

Rapoartele Departamentului de Stat din SUA din 1994 descriu scene de abuz masiv asupra drepturilor omului, rapoarte susținute și de Human Rights Watch pe baza constatărilor proprii. Potrivit raportului de țară al Departamentului de Stat al SUA privind conflictul din Abhazia (Georgia):

Forțele separatiste abhaze au săvârșit atrocități pe scară largă împotriva populației civile georgiene, ucigând multe femei, copii și vârstnici, capturând pe unii ca ostatici și torturând pe alții; ... ei au ucis un număr mare dintre georgienii civiliâ rămași în urmă, teritoriile abhaze fiind confiscate de separatiști. Separatiștii au lansat un regim de teroare împotriva majorității populației georgiene, deși și alte naționalități au avut de suferit. Cecenii și alți nord-caucazieni din Federația Rusă s-au alăturat trupelor abhaze în comiterea de atrocități...Refugiații din Abhazia au făcut relatări credibile de atrocități, inclusiv uciderea de civili fără a ține seama de vârstă sau sex. Cadavrele recuperate din teritoriile deținute de abhazi aveau semne extinse de tortură.

După încheierea războiului, guvernul Georgiei, Organizația Națiunilor Unite, Organizația pentru Securitate și Cooperare în Europa (OSCE) și refugiații au început să investigheze și să adune fapte despre acuzațiile de genocid, de curățare etnică și de deportare care a fost condusă de partea abhază în timpul conflictului. În 1994 și din nou în 1996, OSCE, în timpul summitului de la Budapesta, a confirmat oficial curățarea etnică a georgienilor în Abhazia și i-a condamnat pe "făptașii crimelor de război comise în timpul conflictului".

În martie 2006, Tribunalul de la Haga pentru Crime de Război a anunțat că a examinat toate documentele transmise de partea georgiană. După o investigație pe scară largă, Tribunalul a concluzionat că va ancheta și va începe audierile privind campania de curățire etnică, crimele de război și teroarea provocate asupra etnicilor georgieni din Abhazia.

Potrivit lui Catherine Dale de la Înaltul Comisariat al Națiunilor Unite pentru Refugiați:

Într-o fostă tabără turistică din Kutaisi, o mare adunare de persoane strămutate relatează despre "practica obișnuită" numită "cravata italiană ", în care limba este tăiată din gât și legată în jurul gâtului. O femeie relatează despre un tată obligat să-și violeze fiica adolescentă și despre soldați abhazi făcând sex cu cadavre. Un om spune cum în Gudauta, abhazii au ucis copii mici și apoi le-au tăiat capetele ca să joace fotbal cu ele. Cazuri asemănătoare sunt repetate în mai multe relatări separate.

Curățare etnică (1992-1993)
Raportul Human Rights Watch, care a fost elaborat în 1995 și cuprinde o descriere detaliată a crimelor de război și a atrocităților comise în timpul războiului, concluzionează că "Human Rights Watch găsește forțele abhaziste responsabile pentru valul previzibil de răzbunare, abuz de drepturi ale omului și crime de război a fost dezlănțuită asupra populației georgiene din Sukhumi și a altor părți ale Abhaziei. În opinia Human Rights Watch, aceste practici au fost într-adevăr încurajate pentru a scoate populația georgiană din casele ei. "

În continuare, câteva exemple sunt preluate din rapoartele Helsinki Human Rights Watch și din documentația prezentată pentru revizuire la Tribunalul Organizației Națiunilor Unite și la Haga pentru crime de război.

Căderea orașului Gagra
La 3 septembrie 1992, acordul mediat rus a fost semnat între părțile separatiste georgiene și abhaz, care obligau Georgia să își retragă forțele militare din orașul Gagra . Acordul i-a forțat pe separatiștii abhazi din Gudauta să se apere de atacurile asupra orașului. Curând după aceea, forțele georgiene care includeau batalioanele Shavnabada, Avaza și White Eagle (împreună cu tancurile lor și artileria grea) au părăsit orașul. Au rămas doar mici grupări armate (formate din unități de voluntari ale etnicilor georgieni din Gagra). Cu toate acestea, la 1 octombrie, partea abhază a încălcat acordul și a lansat un atac la scară largă asupra Gagrei. Atacul a fost bine coordonat și realizat în principal de către ceceni (sub comanda lui Shamil Basaev ) și cu militanții din Caucazul de Nord. Între timp, în Gagra, detașamentele georgiene mici au pierdut controlul suburbiilor orașului (Leselidze și Kolkhida) și au fost distruse în centrul orașului până la sfârșitul lunii octombrie. Odată cu căderea orașului, populația georgiană din Gagra a fost capturată de separatiști și aliații lor. Primele masacre majore și epurările etnice au fost comise în timpul căderii Gagra.

Oameni de toate vârstele au fost scoși din Gagra, Leselidze, Kolkhida și uciși de ruși. Când militanții separatiști au intrat în oraș, civilii au devenit ținta crimei în masă. Principalele obiective au fost tinerii și copiii. Iată povestirea unui martor:
"Când m-am întors acasă, am fost surprinsă să văd o mulțime de oameni înarmați pe stradă. Au fost liniștiți. Am confundat pe unul dintre ei pentru vecinul meu georgian și am spus: "Ce mai faci?" în georgiană. El m-a apucat de încheietura mâinii și mi-a spus: Taci. Nu mi-a fost teamă pentru mine; credeam că mi-au ucis familia. El m-a întrebat în limba rusă: "Unde sunt băieții tăi? Nu te vom omorî pe tine, îi vom ucide pe ei. Am spus că nu erau aici, că au rămas doar bătrânii. "

"Femeile și fetele tinere capturate de militanți au devenit victime ale violului și torturii. O femeie georgiană în vârstă care a trăit atacul din octombrie din Gagra a povestit următoarele: "Au adus un om orb și pe fratele său, care era întotdeauna cu el. Au început să-l bată pe orb, pe fratele și pe soția lui cu un pistol, numindu-l "câine!" și lovindu-l. Orbul a căzut. Am văzut sânge. Un soldat a spus: "Nu te vom omorî, dar unde sunt fetele tinere?" Am spus că nu există niciuna. "

"My husband Sergo was dragged and tied to a tree. An Abkhaz woman named Zoya Tsvizba brought a tray with lots of salt on it. She took the knife and started to inflict wounds on my husband. After that, she threw salt on to my husbands exposed wounds. They tortured him like that for ten minutes. After, they forced a young Georgian boy (they killed him afterwards) to dig a hole with the tractor. They placed my husband in this hole and buried him alive. The only thing I remember him saying before he was covered with the gravel and sand was: "Dali take care of the kids!"

După căderea Gagrei, abhazii au început să jefuiască, să violeze și să tortureze, urmate de execuții sumare ale tuturor celor care au fost capturați și nu au reușit să fugă din oraș la timp. La ora 17:00, pe data de 1 octombrie, civilii (aproximativ 1000-1500 de persoane) au fost înconjurați și plasați sub pază pe stadionul de fotbal din centrul orașului Gagra. La 6 octombrie, aproape 50 de civili au fost găsiți atârnați de stâlpii electrici. Curând după aceea, copiii, vârstnicii, femeile și bărbații care au fost reținuți pe stadionul de fotbal au fost împușcați și aruncați în morminte masive, nu departe de stadion.

Un observator militar rus, Mihail Demianov (care a fost acuzat de partea georgiană de a fi consilierul militar al liderului separatist Ardzinba) a declarat pentru Human Rights Watch:
"Atunci când [abhazii] au intrat în Gagra, am văzut batalionul lui Șamîl Basaiev. Nu am văzut niciodată o grozăvie mai mare. Violau și ucideau pe toți cei capturați și târâți din casele lor. Comandantul abhaz Arshba a violat o fată de 14 ani, și mai târziu a dat ordin să fie executată. Toată ziua am auzit doar țipetele și strigătele oamenilor torturați cu cruzime. În ziua următoare, am asistat la execuția în masă a oamenilor pe stadion. Au instalat mitraliere și mortiere în partea de sus, iar pe oameni i-au adus pe teren. Le-a luat câteva ore să omoare pe toată lumea."

Observatorii ONU au început să investigheze și să adune toate faptele referitoare la crimele de război în timpul căderii Gagrei. Vicepreședintele Consiliului Suprem al Abhaziei, Mihail Jinjaradze, a fost scos din birou și a fost executat.

Masacrul din Kamani
După încercarea eșuată a forțelor separatiste și a aliaților lor de a asalta Suhumi pe 14 martie 1993, Abhazia și-a redirecționat forțele principale pe partea nordică a frontierei care despărțea Sukhumi de teritoriile controlate de separatiști. Pe 4 iulie, Confederația Popoarelor de la Munte din miliția din Caucaz, formațiunile Abhaziei și batalionul armean Bagramyan transportate de forțele navale rusești în orașul Tkhvarcheli, și-au început ofensiva în districtul nordic Suhumi. Forțele georgiene și unitățile locale de voluntari (inclusiv membrii organizației ucrainene naționaliste (UNA-UNSO) care au luptat în partea georgiană ca voluntari), staționați în satele Shroma, Tamishi și Kamani, au fost luați prin surprindere. Pe 5 iulie, după lupte intense, georgienii au pierdut până la 500 de persoane în câteva ore. Satul Kamani a căzut în mâinile formațiunilor separatiste și ale aliaților lor din Caucazul de Nord. Kamani era populat în principal de svani (un grup subetnic al poporului georgian) și de călugări ortodocși care locuiau în biserica Sf. Gheorghe, aflată în centrul satului.
Satenii (inclusiv femeile și copiii) au fost masacrați, în timp ce biserica Sf. Gheorghe a devenit scena unei băi de sânge.  Maicile au fost violate și ucise în fața preoților ortodocși, Yuri Anua și  Andria. Ambii preoți au fost luați în afara bisericii și interogați despre proprietatea asupra terenului din Abhazia. După ce au răspuns că Abhazia nu era nici georgiană, nici abhaziană, ci a lui Dumnezeu, au fost împușcați de un soldat confederat. Un alt preot a fost ucis împreună cu preoții Yuri Anua și  Andria, un etnic abhaz a fost forțat să-l împuște pe Andria înainte de a fi ucis.  Aproximativ 120 de locuitori ai satului au fost masacrați.

Căderea orașului Sukhumi
Thomas Goltz, un corespondent de război care a vizitat Abhazia în timpul războiului, reamintește că avioane MIG-29 rusești au aruncat 500 de kilograme de bombe cu vid care vizau în principal zonele rezidențiale din Sukhumi și satele de pe râul Gumista.  Jurnalistul rus Dmitri Kholodov a rămas în Sukhumi înainte să cadă la separatiști și a scris câteva rapoarte din orașul asediat.

Bombardarea Sohumi este lucrul cel mai dezgustător în acest război... Toți locuitorii din Sohumi își amintesc de primul bombardament. A avut loc pe 2 decembrie 1992. Prima rachetă a căzut pe Strada  Păcii. Au lovit locuri aglomerate. Următoarea 'țintă strategică ' a fost piața orașului, care a fost lovită cu mare precizie. Optsprezece persoane au fost ucise în acea zi. Erau întotdeauna o mulțime de oameni în piață.

La 27 iulie 1993, a fost semnat un acord trilateral negociat de Rusia cu privire la încetarea focului și principiile pentru soluționarea conflictului georgian-abhazian. Încă o dată militarii georgieni au început să-și retragă toate artileria, tancurile și un număr semnificativ de trupe din Sukhumi. Separatiștii abhazi, împreună cu aliații lor, prin acordul încheiat, trebuiau să înceteze bombardamentul ofensiv și greu asupra orașului. În schimb, partea georgiană a fost asigurată de Rusia că Sukhumi nu va fi atacat sau bombardat dacă armata georgiană va termina retragerea. Trupele georgiene, împreună cu tancurile lor, au fost evacuate de navele militare rusești în orașul Poti.
Orașul a rămas fără apărare militară semnificativă. Un număr mare de civili au rămas în Suhumi și toate școlile au fost redeschise pe 1 septembrie. Un număr mare de PDI s-au întors în casele lor, iar viața normală a fost reluată în Sukhumi. Potrivit lui Șevardnadze, el a avut încredere în Elțin și în garanțiile rusești și, prin urmare, a cerut populației să se întoarcă.  Totuși, separatiștii din Abhazia, voluntarii din Caucazul de Nord, cazacii și forțele speciale ruse au atacat Sukhumi pe 16 septembrie la ora 8 dimineața.

A marcat începutul celor 12 zile de luptă non-stop în jurul Suhumi-ului asediat, cu lupte intense și pierderi umane de pe ambele părți. Georgienii care au rămas în oraș cu puști și AK 47, au rămas fără apărare de la unități de artilerie sau mecanizată.  Unirea actorilor de teatru de la Sukhumi s-au alăturat luptelor împreună cu alți civili care au decis să lupte. Orașul a fost bombardat fără milă de forțele aeriene rusești și de artileria separatistă.
Pe 27 septembrie, orașul a căzut ca Abhaz, Confederația popoarelor montane din Caucaz (CMPC) și unitățile rusești au luat cu asalt Casa de guvernare din Abhazia. Unul dintre cele mai oribile masacre ale acestui război a fost pus pe populația civilă din Sukhumi după căderea lui. În timpul prăbușirii orașului, aproape 1 000 de persoane au pierit, pe măsură ce formațiuni abhaziste au depășit străzile orașului. Civilii care au fost prinși în oraș au fost luați din casele, subsolurile și clădirile lor. În cartea lui Tamaz Nadareishvili, Genocidul în Abhazia, interviurile ochi martor PDI include următorul cont de refugiat georgian în vârstă care au supraviețuit războiului:

"Au capturat o tânără. Ea se ascundea în tufișurile de lângă casa în care fuseseră uciși părinții ei. Ea a fost violată de mai multe ori. Unul dintre soldați a omorât-o și a mutilat=o. Apoi au tăiat-o în două. Lângă trupul ei au lăsat un mesaj: așa cum acest cadavru nu va mai fi niciodată o singură bucată, așa Abhazia și Georgia nu vor mai fi niciodată unite."

Separatiștii și aliații lor au capturat pe președintele Consiliului Suprem, Zhiuli Shartava, primarul Sukhumi Guram Gabiskiria, Mamia Alasania și alți membri ai guvernului din Abhaz, inclusiv membrii poliției Sukhumi. Inițial li sa promis siguranța  dar în cele din urmă au fost uciși, iar raportul ONU menționează că Shartava este excesiv torturată.  O femeie georgiană care a supraviețuit masacrului de la Sukhumi, își amintește calomnia într-un interviu acordat regizorului rus Andrei Nekrasov:
"Când abhazii au intrat în casă, ei ne-au scos pe mine și pe fiul meu de șapte ani afară. Apoi ne-au forțat să să îngenunchiem, apoi l-au luat pe fiul meu și l-au împușcat chiar în fața mea. Dupa aceea m-au apucat de păr și m-au dus la puțul din apropiere. Un soldat abhaz m-a forțat să mă uit în jos, în puț; acolo am văzut trei bărbați tineri și o pereche de femei în vârstă, toți goi în apă. Ei țipau și plângeau în timp ce abhazii îndesau cadavre peste ei. Apoi au aruncat o grenadă acolo și băgat mai mulți oameni în interior. Am fost obligați din nou să îngenunchiem în fața cadavrelor. Unul dintre soldați a luat un cuțit și i-a scos ochii ochii unui mort de lângă mine. Apoi a început să-mi frece de buze și de față acel ochi decapitat. N-am mai suportat și am leșinat. M-au lăsat acolo într-un morman de cadavre."

Masacrele au continuat după căderea orașului Suhumi timp de aproximativ două săptămâni. Georgienii care nu reușiseră să fugă din oraș se ascundeau în clădirile de locuințe abandonate și în subsolurile casei. Nici combatanții, nici civilii, nici personalul medical (majoritatea femeilor) nu au fost cruțați.  După descoperire, militanții au fost uciși pe loc. Unul dintre cele mai brutale masacre ale războiului a fost comis în această perioadă. Materialele video arată că un copil de 5 ani a fost ucis brutal de militantul abhazian în fața mamei sale, pe o stradă din Suhumi.

Peste 100 de persoane georgiene care lucrează în domeniul cultural au fost ucise, printre care și femei. Printre alții, au fost: Nato Milorava, directorul artistic al Centrului de recreere Gumista, Vasily Cheidze, Teymuraz Zhvaniya, Guram Gelovani - actori ai Teatrului Dramatic, și Yuriy Davitaya, directorul parcului de cultura și recreere Sukhumi.

De asemenea, au fost uciși 200 de profesori, inclusiv 60 de femei. Represalii masive s-au desfășurat și în regiunile învecinate. În Khypsta / Akhalsopeli 17 au fost împușcați georgieni, inima unui bărbat de 70 de ani a fost tăiată, un alt om a fost spart cu moartea de topor, un 65 de ani a fost legat de un tractor, torturat și apoi ucis.

În timpul masacrelor de la Sukhumi, au fost vizați și resortisanți ai țării. Oricine a încercat să ascundă un refugiat georgian sau a ajutat în vreun fel a fost condamnat și ucis. Temur Kutarba, un abhazian, a fost ucis de un soldat Adighe în fața copiilor săi, pentru că nu a fost activ în uciderea georgienilor. V. Vadakaria, 23 și prietenul său abhazian, care au încercat să-l apere, au fost uciși. "

Ochamchire
Aproximativ 400 de familii georgiene au fost ucise  în timpul ofensivei Abhaziei de la Ochamchire . Ca și în cazul evenimentelor din Gagra din 1992, locuitorii locali au fost conduși la stadionul de fotbal Akhaldaba.  Barbatii, femeile si copiii au fost separati unul de celalalt. În câteva ore, bărbații au fost executați în timp ce femeile și adolescenții au fost violați și mai târziu uciși.  Potrivit conturilor martorilor, separatiștii din Abhazia au organizat lagăre de detenție unde fetele adolescente și femeile au fost ținute timp de 25 de zile.
În această perioadă, ei au fost violați și abuzați în mod sistematic.  Pe lângă atrocitățile comise împotriva civililor, au fost executați mai mult de 50 prizonieri luptători georgieni. Uciderea în masă a civililor a avut loc și în alte părți ale cartierului Ochamchire, în principal în Kochara (populat de etnici georgieni, 5340 de persoane conform estimărilor dinainte de război). Aproximativ 235 de civili au fost uciși și 1000 de case au fost distruse.

Fosta rezidentă a districtului Ochamchire, Leila Goletiani, care a fost luată prizonieră de separatiștii din Abhazia, a dat următoarea relatare despre captivitatea ei directorului de film rus Andrei Nekrasov:
Am trăit în Abhazia cu 15 ani în urmă, într-un oraș mic, Akhaldaba, districtul Ochamchire. Abhazii ne-au atacat satul  pe 16 septembrie 1993. A fost imposibil să ne ascundem de gloanțele care plouau peste tot pe noi... Cazacii ruși au venit spre mine și au început să mă bată. Unul dintre acești cazaci m-a întrebat dacă am făcut vreodată sex cu cazaci. M-a apucat și a început să-mi rupă hainele, am încercat să rezist, dar m-au lovit cu capul de pământ și au început să mă bată cu paturile automatelor AK47.  În timp ce mă loveau peste tot, strigau: te vom ucide, dar o vom face așa de încet. Apoi m-au dus la o școală abhază unde țineau prizonieri georgieni civili. Erau acolo numai georgieni, femei, copii și bărbați. Unele femei erau gravide, iar copiii erau de vârste diferite. Batalionul de cazaci venea acolo în mod regulat. Luau fete tinere și copii și îi violau în mod sistematic. Erau copii în vârstă de 10, 12, 13 și 14 ani. Vizau mai ales copiii. Una din fetele de acolo avea 8 ani. Ea a fost luată de diferite grupuri de cazaci și a fost violată de numeroase ori. Nu știu cum a reușit să supraviețuiască după atât de multe violuri, dar nu vreau să menționez numele ei pentru a proteja identitatea ei. Au luat, de asemenea, femei, dar mai târziu au început să ia femeile vârstnice. Au violat aceste femei în vârstă într-un mod în care nu vreau să intru în detalii... a fost oribil."

Gali
După căderea orașului Sukhumi, singura regiune din Abhazia care și-a menținut o mare populație georgiană mare era Gali . Compoziția etnică a regiunii Gali diferă de restul Abhaziei. Regiunea a fost în mare parte populată de etnici georgieni și nu a mai experimentat nicio activitate militară în timpul războiului.La începutul anului 1994, separatiștii abhazi, confruntați cu realitatea prezenței etnice georgiene mari din granițele Abhaziei, și-au continuat politica de curățire etnică și de expulzare forțată a etnicilor georgieni.  Observatorii Organizației Națiunilor Unite au asistat la evenimentele din 1994 în cursul desfășurării acestora.
Între 8 și 13 februarie, miliția separatistă din Abhazia și aliații lor au atacat satele și zonele populate din regiunea Gali, ucigându-i, violând și distrugând case (aproximativ 4.200 de case au fost distruse ca rezultat).  În ciuda prezenței forțelor de menținere a păcii din CSI rusești, masacrele și uciderea în masă a etnicilor georgieni au avut loc între 1995 și 1996, ceea ce a condus la 450 de morți și mii de IDP care fugeau spre est.

Perioada de după conflict

Moștenirea purificării etnice din Abhazia a fost devastatoare pentru societatea georgiană. Războiul și epurarea etnică sistematică ulterioară au produs circa 200.000-250.000  de PDI care au fugit în diferite regiuni georgiene, mai ales în Samegrelo (Mingrelia) (112.208, UNHCR, iunie 2000). În Tbilisi și în altă parte în Georgia, refugiații au ocupat sute de hoteluri, dormitoare și barăci militare sovietice abandonate pentru rezidență temporară.] Mulți dintre aceștia au trebuit să plece în alte țări, în special în Rusia,  pentru a căuta o slujbă.
La începutul anilor '90, refugiații din Georgia au rezistat asimilării în societatea georgiană. Guvernul Georgiei nu a încurajat asimilarea refugiaților temându-se că va "pierde unul din argumentele pentru păstrarea hegemoniei asupra Abhaziei".
Aproximativ 60.000 de refugiați georgieni s-au întors spontan în districtul Gali din Abhazia în perioada 1994-1998, dar zeci de mii au fost relocați din nou atunci când luptele au fost reluate în districtul Gali în 1998. Cu toate acestea, de la 40 000 la 60 000 de refugiați s-au reîntors în districtul Gali începând din 1998, inclusiv persoane care călătoresc zilnic în linia de încetare a focului și cele care migrează sezonier în funcție de ciclurile agricole.  Situația drepturilor omului rămâne precară în zonele geografice din districtul Gali.

Organizația Națiunilor Unite și alte organizații internaționale au cerut imperios autorităților de facto ale Abhaziei să "se abțină de la adoptarea măsurilor incompatibile cu dreptul la întoarcere și cu standardele internaționale în domeniul drepturilor omului, cum ar fi legislația discriminatorie   [...] și să coopereze la înființarea unui birou internațional permanent pentru drepturile omului în Gali și să admită poliția civilă a Națiunilor Unite fără întârziere "

Referințe

Bibliografie

 Mirsky, Georgiy. Pe Ruinele Imperiului: Etnicitatea și naționalismul în fosta Uniune Sovietică. Fundația MacArthur și Școala de Economie și Științe Politice din Londra.
 Chervonaia, Svetlana Mikhailovna. Conflictul din Caucaz: Georgia, Abhazia și umbra rusă. Gothic Image Publications, 1994.
 Observator al drepturilor omului. "Georgia / Abhazia: Încălcarea legilor războiului și rolul Rusiei în conflict". Publicat pe hrw.org, martie 1995.
 Lynch, Dov. Conflictul din Abhazia: Dilemele din politica rusească de menținere a păcii. Institutul Regal al Afacerilor Internaționale, februarie 1998.
 Marshania L. Tragedia din Abhazia Moscova, 1996
 Cartea albă a Abhaziei. 1992-1993 Documente, Materiale, Evidențe. Moscova, 1993.
 Dmitri Kholodov, jurnalist la Moscova care acopera conflictul, 1992
 Andersen, Andrew. "Rusia versus Georgia: un război nedeclarat în Caucaz". Publicat în octombrie 2001.

Legături externe

 Lista ucrainenilor georgieni uciși pe raioane și sate în timpul epurării etnice din Abhazia
 Încălcarea legilor războiului și rolul Rusiei în conflict, raportul Human Rights Watch
 Relatări documentate despre epurarea etnică a georgienilor în Abhazia
 Fișier video, capturarea lui Zhuili Shartava, Guram Gabiskiria, Raul Eshba etc. și executarea acestora (faceți clic dreapta pentru a deschide fișierul)
 Fișier video, curățirea etnică a georgienilor din Abhazia
 "Abhazia: o rănire deschisă în Georgia" de Dr. Andrew Andersen
 Guvernul Abhaziei (în exil)
 Exile Imagini - Thomas Morley: Refugiații uitați din Abhazia
 Raportul misiunii de informare a secretarului general privind investigarea încălcărilor drepturilor omului în Abhazia, Republica Georgia

Politica Georgiei
Masacre
Abhazia

Purificarea etnică a georgienilor din Abhazia


Gør plads for ind- og udstigning er en dansk dokumentarfilm fra 1973 instrueret af Bjørn Tving Stauning, Flemmning Peüliche og Søren Harbo.

Handling
Handlingen udspilles i et S-tog en sen nattetime. En flok soldater og nogle venstreintellektuelle konfronteres med hinanden. De har hver især et særdeles fast sæt normer, og ingen har i sinde at give sig. Filmen er ikke moraliserende.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1973

Gør plads for ind- og udstigning


Tayvan (basit: 台湾, geleneksel: 臺灣 ya da 台灣, pinyin: táiwān), Doğu Asya'da Çin'in ve Japonya'nın güneyinde, Filipinler'in kuzeyinde bir adadır. Günümüzde Tayvan adı, Tayvan (Formoza) adasıyla birlikte Büyük Okyanus'undaki Lanyu ve Lüdao adaları, Tayvan Boğazı'ndaki Penghu, Matzu ve Kinmen adaları gibi Çin Cumhuriyeti yönetimi altındaki topraklara işaret etmektedir.

Coğrafya

Tayvan'ın başkenti Taipei'dir.

Tayvan adası Çin'in güneydoğu sahillerinden 200 km uzakta Tayvan boğazının karşısındadır.
Yengeç dönencesi (23°5N) adanın ortasından Jiayi şehrinin yakınlarından geçer. Yüzölçümü 35.801 kilometrekare'dir. Doğu kıyıları oldukça dağlıktır. Kuzey-güney yönünde uzanan dağlar adanın 2/3'lik bölümünü oluşturur. Batı sahili ise düzdür; nüfusun büyük kesimi burada yerleşmiştir. Adanın uzunluğu yaklaşık 400 km; eni ise en geniş yerinde 144 km'yi bulur. Tayvan'ın en yüksek doruğu Yu Shan, 3.952 metredir. Adada Yu Shan'dan başka 3500 metreyi aşan beş doruk daha vardır.

Tayvan'da sub-tropikal iklimi görülür. Kış ayları genelde yağışlıdır. Mayıs ayında ise "Erik Yağmurları" görülür. Haziran-Eylül arasında oldukça sıcak ve nemli bir hava hakimdir. Kimi zaman Ağustos - Eylül aylarında şiddetli tayfunlar meydana gelir.

Tarih

Tayvan'da ilk insan yerleşimleri günümüzden 30.000 yıl öncesine kadar uzanmaktadır. 4.000 yıl önce ise bugün Tayvan aborijinleri (Çince: 原住民, pinyin: yuánzhùmín) olarak bilinen yerlilerin ataları adaya yerleşmiştir. Çinlilerin Ming Hanedanlığı döneminden başlayarak adaya yerleştikleri bilinmektedir.

1544'te adaya çıkan Portekizli denizciler buraya güzel ada anlamına gelen Ilha Formoza adını vermişler, ancak Tayvan'ı sömürgeleştirmeye kalkmamışlardır. Kısa süreli Hollanda Koloni Döneminin (1624-1662) ardından Tayvan Çin'e bağlanmıştır.
Birinci Çin-Japon Savaşının ardından Qing Hanedanlığı tarafından Japonya'ya terk edilen ada, 1895-1945 yılları arasında Japon kolonisi olarak kalmış, 1945'te II. Dünya Savaşı sona erdikten sonra, o dönem Çin'e hakim olan Çin Cumhuriyeti'ne (ROC, 中華民國) iade edilmiştir.

İkinci Dünya Savaşı sonrası Çin'de Milliyetçi Parti (KMT,國民黨) ile Komünist Parti (ÇKP, 共產黨) arasında devam eden iç savaş 1949'da Komünist Partinin kesin zaferiyle sona ermiştir. Tayvan'a sığınan KMT lideri Chiang Kai-Shek (Çan Kayşek,蔣介石) Olağanüstü Hal ilan ederek, KMT dışında her tür partinin faaliyetlerini yasaklamıştır.

Soğuk Savaş nedeniyle Batıyla tüm ilişkileri kopan Çin'i, 1970'lerin başına kadar Birleşmiş Milletler'de Tayvan'daki Çin Cumhuriyeti temsil etmiştir. 1970'lerde ABD'nin Pingpong Diplomasisi sayesinde Çin ile ABD ilişkileri düzelmiş ve Çin (PRC) tüm Çin'i temsilen BM'ye kabul edilmiştir.

1975'te Chiang Kai-shek'in ölümü üzerine başlayan Tayvan'ın demokratikleşme süreci, 1978'de Başkanlığı devralan Chiang Ching-kuo döneminde hızlanmıştır, 1948'de yürürlüğe giren Olağanüstü Hal, 1987 yılında nihayet sona ermiştir. 1996 yılında seçimle işbaşına gelen ilk Tayvan Başkanı Lee Denghui'yi 2000 yılında Tayvan Bağımsızlığı taraftarı Chen Shuibian takip etmiştir.

Diplomatik Durumu

Tek Çin politikası uyarınca 1971'de Birleşmiş Milletlerin Çin Halk Cumhuriyeti'nin kabulü ve çoğu devletin Tayvan'ı tanımaktan vazgeçmesi Çin Cumhuriyetini dış ilişkiler alanında zor durumda bırakmıştır. Tayvan 1970'lerden bu yana, BM ve WHO, UNESCO gibi çeşitli BM kuruluşlarına yeniden katılabilmek için büyük bir çaba içerisindedir. Tayvan, Olimpiyatlar gibi uluslararası organizasyonlara ise Chinese Taipei ismiyle katılmaktadır.

Günümüzde ise, diplomatik olarak Çin Cumhuriyeti'ni tanıyan çoğu Afrika ve Orta Amerika'daki küçük ülkelerin dahil olduğu 23 ülke vardır. Buna karşılık pek çok ülke Tayvan'da yarı resmi temsilciliklerle (Örneğin, ABD Amerikan Kültür Derneği tarafından) temsil edilmektedir.

Halk

Tayvan'ın bugün 23 milyonu bulan nüfusunun %98'lik bölümü Çinlilerden (漢族, Han ulusu) oluşmaktadır. Bu etnik grubun %84'ünü günümüzde yerel Tayvanlı (Çince: 本省人; pinyin: Ben sheng ren) olarak bilinen daha erken dönemlerde adaya Kıta Çin'in Fujian bölgesinden gelmiş olan grup oluşturur. Yerel Tayvanlı'''lar resmi dil Standart Çince'nin (Mandarin, Peking Çincesi) dışında Fujian'in yerel dillerinden Min-nan'ın bir kolu olan Tayvanca'yı yaygın olarak konuşur. Adaya gene erken dönemlerde göçetmiş olan Hakka'lar (Çince:客家人, pinyin: kejia ren) ise Çin'in Guangdong bölgesinden gelmektedir. Anadili Hakkaca olan bu etnik grup nüfusun %15'ini oluşturmaktadır. Çinli nüfusun geri kalan %14'lük bölümünü ise diğer eyaletlerden gelenler (外省人; Wai sheng ren) oluşturmaktadır. Bu terim 1949'ta kaybedilen iç savaşın ardından adaya sığınan Çinlileri anlatmak için kullanılır. Temelini Chiang Kai-shek'in askerleri ve KMT hükümetini destekleyen 1,3 milyon göçmenin oluşturduğu bu grubun bugünkü nüfustaki payı %13'tür. Diğer eyaletlerden gelenler'' Standart Çince'nin yanında geldikleri yörenin lehçesini konuşmaktadır.

Toplam Tayvan nüfusunun geriye kalan %2'ini ise 444.000'i bulan sayıları ile Tayvan aborjinleri oluşturmaktadır. Bugün hükûmetçe tanınan 12 kabile vardır: Amis, Atayal, Paiwan, Bunun, Puyuma, Rukai, Tsou, Saisiyat, Yami, Thao, Kavalan ve Taroko. Adaya 4.000 yıl önce yerleştikleri tahmin edilen Tayvan aborijinleri, genetik olarak Malay-Polinezyalı halklarına akrabadır. 12 kabilenin dilleri Ostronezyen dil ailesi içinde sınıflandırılmıştır. Tayvan halkının yaklaşık %93'ü Budizm, Konfüçyüsçülük ve Taoizm karışımı dinin mensuplarıdır. %4.5'i ise Protestan, Katolik ve diğer Hristiyan mensubu üyesidirler. Kalan %2,5 kesim ise İslam ve diğer dinlerin mensuplarıdırlar.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Flickr Taiwan Tag
 Tayvan Turizm Bakanlığı
 Tayvan Fotoğrafları

bcl:Taiwan
bo:ཐའེ་ཝན།
bpy:তাইৱান
crh:Çin Cumhuriyeti
dz:ཏའི་ཝཱན་
fy:Taiwan
ga:An Téaváin
gu:ચીની ગણતંત્ર
so:Taywan
te:తైవాన్
ug:تەيۋەن
wo:Taaywaan
yi:טייוואן
zea:Taiwan

Tayvan (ada)


طاهر أبو فاشا (22 ديسمبر 1908م في دمياط - 12 مايو 1989م)، شاعر وزجال مصري.

تعليمه وثقافته الأدبية
بدأ تعليمه بمدرسة الحزاوي الابتدائية ثم بمعهد دمياط الديني ثم التحق بمعهد الزقازيق الديني حيث حصل على شهادة الثانوية ثم التحق بكلية دار العلوم بالقاهرة. بعد التحاقه بكلية دار العلوم (التي تخرج فيها سنة 1939) وجد طريقه إلى العديد من النوادي والمجالس الأدبية، ومنها ندوة القاياتي التي كانت تضم جمهرة كبيرة من أعيان الأدباء من أمثال حافظ إبراهيم وعبد العزيز البشري وكامل كيلاني وزكي مبارك.

حياته الوظيفية
 بعد تخرجه في دار العلوم التحق بالعمل مدرساً بمدرسة فؤاد الأول بسوهاج في صعيد مصر، ونقل منها إلى الواحات الخارجة، وظل يتنقل بين المحافظات حتى عمل سكرتيراً برلمانياً في وزارة الأوقاف.
 عمل رئيساً لقسم التأليف والنشر بإدارة الشئون العامة للقوات المسلحة.

مؤلفاته
صدر له عدة دواوين منها:

 صورة الشباب، 1932م،
 القيثارة السارية، 1934م،
 الأشواك 1937م، كتب مقدمته خليل مطران.
 راهب الليل، 1983م،
 الليالي، 1987م،
 دموع لا تجف، 1987م

بالإضافة إلى قصائد أخرى في بطون الدوريات والصحف لم يجمعها الشاعر، وجمعها الباحث الشاعر عزت محمود علي الدين في رسالته للماجستير «طاهر أبو فاشا شاعراً» المودعة مكتبة كلية اللغة العربية في القاهرة جامعة الأزهر، وقد أفاد منها الأديب السعودي عبد الحميد مشخص حينما كلّفه الأمير عبد الله الفيصل بطباعة الأعمال الشعرية الكاملة للشاعر؛ حيث ضمنها تلك القصائد.

وله كتب أدبية منها:
 هز القحوف في شرح قصيدة أبي شادوف
 الذين أدركتهم حُرفة الأدب.
 العشق الإلهي، وفيه مجموعة القصائد التي غنتها أم كلثوم في فيلم رابعة العدوية.
 وراء تمثال الحرية، وهو كتاب في أدب الرحلات، كتبه الشاعر في أثناء رحلته إلى أمريكا لزيارة ابنته «عزة طاهر أبو فاشا» المهاجرة إلى أمريكا آنذاك.
 تحقيق مقامات بيرم التونسي.

هذا إلى جانب أكثر من سبعة كتب تاريخية وسياسية كلها مذكورة في رسالة (طاهر أبو فاشا شاعرا).

كتاباته للإذاعة والتلفزيون
كتب للإذاعة أكثر من 200 عملاً فنياً أشهرها ألف ليلة وليلة التي كتب منها أكثر من 800 حلقة أذيعت على مدار 26 سنة، و«أفراح النيل» التي لحنها محمود الشريف، وأوبريت رابعة العدوية الذي غنته أم كلثوم وعدداً من المسلسلات الإذاعية ومنها «الأسرة السعيدة» و«ركن الريف» و«ألف يوم ويوم». كما كتب فوازير رمضان التلفزيونية.

الجوائز التي حصل عليها
حصل على جائزة الدولة التقديرية في الآداب عام 1988 بعد أن رشحته للحصول عليها كل من جامعة الزقازيق وجمعية الأدباء.

مراجع

أشخاص من محافظة دمياط
شعراء غنت لهم أم كلثوم
شعراء وشاعرات مصريون
مصريون حائزون على جائزة الدولة التقديرية
مواليد 1908
وفيات 1989

طاهر أبو فاشا


Malý Lapáš este o comună slovacă, aflată în districtul Nitra din regiunea Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 894 de locuitori.

Istoric
Localitatea Malý Lapáš este atestată documentar din 1394.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Malý Lapáš


Kup Županijskog nogometnog saveza Varaždin za sezonu 2016./17. je osvojio Varaždin, koji se uz finalista Nedeljanec plasirao u pretkolo Hrvatskog kupa za sezonu 2017./18.

Sudionici
U natjecanju je sudjelovalo 59 klubova s područja Varaždinske županije, prikazanih prema pripadnostima ligama u sezoni 2016./17.

Rezultati

1. kolo
Igrano 6. i 7. kolovoza 2016.

2. kolo
Igrano 13. i 14. kolovoza 2016.

3. kolo
Igrano od 7. do 14. rujna 2016.

Četvrtzavršnica
Igrano 28. rujna 2016.

Poluzavršnica
Utakmice igrane od 10. do 30. svibnja 2017.

Završnica
Prvi susret igran 14. lipnja, a uzvrat 17. lipnja 2017.

Poveznice
 Županijski nogometni savez Varaždin
 zns-varazdin.hr, Kup ŽNS Varaždin
 Kup Županijskog nogometnog saveza Varaždin
 2. ŽNL Varaždinska 2016./17.
 3. ŽNL Varaždin 2016./17.
 Liga NS Ludbreg 2016./17.

Izvori

 zns-varazdin.hr, Kup ŽNS Varaždin, pristupljeno 24. srpnja 2017.

Varaždinska 2016-17
Varaždinska-kup
Nogomet u Varaždinskoj županiji

Kup Županijskog nogometnog saveza Varaždin 2016./17.


Jacques Castéréde (10. april 1926 i Paris - 6. april 2014 i Dijon, Frankrig) var en fransk komponist, pianist, lærer og professor.

Castéréde studerede komposition og klaver på Musikkonservatoriet i Paris hos bl.a. Olivier Messiaen. Han blev senere professor i komposition på konservatoriet, og underviste senere som lærer i klaver og komposition på l Ecole Normale.

Castéréde har skrevet to symfonier, orkesterværker, kammermusik, instrumentalmusik, scenemusik, korværker, vokalmusik etc.

Udvalgte værker

 Symfoni nr. 1 (1952) - for strygeorkester
 Symfoni nr. 2 (1960) - for orkester

Kilde
 Om Jacques Castéréde på Musicweb-international.com

Komponister fra Frankrig
Pianister fra Frankrig
Professorer fra Frankrig

Jacques Castèréde


Uriminzokkiri (우리민족끼리, durch unser Volk selbst) ist der 2010 gegründete Onlinedienst des Komitees für die friedliche Wiedervereinigung Koreas, einer von der nordkoreanischen Partei der Arbeit unterhaltenen Organisation. Uriminzokkiri verbreitet über die eigene Website sowie über ein YouTube-, Twitter- und Flickr-Konto Artikel, Videobeiträge und Bilder nordkoreanischer Medien (Korean Central News Agency, Koreanisches Zentralfernsehen) auf Koreanisch, Englisch, Chinesisch, Japanisch und Russisch. Die Website wird in Shenyang, China, gehostet.

Uriminzokkiri gibt eine friedliche Wiedervereinigung Koreas als Ziel an.

Auf Anweisung der südkoreanischen Regierung ist die Website in Südkorea blockiert.

Weblinks
 Uriminzokkiri
 Uriminzokkiri auf YouTube
 Uriminzokkiri auf Twitter

Medien (Nordkorea)

Uriminzokkiri


is an American jazz pianist, composer, arranger, and bandleader.

Akiyoshi received fourteen Grammy Award nominations and was the first woman to win Best Arranger and Composer awards in Down Beat magazine's annual Readers' Poll. In 1984, she was the subject of the documentary Jazz Is My Native Language. In 1996, she published her autobiography, Life with Jazz, and in 2007 she was named an NEA Jazz Master by the U.S. National Endowment for the Arts.

Biography
Akiyoshi was born in Liaoyang, Manchuria, to Japanese colonists, the youngest of four sisters. In 1945, after World War II, Akiyoshi's family lost their home and returned to Japan, settling in Beppu. A local record collector introduced her to jazz by playing a record of Teddy Wilson playing "Sweet Lorraine." She immediately loved the sound and began to study jazz. In 1952, during a tour of Japan, pianist Oscar Peterson discovered her playing in a club on the Ginza. Peterson was impressed and convinced record producer Norman Granz to record her. In 1953, under Granz's direction, she recorded her first album with Peterson's rhythm section: Herb Ellis on guitar, Ray Brown on double bass, and J. C. Heard on drums. The album was released with the title Toshiko's Piano in the U.S. and Amazing Toshiko Akiyoshi in Japan.

Akiyoshi studied jazz at the Berklee School of Music in Boston. In 1955, she wrote a letter to Lawrence Berk, asking him to give her a chance to study at his school. After a year of wrangling with the State Department and Japanese officials, Berk was given permission for Akiyoshi to enroll. He offered her a full scholarship, and he mailed her a plane ticket to Boston. In January 1956, she became the first Japanese student at Berklee. Soon after, she appeared as a contestant on the 18 March 1956 broadcast of the CBS television panel show What's My Line? In 1998, she was awarded an honorary doctorate of music from Berklee, by then known as the Berklee College of Music.

Akiyoshi did experience some difficulties as a result of her Japanese heritage after coming to America. Some of her audience saw her as an oddity more than a talented musician, a Japanese girl playing jazz in America. According to Akiyoshi, some of her success was attributed to her being an oddity, saying in an interview with the LA Times, "In those days, a Japanese woman playing like Bud Powell was something very new. So all the press, the attention, wasn't because I was authentic...It was because I was strange".

Akiyoshi married saxophonist Charlie Mariano in 1959. The couple had a daughter, Michiru. She and Mariano divorced in 1967 after forming several bands together. During the same year, she met saxophonist Lew Tabackin, whom she married in 1969. Akiyoshi, Tabackin, and Michiru moved to Los Angeles in 1972. In March 1973, Akiyoshi and Tabackin formed a 16-piece big band composed of studio musicians. Akiyoshi composed and arranged music for the band, and Tabackin served as the band's featured soloist on tenor saxophone and flute. The band recorded its first album, Kogun, in 1974. The title, which translates to "one-man army", was inspired by the tale of a Japanese soldier lost for 30 years in the jungle who believed that World War II was still being fought and thus remained loyal to the Emperor. Kogun was commercially successful in Japan, and the band began to receive critical acclaim.

The couple moved to New York City in 1982 and assembled the Toshiko Akiyoshi Jazz Orchestra featuring Lew Tabackin. Akiyoshi toured with smaller bands to raise money for her big band. Years later, BMG continued to release her big band's recordings in Japan but remained skeptical about releasing the music in the United States Although Akiyoshi was able to release several albums in the U.S. featuring her piano in solo and small combo settings, many of her later big band albums were released only in Japan.

On Monday, 29 December 2003, her band played its final concert at Birdland in New York City, where it had enjoyed a regular Monday night gig for more than seven years. Akiyoshi explained that she disbanded the ensemble because she was frustrated by her inability to obtain American recording contracts for the big band. She also said that she wanted to concentrate on her piano playing from which she had been distracted by years of composing and arranging. She has said that although she has rarely recorded as a solo pianist, that is her preferred format. On 24 March 2004, Warner Japan released the final recording of Akiyoshi's big band. Titled Last Live in Blue Note Tokyo, the album was recorded 28–29 November 2003.

Music

Akiyoshi's Japanese heritage is distinctly present in her music and sets her compositions apart from other jazz musicians. When Duke Ellington died in 1974, Nat Hentoff wrote in The Village Voice that Ellington's music reflected his African heritage. Akiyoshi was inspired to investigate her Japanese musical heritage. She composed using Japanese themes, harmonies, and instruments (kotsuzumi, kakko, utai, tsugaru shamisen). But her music remained planted firmly in jazz, reflecting influences from Duke Ellington, Charles Mingus, and Bud Powell.

One reviewer of the live album Road Time said the music on Akiyoshi's big band albums demonstrated "a level of compositional and orchestral ingenuity that made her one of perhaps two or three composer-arrangers in jazz whose name could seriously be mentioned in the company of Duke Ellington, Eddie Sauter, and Gil Evans."

In 1999, Akiyoshi was approached by Kyudo Nakagawa, a Buddhist priest, who asked her to write a piece for his hometown of Hiroshima. He sent her some photos of the aftermath of the nuclear bombing. Her initial reaction was horror. She could not see how she could compose anything to address the event. Finally, she found a picture of a young woman emerging from an underground shelter with a faint smile on her face. Akiyoshi said that after seeing this picture, she understood the message: hope. With that message in mind, she composed the three-part suite Hiroshima: Rising from the Abyss. The piece was premiered in Hiroshima on 6 August 2001, the 56th anniversary of the Hiroshima bombing. The Hiroshima suite appeared on the 2002 album Hiroshima – Rising from the Abyss.

Awards and honors
 NEA Jazz Master, 2007
 Jazz Album of the Year: Long Yellow Road, Stereo Review, 1976
 Gold Disk: Insights, Swing Journal
 Silver Disk: Kogun, Salted Gingko Nuts,  Four Seasons of Morita Village,  Swing Journal
 Special Award: (50th Anniversary Concert in Japan), Swing Journal
 Down Beat magazine Readers' Poll winner:
 Arranger: 1978, 1979, 1980, 1981, 1982, 1989, 1995
 Big Band: 1978, 1979, 1980, 1981, 1982
 Composer: 1980, 1981, 1982, 1986
 Down Beat magazine Critics' Poll winner:
 Jazz Album of the Year: 1978 (Insights)
 Arranger: 1979, 1982, 1990, 1995, 1996
 Big Band: 1979, 1980, 1981, 1982, 1983
 Composer: 1981, 1982
 Grammy Award nominations:
 Best Jazz Instrumental Performance – Big Band: 1976 (Long Yellow Road), 1977 (Road Time), 1978 (Insights), 1979 (Kogun), 1980 (Farewell), 1981 (Tanuki's Night Out), 1984 (Ten Gallon Shuffle), 1985 (March of the Tadpoles),  1992 (Carnegie Hall Concert), 1994 (Desert Lady / Fantasy).
 Best Arrangement on an Instrumental: 1981 (for "A Bit Byas'd"), 1983 (for "Remembering Bud"), 1985 (for "March of the Tadpoles"), 1994 (for "Bebop")
 Order of the Rising Sun, Gold Rays with Rosette, 2004

Discography

 1954 Toshiko's Piano (Norgran)
 1955 The Toshiko Trio (Storyville)
 1956 Toshiko – Her Trio, Her Quartet (Storyville)
 1957 Toshiko and Leon Sash at Newport (Verve)
 1957 The Many Sides of Toshiko (Verve)
 1958 United Notions (MetroJazz)
 1961 The Toshiko–Mariano Quartet (Candid)
 1961 Long Yellow Road (Asahi Sonorama)
 1961 Toshiko Meets Her Old Pals (King)
 1963 Toshiko–Mariano Quartet (in West Side) (Takt/Nippon Columbia)
 1963 East and West (RCA Victor)
 1963 The Country and Western Sound of Jazz Pianos with Steve Kuhn (Dauntless)
 1963 Miwaku No Jazz (Victor)
 1964 Toshiko Mariano and her Big Band (Vee-Jay Records)
 1965 Lullabies for You (Nippon Columbia)
 1969 Toshiko at Top of the Gate (Nippon Columbia)
 1970 Toshiko Akiyoshi in Japan (Liberty)
 1971 Jazz, the Personal Dimension (Victor)
 1971 Meditation (Dan Records)
 1971 Sumie (Victor)
 1971 Solo Piano (RCA Victor)
 1974 Kogun (RCA)
 1975 Long Yellow Road (RCA)
 1976 Tales of a Courtesan (Oirantan) (RCA)
 1976 Road Time (RCA)
 1976 Insights (RCA)
 1976 Dedications (Discomate)
 1977 Dedications II (Discomate)
 1977 March of the Tadpoles (RCA)
 1977 Live at Newport '77 (RCA)
 1977 Live at Newport II (RCA)
 1978 Salted Gingko Nuts (Ascent)
 1978 Toshiko Plays Billy Strayhorn (Discomate)
 1978 Finesse (Concord Jazz)
 1979 Notorious Tourist from the East (Inner City)
 1979 Sumi-e (Insights)
 1980 Farewell (RCA)
 1981 From Toshiko with Love (Baystate)
 1982 European Memoirs (Baystate)
 1983 Toshiko Akiyoshi Trio (Eastworld)
 1984 Ten Gallon Shuffle (Baystate)
 1984 Time Stream (Toshiko Akiyoshi Trio album) (Eastworld)
 1986 Wishing Peace (Ascent)
 1987 Interlude (Concord Jazz)
 1990 Four Seasons (Nippon Crown/Ninety-One)
 1991 Chic Lady (Ninety-One)
 1991 Live at Birdland (Fresh Sound)
 1992 Carnegie Hall Concert (Columbia Records)
 1992 Remembering Bud: Cleopatra's Dream (Evidence)
 1994 Desert Lady / Fantasy (Columbia)
 1993 Dig (Ninety-One)
 1994 Night and Dream (Ninety-One)
 1995 Yes, I Have No 4 Beat Today (Ninety-One)
 1994 Toshiko Akiyoshi at Maybeck (Concord Jazz)
 1996 Four Seasons of Morita Village (Novus)
 1996 Time Stream: Toshiko Plays Toshiko (Ninety-One)
 1997 Toshiko Akiyoshi Trio Live at Blue Note Tokyo '97 (Ninety-One)
 1998 Monopoly Game (Novus)
 1999 Sketches of Japan (Ninety-One)
 1999 Tribute to Duke Ellington (Novus)
 2000 Toshiko Akiyoshi Solo Live at the Kennedy Center (Crown)
 2001 Hiroshima – Rising from the Abyss (Video Arts)
 2004 Last Live in Blue Note Tokyo (Warner Music)
 2004 New York Sketch Book (Ninety-One)
 2006 Hope (Ninety-One)
 2006 50th Anniversary Concert in Japan (T-toc Records)
 2008 Let Freedom Swing with the SWR Big Band (Hänssler)
 2008 Vintage (Toshiko Akiyoshi and Lew Tabackin album) (T-toc Records)
 2009 Solo Live 2004 (Live at "Studio F") (Studio Songs)
 2010 Classic Encounters (Studio Songs)
 2011 Toshiko Akiyoshi Jazz Orchestra in Shanghai (Pony Canyon)
 2015 Jazz Conversations (Victor Entertainment)
 2016 Toshiko Akiyoshi Plays Gershwin's Porgy And Bess (Studio Songs)
 2017 My Long Yellow Road (Studio Songs)
 2019 The Eternal Duo! (Sony)

References

Notes
 "100 Jazz Profiles: Toshiko Akiyoshi" (link) BBC Radio 3; accessed 18 May 2007
 "Jazz Import" (link) Time, 26 August 1957
 "Toshiko's Boston Breakout" (archived link) Berklee College of Music, firstname.lastname@example.com, c. 1998; accessed 26 May 2007
 Hazell, Ed. "Playing Shape" (archived link) Berklee College of Music, email@example.com, 2 June 2004; accessed 26 May 2007
 Helland, Dave. "Bio: Toshiko Akiyoshi" (archived link) Down Beat.com; accessed 18 May 2007
 Jung, Fred. "A Fireside Chat With Toshiko Akiyoshi" (link) All About Jazz, 20 April 2003; accessed 18 May 2007
 Weiers, Matt. "An Interview with Toshiko Akiyoshi" (link) Allegro, 2004 March (Volume CIV, No. 3).
 Yanow, Scott. "Biography: Toshiko Akiyoshi" ([ link]), allmusic.com; accessed 18 May 2007.
 Ogawa, Takao. "Jazz in Japan through Testimonials · 証言で綴る日本のジャズ" (Komakusa Publishing) 2015, Language: Japanese ISBN 978-4-905447-71-9, p. 90-110.

External links
 2007 NEA Jazz Master Profile

1929 births
20th-century American pianists
American autobiographers
American writers of Japanese descent
American women composers
American women jazz musicians
American jazz bandleaders
American jazz composers
American jazz pianists
American music arrangers
American women musicians of Japanese descent
Berklee College of Music alumni
Big band bandleaders
Columbia Records artists
Concord Records artists
Women jazz composers
Japanese emigrants to the United States
Japanese expatriates in China
Japanese women composers
Japanese jazz composers
Japanese jazz pianists
Japanese people from Manchukuo
Japanese women pianists
Living people
Progressive big band musicians
RCA Records artists
Women jazz pianists
People from Liaoyang
20th-century American women pianists
21st-century American pianists
Verve Records artists
American women autobiographers
21st-century American women pianists
Fresh Sounds Records artists
Recipients of the Order of the Rising Sun, 4th class

Toshiko Akiyoshi


Andrija Makar (1620.  1666.), hrvatski profesor iz Varaždina. Nepravedno nije poznat široj javnosti, jer je među prvim hrvatskim profesorima na inozemnim sveučilištima. Predavao je filozofiju na učilištu u Trnavi i Košicama. Teze iz njegovih predavanja su otiskane u djelima Philosophia, Conclusione logicae i Dissertatio iucunda de materia prima conclusionum logicarum…, no primjerci otiskanih djela su izgubljeni i do danas nisu nađeni.

Izvori

Hrvatski filozofi
Hrvati u Slovačkoj
Životopisi, Varaždin

Andrija Makar


.eg Mısır için internet ülke kodu üst seviye alan adıdır. (CcTLD)

Eg
eg

.eg


Agrilus tyrannus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Curletti, 2011.

Referências

tyrannus

Agrilus tyrannus


Metaspriggina ist eine Gattung von ausgestorbenen Chordatieren. Gegenwärtig ist nur die Typusart Metaspriggina walcotti bekannt, von der zwei Exemplare aus dem Burgess-Schiefer aus dem Mittleren Kambrium zu Tage gefördert wurden.

Beschreibung
Metaspriggina walcotti besaß einen aalähnlichen länglichen Körper, eine längliche Schädelbasis und ein langes, dreieckiges, seitlich abgeflachtes Rumpfende. Die Tiere waren ca. 7 cm lang. Der Körper ist von v-förmigen Elementen durchzogen, die an die Myomere in der Rumpfmuskulatur der Lanzettfischchen erinnern. An einem der beiden Objekte sind im Schädel Augen zu erkennen. Am Hinterende besaßen die Tiere einen breiten Flossensaum. Wahrscheinlich bewegten sich die Tiere frei schwimmend fort.

Systematik
Entdeckt wurden die Fossilien von Charles Walcott, untersucht wurden sie allerdings erst 1979 von Simon Conway Morris. Eine erste Beschreibung lieferten Simonetta und Insom 1993. Anfangs schrieb man eines der beiden Fossilien der Gattung Spriggina zu, die im Ediacarium, also schon vor dem Kambrium auftrat. 1998 wurde diese These von Janvier jedoch widerlegt. Beide Fossilien werden der gleichen Art zugehörig angesehen und den Chordatieren zugeordnet.

Literatur
 S. Conway Morris: The Burgess Shale (Middle Cambrian) fauna. Annual Review of Ecology and Systematics, 10, 1, S. 327–349, 1979
 S. Conway Morris: A redescription of a rare chordate, Metaspriggina walcotti Simonetta and Insom, from the Burgess Shale (Middle Cambrian), British Columbia, Canada. Journal of Paleontology, 82, 2, 424–430, 2008
 P. Janvier: Les vertébrés avant le Silurien. GeoBios, 30, S. 931–950, 1998
 A. M. Simonetta, E. Insom: New animals from the Burgess Shale (Middle Cambrian) and their possible significance for the understanding of the Bilateria. Bolletino di Zoologia, 60, 1, S. 97–107, 1993
 M. P. Smith, I. J. Sansom und K. D. Cochrane: The Cambrian origin of vertebrates. In: P. E. Ahlberg (ed.), Major Events in Early Vertebrate Evolution: Palaeontology, Phylogeny, Genetics and Development. S. 67–84, Taylor and Francis, London 2001.

Einzelnachweise

Chordatiere
Chordata

Metaspriggina


Ellen Hansen Corby (født 3. juni 1911, død 14. april 1999) var en amerikansk manuskriptforfatter og skuespiller. Hun er bedst husket for rollen som bedstemor Esther Walton på CBS tv-serien The Waltons, som hun vandt tre Emmy Awards for. Hun var også nomineret til en Oscar og vandt en Golden Globe for sin præstation som tante Trina i I Remember Mama (1948).

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Wisconsin
Manuskriptforfattere fra USA
Amerikanere i 1900-tallet
Dansk-amerikanere
Oscar-nominerede skuespillere

Ellen Corby


USS Fargo (CL-106), named after the city of Fargo, North Dakota, was the lead ship of her class of light cruisers of the United States Navy, most of which were canceled due to the end of World War II.

The Fargo-class cruisers were a modified version of the previous  design; the main difference was a more compact pyramidal superstructure with a single trunked funnel, intended to improve AA gun arcs of fire.

The cruiser was launched 25 February 1945 by New York Shipbuilding Corporation, Camden, New Jersey, sponsored by Mrs. F. O. Olsen, and commissioned 9 December 1945.

Service history

Fargo sailed from Philadelphia on 15 April 1946, with Vice Admiral Bernard H. Bieri embarked for a goodwill cruise to Bermuda, Trinidad, Recife, Rio de Janeiro and Montevideo, from which she took departure on 31 May for the Mediterranean.  During this tour of duty, she visited a variety of ports in Turkey, Lebanon, Greece, Italy, and France, as well as North Africa and served as American representative at Trieste, then troubled by dissension between Italy and Yugoslavia over the city's status.

Returning to New York City on 2 March 1947, Fargo sailed once more for the Mediterranean on 20 May, and during this tour of duty, served for one month as flagship for Commander, Naval Forces Mediterranean.  Returning to Newport on 13 September, she prepared for extensive Atlantic Fleet exercises in October and November in the waters from Bermuda to Newfoundland, during which she carried Vice Admiral Arthur W. Radford, Commander 2nd Task Fleet.

Through her remaining two years of service, Fargo completed two more tours of duty in the Mediterranean, and twice joined in large scale exercises in the Caribbean.  She was decommissioned and placed in reserve, berthed at Bayonne, New Jersey, 14 February 1950, stricken from the Naval Vessel Register on 1 March 1970, and sold on 18 August 1971 to Union Minerals and Alloys Corporation, Kearney, New Jersey.

A large model of the USS Fargo was on display at the main branch of the Fargo Public Library for many years. The model was moved to the Cass County Historical Society at Bonanzaville before being moved to the Fargo air and space museum.

See also
Hull CL-85 was to be named Fargo, but was converted to , an  light aircraft carrier, during construction.

Footnotes

Notes

Citations

References

External links

  hazegray.org: USS Fargo (CL-106)

Fargo-class cruisers
Ships built by New York Shipbuilding Corporation
1945 ships
World War II cruisers of the United States

USS Fargo (CL-106)


Charles Grandison Finney () a fost un scriitor american de literatură fantastică. Este strănepotul evanghelistului  Charles Grandison Finney. Cea mai renumită carte a sa este primul său roman  The Circus of Dr. Lao, care a câștigat primul premiu National Book din SUA pentru cea mai originală carte din 1935.

Influențe
Lucrările lui Finney, mai ales romanul The Circus of Dr.  Lao, au influențat scriitorii ulteriori de fantezie. Ray Bradbury a admirat romanul și l-a adunat în antologia  The Circus of Dr. Lao and Other Improbable Stories; romanul lui Bradbury Something Wicked This Way Comes are același fundal și același circ supranatural al Dr.  Lao. The Fair to Middling de Arthur Calder-Marshall (1959), Blind Voices de Tom Reamy (1978),  Ultima licornă de Peter S. Beagle (1968) și Chronic City de Jonathan Lethem (2009) au fost toate influențate de munca lui Finney. 7 Faces of Dr. Lao este ecranizarea romanului său The Circus of Dr. Lao.

Lucrări scrise

Cărți
 The Circus of Dr. Lao (1935)
 The Unholy City (1937)
 Past the End of the Pavement (1939), colecție
 The Ghosts of Manacle (1964), colecție
 The Old China Hands (1961), memorii
 The Magician Out of Manchuria (1968)

Povestiri
 "The Iowan's Curse", Harper's Magazine, iulie 1958
 "The Life and Death of a Western Gladiator", Harper's Magazine, octombrie 1958
 "The Gilashrikes", The Magazine of Fantasy & Science Fiction, octombrie 1959
 "The Night Crawler", The New Yorker, 5 decembrie 1959
 "An Anabasis in Minor Key", The New Yorker, 26 martie 1960
 "Private Prince", The New Yorker,  24 iunie 1961
 "A Sermon at Casa Grande", Point West, septembrie 1963
 "Isabelle the Inscrutable", Harper's Magazine, 228:1367 (aprilie 1964) pag. 51–58
 "Murder with Feathers", Harper's Magazine 232:1391 (aprilie  1966) pag. 112–13

Piese de teatru
 Project Number Six (1962)

Note

Bibliografie
 "Charles G. Finney" în Contemporary Authors, publicat de Thomson Gale

Legături externe
 Charles Grandison Finney at AuthorAndBookInfo.com
 Charles G. Finney at Great SF & Fantasy Works (greatsfandf.com)

 Charles Grandison Finney Papers at University of Arizona

Vezi și
 Listă de scriitori de fantezie
 Listă de oameni din statul Missouri
 Cele șapte fețe ale Doctorului Lao

Nașteri în 1905
Decese în 1984
Scriitori americani de literatură fantastică
Dramaturgi americani
Jurnaliști americani
Nuveliști americani

Charles G. Finney


NGC 6857 je emisijska maglica u zviježđu Labudu.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6857
  Auke Slotegraaf: NGC 6857 Deep Sky Observer's Companion
   DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6850 - 6899

6857

NGC 6857


Srednjovjekovna utvrda Židovina je višeslojni objekt u gradu Zlataru, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Srednjovjekova utvrda Židovina nalazi se na istaknutom obronku gore Ivanščice, na značajnom geostrateškom položaju iznad naselja Gornja Selnica na području Grada Zlatara. Ostaci utvrde smješteni su na 692 m nadmorske visine na platou nepristupačnom s tri strane. Sastojala se od ulaznog dijela, branič kule i umjetnog izravnatog plato iza kule bez ostatak ziđa. Utvrda imenom "Židovina" ne spominje se niti u jednom povijesnom izvoru, te su podaci o graditeljima i vlasnicima utvrde za sada nepoznati.

Zaštita
Pod oznakom P-5535 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Zaštićena kulturna dobra u Zagrebačkoj županiji
Građevine u Zlataru
Utvrde u Hrvatskoj

Židovina


Dornbirn, Avusturya'nın kuzeybatısındaki sınır kentlerinden biridir. 2018 yılı, şehir nüfusu 49.278'dir. Vorarlberg eyâleti'nin en büyük şehridir. Çevresinde Feldkirch ve Bregenz şehirleri bulunmaktadır. Almanya, İsviçre, Lihtenştayn'a olan yakınlığından dolayı "Dört ülke şehri" de denilmektedir. Endüstriyel olarak çevre şehirlerden daha gelişmiştir. Avusturya'da yaşayan Türk çoğunluğu bu ilde bulunmaktadır. Bölgenin ve ülkenin iyi okullarından biri olan Fachhochschule Vorarlberg bu şehirde bulunmaktadır.

Nüfus

Dornbirn'deki konuşulan diller
 Almanca %83,8
 Türkçe %8,2

Dornbirn'deki dinler
 Roma Katolik %74,7
 İslam %9,9

Politika

Belediye Meclisi
 Avusturya Halk Partisi 21 / 36
 Avusturya Sosyal Demokrat Partisi 8 / 36
 Yeşiller 4 / 36
 Avusturya Özgürlük Partisi 3 / 36

Belediye Başkanı
 Andrea Kaufmann (ÖVP)

Belediye Başkanı Yardımcısı
 Mag. Martin Ruepp (ÖVP)

Vorarlberg'in şehirleri

Dornbirn


Dimitri Milon (født 5. februar 1992 i Les Abymes) er en fodboldspiller fra Guadeloupe. Han spiller for den franske klub Voltigeurs de Chateaubriant i den femtebedste franske række. Han har repræsenteret Guadeloupes landshold 4 gange og scoret 0 mål. Han forlader klubben med udgangen af sæsonen 2016/2017.

Kilder

Fodboldspillere fra Guadeloupe

Dimitri Milon


Edenbridge es una parroquia civil y una villa del distrito de Sevenoaks, en el condado de Kent (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Edenbridge tiene una superficie de 22,02 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Edenbridge tenía 7808 habitantes (48,05% varones, 51,95% mujeres) y una densidad de población de 354,59 hab/km². El 20,17% eran menores de 16 años, el 71,62% tenían entre 16 y 74 y el 8,21% eran mayores de 74. La media de edad era de 40,37 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 25,46% estaban solteros, el 57,45% casados y el 17,09% divorciados o viudos.

El 95,31% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 1,91% de la población, mientras que el 2,78% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 98,6% eran blancos, el 0,64% mestizos, el 0,4% asiáticos, el 0,26% negros, el 0,04% chinos y el 0,06% de cualquier otro. El cristianismo era profesado por el 74,33%, el budismo por el 0,12%, el hinduismo por el 0,08%, el judaísmo por el 0,12%, el islam por el 0,26%, el sijismo por el 0,15% y cualquier otra religión por el 0,38%. El 16,25% no eran religiosos y el 8,31% no marcaron ninguna opción en el censo.

3854 habitantes eran económicamente activos, 3732 de ellos (96,83%) empleados y 122 (3,17%) desempleados. Había 3250 hogares con residentes, 77 vacíos y 9 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Edenbridge (Kent)


Hin fjögur fræknu er nafn á teiknimyndasöguflokki á íslensku sem á frönsku heitir Les 4 as, fjórir ásar (í spilum), alslemma. Höfundarnir voru Georges Chaulet handritshöfundur og François Craenhals teiknari.

Upphaflega voru þetta 6 barnabækur eftir Georges Chaulet í stíl við bækur Enid Blyton, og komu út frá 1957 til 1962 hjá Casterman útgáfunni.

Árið 1964 komu út fyrstu þrjár myndasögubækurnar, og urðu vinsældir þeirra meiri en rituðu barnabókanna. Þá var ákveðið að halda áfram að gefa þær út.

Frá árinu 1988 til 2005 aðstoðaði Jacques Debruyne François Craenhals við teikningarnar, og tvær bækur teiknaði Debuyne alveg einn, Hin fjögur fræknu og stóridómur 2004 og Marsförin 2005.

Bókina um Tasmaníuúlfinn gerði teiknarinn François Craenhals alveg einn 2003, handrit og myndir, og handritið að næstu bók, um stóradóm árið 2004.

Síðustu bókina, Söguljóðið um hin 4 fræknu árið 2007 gerðu nýir höfundar, Sergio Salma og Alain Maury, en þær urðu ekki fleiri.

Persónur
Lastík (Marco nefndur í bók nr. 43), dökkhærður, sterklegur, með áhuga á vélum og tækni. Hann er samkvæmt staðalímynd um hetju sjötta og sjöunda áratugarins.

Dína, lagleg, rauðhærð, henni er lýst sem staðalímynd stúlkna þess tímabils, stöðugt að hugsa um tísku og snyrtivörur, hégómleg, yfirborðskennd, tíð óttaköst hennar láta hana enda í fangi félaga sinna margsinnis.

Doksi, (nefndur Theo í bók nr. 43), menntamaður í jakkafötum með bindi, sífellt að vitna í latneska texta í bókunum eða aðrar bókmenntir.

Búffi, (nefndur Jean-Louis í bók nr. 43), feitlaginn, mikill matmaður, og margir brandarar snúast um hann.

Óskar, hundurinn sem í gjörvallri sögu teiknimyndasagnanna tapar sjaldnast. Öfugt við Tobba og Krílrík hjálpar hann sjaldan félögum sínum en kemur með snjallar athugasemdir í staðinn sem lesandinn sér en hin fjögur fræknu heyra ekki. Oft gegnir hann því hlutverki að benda á galla við áætlanir hinna fjögurra fræknu með hugsunum sínum í talbólum. Hann er ekki talandi dýr eins og Léttfeti, en hugsandi dýr sem hefur samskipti við lesendur þannig.

Aukapersónur
Loftur, lágvaxinn lögreglumaður, montinn og sjálfhælinn, eignar sér heiðurinn af því sem aðrir gera eða uppgötva. Hefur einstakt lag á því að blotna í flestum bókunum. Gegnir þó því hlutverki í lok bókanna oft að handataka bófana sem opinbert yfirvald.

Lárus, aðstoðarmaður hans, dáist stöðugt að yfirmanni sínum og hrósar honum í stað þess að einbeita sér að verkefnum. Minna á Skapta og Skafta í Tinnabókunum.

Prófessor Gaukalín, aldraður vísindamaður sem getur fundið upp hvað sem er, og ævintýrin snúast oft um hans uppgötvanir. Líkist prófessor Vandráði, en er síður trúverðugur, ævintýralegri og ótrúlegri.

Vilhjálmur Bankmann, bandarískur milljarðarmæringur og vinur þeirra. Oft kemur hann hreyfingu á söguþræði bókanna með vandræðum sínum, en hjálpar þeim einnig.

Hin fjögur frökku, uppreisnarunglingar og andstæða hinna fjögurra fræknu. Full af skemmdarverkafýsn.

Doktor Harðalín, ævinlega nálægur prófessor Gaukalín, reynir að stela uppfinningum hans og nýta í glæpsamlegum tilgangi.

Gautrekur höfuðsmaður, hægri hönd doktor Harðalíns.

Bækurnar í útgáfuröð

1. Hin fjögur fræknu og sæslangan, 1964. (Iðunn, Reykjavík 1981, Jón Gunnarsson þýddi, # 11).

2. Hin fjögur fræknu og loftfarið, 1964. (Iðunn, Reykjavík 1981, Jón Gunnarsson þýddi, # 10).

3. Hin fjögur fræknu og búkolla, 1964. (Iðunn, Reykjavík 1981, Jón Gunnarsson þýddi, " 12).

4. Hin fjögur fræknu og vofan, 1965. (Iðunn, Reykjavík 1977, Geirlaug Þorvaldsdóttir þýddi, # 1).

5. Hin fjögur fræknu og þrumugaukurinn, 1966. (Iðunn, Reykjavík 1980, Jón Gunnarsson þýddi, # 7).

6. Hin fjögur fræknu og gullbikarinn, 1967. (Iðunn, Reykjavík 1980, Jón Gunnarsson þýddi, # 8).

7. Hin fjögur fræknu og snjódrekinn, 1968. (Iðunn, Reykjavík 1979, Jón Gunnarsson þýddi, #6).

8. Hin fjögur fræknu og kappaksturinn mikli, 1969. (Iðunn, Reykjavík 1977, Geirlaug Þorvaldsdóttir þýddi, # 2).

9. Hin fjögur fræknu og Róbinson, 1970. (Iðunn, Reykjavík 1978, Jón Gunnarsson þýddi, # 4).

10. Hin fjögur fræknu og harðstjórinn, 1971. (Iðunn, Reykjavík 1979, Jón Gunnarsson þýddi, # 5).

11. Hin fjögur fræknu og gullæðið, 1973. (Iðunn, Reykjavík 1978, Jón Gunnarsson þýddi, # 3).

12. Hin fjögur fræknu og Picasso málverkið, 1974. (Iðunn, Reykjavík 1984, Bjarni Fr. Karlsson þýddi, # 18).

13. Hin fjögur fræknu og F-sprengjan, 1975. (Iðunn, Reykjavík 1983, Jón B. Guðlaugsson þýddi, # 15).

14. Hin fjögur fræknu og pylsan fljúgandi, 1976. (Iðunn, Reykjavík 1982, þýðanda ekki getið, # 14).

15. Hin fjögur fræknu og hvíthattaklíkan, 1977. (Iðunn, Reykjavík 1983, Jón B. Guðlaugsson þýddi, # 16).

16. Hin fjögur fræknu og draugaskipið, 1978.  (Iðunn, Reykjavík 1981, Jón Gunnarsson þýddi, # 9).

17. Hin fjögur fræknu og blái demanturinn, 1979. (Iðunn, Reykjavík 1982, þýðanda ekki getið, # 13).

18. Hin fjögur fræknu og einhyrningurinn, 1980. (Iðunn, Reykjavík 1986, Bjarni Fr. Karlsson þýddi, # 22).

19. Hin fjögur fræknu og ísjakinn, 1981. (Iðunn, Reykjavík 1986, Bjarni Fr. Karlsson þýddi, # 23).

20. Hin fjögur fræknu og hryllingshöllin, 1982. (Iðunn, Reykjavík 1985, Bjarni Fr. Karlsson þýddi, # 21).

21. Hin fjögur fræknu og kóróna keisarans, 1983. (Iðunn, Reykjavík 1984, Þorvaldur Kristinsson þýddi, # 19).

22. Hin fjögur fræknu og bankaránið, 1984. (Iðunn, Reykjavík 1984, Bjarni Fr. Karlsson þýddi, # 17).

23. Hin fjögur fræknu og tímavélin, 1985. (Iðunn, Reykjavík 1985, Bjarni Fr. Karlsson þýddi, # 20).

24. Hin fjögur fræknu og illfyglið, 1987. (Iðunn, Reykjavík 1988, Bjarni Fr. Karlsson þýddi, # 24).

25. Hin fjögur fræknu og sjávargyðjan, 1988. (Iðunn, Reykjavík 1989, Bjarni Fr. Karlsson þýddi, # 25).

26. Hin fjögur fræknu og geimflaugin, 1989.  (Iðunn, Reykjavík 1990, Bjarni Fr. Karlsson þýddi, # 26).

27. Hin fjögur fræknu og risahákarlinn, 1990

28. Hin fjögur fræknu og skýstrókurinn, 1991

29. Hin fjögur fræknu og frumskógarleyndarmálið, 1992

30. Hin fjögur fræknu og geimverurnar, 1993

31. Hin fjögur fræknu og leyndardómur fjallsetursins, 1994

32. Hin fjögur fræknu og vélmennið, 1995

33. Hin fjögur fræknu og Atlantis, 1996

34. Hin fjögur fræknu og galdranornirnar, 1997

35. Hin fjögur fræknu og risaeðlurnar, 1998

36. Hin fjögur fræknu og múmían, 1999

37. Hin fjögur fræknu og draugarnir, 2000

38. Hin fjögur fræknu og sjávarskrímslið, 2001

39. Hin fjögur fræknu og hrekkjavakan, 2002

40. Hin fjögur fræknu og Tasmaníuúlfurinn, 2003

41. Hin fjögur fræknu og stóridómur, 2004

42. Marsförin, 2005

43. Söguljóðið um hin fjögur fræknu, 2007

Bækur 1 til 26 komu út á íslensku frá 1977 til 1989 en ekki í réttri tímaröð miðað við bækurnar á frummálinu. Hinar bækurnar hafa ekki verið gefnar út á Íslandi. Georges Chaulet samdi einnig aðrar bækur, eins og Fantômette (smádraugurinn), Le petit Lion, (smáljónið), og fleiri.

François Craenhals kom að fjölmörgum teiknimyndasögum bæði sem teiknari og handritshöfundur, til dæmis Chevalier Ardent, (Ákafi riddarinn), Pom og Teddy og fleiri.Myndasögur

Hin fjögur fræknu


Acetorfin, vrsta psihoaktivne droge. Uvrštena je u Hrvatskoj na temelju Zakona o suzbijanju zlouporabe drogu na Popis droga, psihotropnih tvari i biljaka iz kojih se može dobiti droga te tvari koje se mogu uporabiti za izradu droga, pod Popis droga i biljaka iz kojih se može dobiti droga, Odjeljak 1., pod Droge sukladno Popisu 1. Jedinstvene konvencije UN-a o drogama iz 1961. godine i pod Odjeljak 3., Droge uključene u Popis 4. Jedinstvene konvencije UN-a o drogama iz 1961. godine. Kemijsko ime je 3-O-acetiltetrahidro-7α-(1-hidroksi-1-metilbutil)-6,14-endo-etenooripavin.

Izvori

Psihoaktivne droge
Eteri

Acetorfin


Le dolmen de Coulmiers (ou dolmen des Pierres Fenats) est un mégalithe du néolithique, situé sur la commune des Épieds-en-Beauce, en France.

Généralités
Le dolment est situé près du hameau de Cheminiers, sur le territoire de la commune des Épieds-en-Beauce, dans le département du Loiret, en région Centre-Val de Loire en France.

Description
Le dolmen date du néolithique. Il est classé au titre des monuments historiques par la liste de 1900. Le nom local de Pierres Fenats a la signification de pierres fainéantes. D'une hauteur de près de 3 mètres et d'une longueur de 4,50 mètres, il est composé de cinq pierres.

Notes et références
Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Sites mégalithiques du Loiret
 Liste des monuments historiques du Loiret

Liens externes

Monument historique dans le Loiret
Monument historique classé en 1900
Dolmen monument historique
Dolmen dans le Loiret

Dolmen de Coulmiers


දැදිගම මැතිවරණ කොට්ඨාසය  අගෝස්තු 1947 සහ පෙබරවාරි 1989 අතරතුර  ශ්‍රී ලංකාවෙහි  මැතිවරණ කොට්ඨාස අතුරින් එකක් විය. මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය නම් ලද්දේ  සබරගමුව පළාතේ  කෑගල්ල  දිස්ත්‍රික්කයේ,  දැදිගම නගරය අනුව යමිනි . ශ්‍රී ලංකාවේ 1978 ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාව විසින්   පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරුන් තෝරා පත්කර ගැනුම සඳහා සමානුපාතික නියෝජන මැතිවරණ ක්‍රමය හඳුන්වාදෙන ලදි . එවිට පැවැති බොහෝ දුරට  ඒක-මන්ත්‍රී මැතිවරණ කොට්ඨාස වූ කොට්ඨාස 160 වෙනුවට බහු-මන්ත්‍රී මැතිවරණ කොට්ඨාස 22 ක් ඇති කරන ලදි. සමානුපාතික නියෝජනය යටතේ පැවැත්වුණු පළමු මැතිවරණය වන 1989 මහා මැතිවරණයේදී  දැදිගම මැතිවරණ කොට්ඨාසය වෙනුවට  කෑගල්ල  බහු-මන්ත්‍රී මැතිවරණ කොට්ඨාසය  ආදේශ කරනු ලදුවත් බහු-මන්ත්‍රී මැතිවරණ කොට්ඨාසය තුළ ඡන්ද කොට්ඨාසයක් ලෙස දැදිගම දිගටම පවතියි.

1947 පාර්ලිමේන්තු මහා මැතිවරණය
23 අගෝස්තු 1947 සිට 20 සැප්තැම්බර් 1947 දක්වා කාලය අතරතුරදී පැවැත්වුණු  පළමුවන පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයෙහි මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය සඳහා ප්‍රතිඵල:

1952 පාර්ලිමේන්තු මහා මැතිවරණය
24 මැයි 1952 සහ 30 මැයි1952 දක්වා කාලය අතරතුරදී පැවැත්වුණු  දෙවන පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයෙහි මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය සඳහා ප්‍රතිඵල:

1956 පාර්ලිමේන්තු මහා මැතිවරණය
5 අප්‍රේල් 1956 සහ 10 අප්‍රේල් 1956දක්වා කාලය අතරතුරදී පැවැත්වුණු  තෙවන පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයෙහි මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය සඳහා ප්‍රතිඵල:

1960 (මාර්තු) පාර්ලිමේන්තු මහා මැතිවරණය
19 මාර්තු 1960 දිනදී පැවැත්වුණු  සතරවන පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයෙහි මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය සඳහා ප්‍රතිඵල:

1960 (ජූලි) පාර්ලිමේන්තු මහා මැතිවරණය
20 ජූලි 1960 දිනදී පැවැත්වුණු  පස්වන පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයෙහි මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය සඳහා ප්‍රතිඵල:

1965 පාර්ලිමේන්තු මහා මැතිවරණය
22 මාර්තු 1965  දිනදී පැවැත්වුණු  හයවන පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයෙහි මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය සඳහා ප්‍රතිඵල:

1970 පාර්ලිමේන්තු මහා මැතිවරණය
27 මැයි 1970 දිනදී පැවැත්වුණු  සත්වන පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයෙහි මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය සඳහා ප්‍රතිඵල:

1973 අප්‍රේල් 13 දිනදී ඩඩ්ලි සේනානායක මහතා අභාවප්‍රාප්ත වූයෙන් දැදිගම අසුන හිස් වීම නිසා අතුරු මැතිවරණයක් පැවැත්විය යුතුව තිබුණි.

1973 පාර්ලිමේන්තු  අතුරු මැතිවරණය
1973 ජූලි 09  දිනදී පැවැත්වුණු  අතුරු මැතිවරණයේදී  මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය සඳහා ප්‍රතිඵල:

1977 පාර්ලිමේන්තු මහා මැතිවරණය
21 ජූලි 1977 දිනදී පැවැත්වුණු  අටවන පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයෙහි මෙම මැතිවරණ කොට්ඨාසය සඳහා ප්‍රතිඵල:

ආශ්‍රිත

ශ්‍රී ලංකාවේ පැරණි මැතිවරණ කොට්ඨාස
 කෑගල්ල දිස්ත්‍රික්කය

දැදිගම මැතිවරණ කොට්ඨාසය


Harestegen er en dansk stumfilm fra 1921 med instruktion og manuskript af Lau Lauritzen Sr.. 	I 1965 blev filmen eftersynkroniseret og genudsendt som forfilm til Soyas Sytten. Arthur Jensen lagde stemme til Frederik Buch, Gerda Madsen til Olga Svendsen og Marie-Louise Coninck til Gerda Madsen.

Handling

Medvirkende
 Frederik Buch - Hr. Nokkesen
 Olga Svendsen - Fru Nokkesen
 Carl Hintz - Hr. Spidsmeyer
 Mathilde Felumb Friis - Fru Spidsmeyer
 Gerda Madsen - Husassistenten
 Alfred Kjøge

Referencer

Eksterne henvisninger

Film instrueret af Lau Lauritzen Sr.
Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1921

Harestegen


Neuengeseker Heide ist ein Nachbarort von Neuengeseke. Der Ort gehört zur Gemeinde Bad Sassendorf, hat also die Postleitzahl 59505. Heutzutage leben knapp 100 Einwohner auf der Neuengeseker Heide.

Die Geschichte des Ortes geht bis ins frühe 17. Jahrhundert zurück, als Bauern aus der Kreis- und Hansestadt Soest sich dort niederließen. Dank des fruchtbaren Bodens der Soester Börde hatten sie stets eine gute Ernte und das Dorf wuchs bis ins 19. Jahrhundert auf bis zu 500 Bewohner heran. Unter der einsetzenden Industrialisierung und der Landflucht litt auch die Neuengeseker Heide. Die Einwohnerzahl ging stetig zurück und stabilisierte sich seit 1990 um einen Wert von 100 Einwohnern.

Ortsteil von Bad Sassendorf

Neuengeseker Heide


(2083) Smither es un asteroide perteneciente al cinturón interior de asteroides descubierto por Eleanor Francis Helin desde el observatorio del Monte Palomar, Estados Unidos, el 29 de noviembre de 1973.

Designación y nombre
Smither recibió inicialmente la designación de .
Más adelante se nombró en honor del astrónomo estadounidense John C. «Smither» Smith.

Características orbitales
Smither orbita a una distancia media del Sol de 1,872 ua, pudiendo alejarse hasta 1,968 ua y acercarse hasta 1,776 ua. Tiene una inclinación orbital de 18,45° y una excentricidad de 0,05124. Emplea en completar una órbita alrededor del Sol 935,5 días.

Smither forma parte del grupo asteroidal de Hungaria.

Véase también
 Lista de asteroides del (2001) al (2100)
 Cuerpo menor del sistema solar

Referencias

Enlaces externos

Asteroides del cinturón interior de asteroides
Asteroides del grupo de Hungaria
Objetos astronómicos descubiertos por Eleanor F. Helin
Objetos astronómicos descubiertos desde el Observatorio Palomar
Objetos astronómicos descubiertos en 1973
Wikiproyecto:Asteroides/Artículos de asteroides

(2083) Smither


Oberradach ist ein Gemeindeteil der Großen Kreisstadt Dinkelsbühl im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geographie
Das Dorf liegt auf einer Anhöhe und ist unmittelbar von Acker- und Grünland umgeben. 0,75 km nordwestlich liegt das Radacher Holz und das Herrenholz, 0,5 km nördlich entspringt der Röttenbach, der ein rechter Zufluss der Wörnitz ist, 0,5 km südöstlich liegt das Rohrfeld.

Eine Gemeindeverbindungsstraße führt zur Staatsstraße 2218 (0,5 km südwestlich) bzw. nach Burgstall (1,4 km östlich). Weitere Gemeindeverbindungsstraße führen nach Waldeck zur Kreisstraße AN 43 (2,2 km nordwestlich) und die St 2218 kreuzend nach Unterradach (0,7 km westlich).

Geschichte
Die Fraisch über Oberradach war strittig zwischen dem ansbachischen Oberamt Feuchtwangen, dem oettingen-spielbergischen Oberamt Dürrwangen und der Reichsstadt Dinkelsbühl. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft hatte das Kastenamt Feuchtwangen. Der Ort bildete mit Steineweiler und Unterradach eine Realgemeinde.

1732 gab es in Ober- und Unterradach 13 Anwesen und 1 Gemeindehirtenhaus. Grundherren waren das Kastenamt Feuchtwangen (1 Anwesen), das Klosterverwalteramt Auhausen (1 Tafernwirtschaft mit Zollstätte, 5 Anwesen), das Kastenamt Crailsheim (1 Wirtschaft zu Unterradach), der Deutsche Orden (1 Anwesen), das Oberamt Mönchsroth der Grafschaft Oettingen-Oettingen, zu dem Zeitpunkt bereits verkauft an von Schell (1 Gütlein) und die Reichsstadt Dinkelsbühl (3 Anwesen).

Gegen Ende des 18. Jahrhunderts gab es in Oberradach 11 Anwesen und 1 Gemeindehirtenhaus. Grundherren waren das Klosterverwalteramt Auhausen (2 Halbhöfe, 1 Dreiachtelhof mit Wirtschafts- und Braurecht, 1 halbes Lehengut, 2 Viertelhoflehengütlein, 1 Lehengütlein mit Schmiederecht, 1 Söldenhaus), die Reichsstadt Dinkelsbühl (Spital: 1 Gut; der Dinkelsbühler Bürger Bühlmeyer: 1 Hofgut) und das Ämtlein Weidelbach des Deutschen Ordens (1 Hof). Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Feuchtwangen.

1806 kam Oberradach an das Königreich Bayern. Infolge des Gemeindeedikts wurde Oberradach 1809 dem Steuerdistrikt und der Ruralgemeinde Weidelbach zugeordnet. Mit dem Zweiten Gemeindeedikt (1818) entstand die Ruralgemeinde Oberradach, zu der Steineweiler und Unterradach gehörten. Sie war in Verwaltung und Gerichtsbarkeit dem Landgericht Dinkelsbühl zugeordnet und in der Finanzverwaltung dem Rentamt Dinkelsbühl (1919 in Finanzamt Dinkelsbühl umbenannt, seit 1973 Finanzamt Ansbach). Die Verwaltung übernahm 1862 das neu geschaffene Bezirksamt Dinkelsbühl (1939 in Landkreis Dinkelsbühl umbenannt). Die Gerichtsbarkeit blieb beim Landgericht Dinkelsbühl (1879 in das Amtsgericht Dinkelsbühl umgewandelt, das seit 1973 eine Zweigstelle des Amtsgerichtes Ansbach ist). Die Gemeinde hatte 1961 eine Gebietsfläche von 3,519 km². Im Zuge der Gebietsreform wurde diese am 1. April 1971 nach Dinkelsbühl eingemeindet. Mit der Auflösung des Landkreises Dinkelsbühl im Jahr 1972 kam Oberradach an den Landkreis Ansbach.

Baudenkmal
 Haus Nr. 1: ehemaliger Gasthof und Brauerei, zweigeschossiger verputzter Massivbau mit Satteldach, im Kern 18. Jahrhundert, Umbauten im 19. Jahrhundert

Einwohnerentwicklung
Gemeinde Oberradach

Ort Oberradach

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Ulrich (Weidelbach) gepfarrt. Die Katholiken sind nach St. Georg (Dinkelsbühl) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Dinkelsbühl)
Ort im Landkreis Ansbach
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Ansbach)
Gemeindegründung 1818
Gemeindeauflösung 1971
Dorf

Oberradach


Ximing Temple () was a famous temple in Chang'an (now known as Xi'an), the capital of the Tang dynasty. Chang'an was the eastern terminus of the Silk Road, and a cosmopolitan metropolis. Ximing was established by Tang Gaozong in 656. The temple is named after a Korean Buddhist monk known as Ximing Fashi (). Also known as Woncheuk (613–696) (Chinese Yuáncè), he did most of his important scholarly work at this temple.

It was at Ximing that pilgrim and traveller Xuanzang (602-664) translated the scriptures he had brought back from India. Another traveller Yijing (635-713) also based himself at Ximing while working on translations of Indian scriptures. , an Indian scholar monk, was responsible for the introduction of the Mahavairocana Sutra and the tantric traditions associated with it. Kukai, a Japanese monk, studied Sanskrit there under the tutelage of Gandharan pandit Prajñā (734-810?) who had been educated at the Indian Buddhist university at Nalanda.  Ximing was celebrated for its library which was the most comprehensive library of Buddhist texts in China at the time.

References

Buildings and structures in Xi'an
Buddhist temples in Xi'an
Archaeological sites in China

Ximing Temple


إياد بن أمين مدني (26 أبريل 1946) الأمين العام السابق لمنظمة التعاون الإسلامي، ووزيرًا سعوديًا سابقًا لوزارة الحج والعمرة، ووزارة الثقافة والإعلام (وزارة الإعلام حاليا)، وهو نائب رئيس مجلس أمناء مؤسسة الملك عبد الله بن عبد العزيز لوالديه للإسكان التنموي.

المؤهلات
 تخرج من مدارس المدينة المنورة، وحصل على شهادة البكالوريوس في إدارة الإنتاج من جامعة أريزونا بالولايات المتحدة الأمريكية
 منح درجة الدكتوراه الفخرية من الجامعة الإسلامية العالمية بماليزيا (IIUM) في مجال العلاقات الدولية.

المناصب
 رئيس تحرير صحيفة سعودي جازيت.
 مدير عام مؤسسة عكاظ للصحافة والنشر.
 عضو مجلس إدارة الشركة الوطنية الموحدة لتوزيع الصحف.
 عضو مجلس إدارة مصلحة المياه والصرف الصحي في المدينة المنورة.
 عضو مجلس إدارة البنك السعودي الفرنسي.
 وزير الحج السعودي.
 وزير الثقافة والإعلام السعودي بعد تدوير وزارته مع الوزير الدكتور فؤاد الفارسي.
 تولى عدة مسؤوليات إعلامية قبل عمله في الدولة حيث كون مجموعة للاستشارات الإعلامية والتسويقية لتقديم الخدمات الاستشارية المتخصصة في مجالات الإعلام والاتصالات، والتسويق، وتنمية القوى البشرية.

المساهمات الاجتماعية
شارك ويشارك في عدد من الجمعيات واللجان الاجتماعية والثقافية التطويرية، منها:

○ مؤسسة الملك عبد العزيز ورجاله لرعاية الموهوبين.
○ مجلس أمنـاء «جامعة الخليج» في دولة البحرين.
○ اللجنة السعودية لتنمية التجارة الخارجية والمنبثقة عن مجلس الغرف التجارية السعودية.
○ منتدى التنمية الخليجي.
○ لجمعية الخيرية للخدمات الاجتماعية في المدينة المنورة.
○ مؤسسة الملك عبد الله بن عبد العزيز لوالديه للإسكان التنموي.

الأوسمة
○ ميدالية تقدير من جمهورية الصين ( تايوان )
○ وسام لفارس الأكثر بروزا PSM من دولة ماليزيا.
○ وسام من الدرجة الثانية من سلطان عمان.
○ وسام Ordin Al Merito Eella Repubblica Italiana, Italy من إيطاليا.
○ خطاب تقدير خاص من فخامة رئيس الجمهورية التركية.

استقالته من منصب الأمين العام لمنظمة التعاون الإسلامي
استقال إياد مدني من منصب الأمين العام لمنظمة التعاون الإسلامي في يوم 31 أكتوبر 2016 بسبب بعض المشاكل الصحية، ورشح وزير الشؤون الاجتماعية السابق يوسف بن أحمد العثيمين لتولي المنصب.

مراجع

سياسيون سعوديون في القرن 20
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من المدينة المنورة
أشخاص من مكة
أمناء عموم منظمة المؤتمر الإسلامي
حاصلون على الدكتوراه الفخرية من الجامعة الإسلامية العالمية (ماليزيا)
خريجو جامعة أريزونا الحكومية
رؤساء تحرير سعوديون
رؤساء منظمات
سياسيون سعوديون في القرن 21
صحفيون سعوديون في القرن 20
مسلمون سعوديون
منظمة التعاون الإسلامي
مواليد 1358 هـ
مواليد 1365 هـ
مواليد 1946
مواليد في مكة
وزراء إعلام سعوديون
وزراء ثقافة السعودية
وزراء حج سعوديون
وزراء سعوديون سابقون

إياد بن أمين مدني


George Marcu (n. 18 martie 1913, Perivole, Macedonia de Vest – d. 24 decembrie 1984, București) a fost un compozitor, dirijor, folclorist și cântăreț de origine aromână.

Biografie
S-a născut la data de 18 martie 1913 în satul Perivole din Grevena, regiunea Macedonia de Vest, Grecia.

Între 1932-1934 urmează studiile muzicale la Conservatorul din București, unde îl are ca profesor de folclor muzical pe Constantin Brăiloiu.

Între 1948-1954 devine dirijor și compozitor la Ansamblul macedo-român din București, după ce face primele culegeri sistematice de folclor aromân pe care le prelucrează pentru ansamblu. Două titluri notabile de prelucrări sunt Gaida și Tumbe, tumbe. În paralel este responsabil artistic al Orchestrei "Barbu Lăutaru".

În 1949 devine cercetător la Institutul de Folclor din București până în anul 1954. Revine la institut în 1959 activând până la sfârșitul vieții.

Între 1959-1968 este instructor artistic și compozitor al grupului vocal din Ministerul Petrochimic.

A fost colaborator al "Revistei de folclor" (devenită ulterior "Revista de etnografie și folclor").

A orchestrat și dirijat acompaniamentul instrumental al pieselor cântăreței Marica Pitu înregistrate în anul 1970 la Radiodifuziunea Română atât în dialectul macedoromân (aromân), cât și în cel dacoromân (român). Titluri notabile din această serie sunt: Nu va dada s'mi mărită (Nu vrea mama să mă mărite), Bună dzua, picurare (Bună ziua, păstorule), Fată cu ochi măslinii etc. Cea din urmă piesă este una din cele mai cunoscute ale acestei cântărețe, fiind foarte difuzată la vremea sa.

Decesul
Moare la data de 24 decembrie 1984 la București.

Lucrări

Volume
 Folclor muzical aromân, Editura Muzicală, București, 1977, 206 p.

Articole
 "Cîntecele polifonice aromîne" în Revista de Folclor, tomul 3, nr. 2, 1958
 "Un sistem identic de execuție polifonică a cîntecelor populare, întâlnit la unele popoare din Peninsula Balcanică" în Revista de Etnografie și Folclor, tomul 13, nr. 6, 1968

Discografie
George Marcu a prelucrat și s-a îngrijit de numeroase înregistrări de folclor aromân, însă a avut o singură apariție discografică la casa de discuri Electrecord:

Bibliografie
 Datcu, Iordan: Dicționarul etnologilor români, București, Editura Saeculum I.O., 2006
 Datcu, Iordan: Dicționarul folcloriștilor II, Editura Litera, București, 1983, pp. 139–140

Legături externe
 George Marcu - Un laiu gioni picurar (cântec prelucrat și cântat de G. Marcu)

Note

Nașteri în 1913
Nașteri pe 18 martie
Decese în 1984
Decese pe 24 decembrie
Aromâni
Folcloriști români
Compozitori români

George Marcu


Jamie Lee Rattray (née le  à Kanata, dans la province de l'Ontario) est une joueuse canadienne de hockey sur glace. Elle évolue au poste d'attaquante dans la ligue élite féminine professionnelle. Elle remporte une médaille d'or aux Jeux de Pékin en 2022. Rattray participe à quatre championnats du monde, remportant deux médailles d'argent lors des championnats du monde de 2015 et 2016, une médaille de bronze en 2019 puis une médaille d'or en 2021.

Rattray remporte également la Coupe Clarkson en 2018 avec le Thunder de Markham.

Biographie
Jamie Lee Rattray naît à Kanata en Ontario, au Canada, le .

Sportive, elle commence à jouer au hockey sur glace à 4 ans.

Carrière en ligue

Carrière internationale
Sa première participation dans l'équipe nationale canadienne est en 2014 pour la Coupe des quatre nations , où elles remportent la médaille d'or. Elle débute l'année suivante au championnat mondial féminin IIHF et participe à remporter la médaille d'argent, comme l'année suivante.

Elle est qualifiée en janvier 2022 pour participer aux Jeux olympiques d'hiver de 2022, à Pékin. Avec son équipe, elle franchit le tour préliminaire, remporte les quarts de finale face à la Suède, puis la demi-finale face à la Suisse, et la finale le 17 février contre les États-Unis par trois buts à deux, gagnant ainsi la médaille d'or olympique.

Vie personnelle
Elle effectue des études supérieures à l'université Clarkson où elle obtient en 2014 un Bachelor of Science en innovation et entrepreneuriat.

Statistiques
Pour les significations des abréviations, voir statistiques du hockey sur glace.

Notes et références

Liens externes

Joueuse canadienne de hockey sur glace
Attaquante de hockey sur glace
Naissance en septembre 1992
Naissance en Ontario
Joueuse du Thunder de Brampton
Joueuse du Thunder de Markham
Championne du monde de hockey sur glace
Joueuse de hockey sur glace aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Médaillée aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Championne olympique de hockey sur glace
Championne olympique canadienne

Jamie Lee Rattray


Esin Engin, (17 Mayıs 1945, Sivas- 4 Mayıs 1997, İstanbul), Türk besteci, aranjör, şarkıcı, orkestra şefi ve müzisyen.

1945'te Kırım Tatarı asıllı bir ailenin oğlu olarak Sivas'ta dünyaya geldi. 5 yaşında müziğe başladı. Önce ud ve kanun ile Klasik Türk müziği eğitimi aldı.

Lise öğrenimi için gittiği Amerika Birleşik Devletleri'nde ise piyano ile Batı Müziği eğitiminin yanı sıra armoni ve kompozisyon dersleri de gördü. İstanbul Üniversitesi Gazetecilik Yüksek Okulunu ve İstanbul Belediye Konservatuvarı Şan Bölümü'nü bitirdi.

İlk olarak dönemin önemli orkestralarında müzisyen ve solist olarak çalıştı ve filmlerde şarkı seslendirdi. İlk 45'liğini 1968'de çıkardı. İlk büyük çıkışını ise 1972'de çıkardığı iki 45'likle yaptı: "Dök Zülfünü Meydane Gel" ve "Tango". "Dök Zülfünü Meydane Gel"de Klasik Türk Müziği'ni ilk defa aslına zarar vermeden çok sesli hâle getirerek seslendirdi. "Tango"da ise 30'lu yılların tangolarını değişik düzenlemeleriyle tekrar gündeme getirdi. 1973'te "Bana Ellerini Ver/Gözlerin Deniz" 45'liğini ve ilk Long-Playi olan "Modern Oyun Havaları"nı çıkardı. Geleneksel müziğimizi aslına zarar vermeden armonize ederek yönettiği orkestrasına uyguladığı bu enstrümantal albüm büyük ilgi görerek satış rekorları kırdı. Yurt dışına ihraç edilerek müziğimizin tanıtılmasında büyük rol oynadı. Bu başarı üzerine Esin Engin, aynı anlayışla 1974'te "Anadolu", 1978'de "Modern Fasıl" ve çeşitli senelerde "Modern Oyun Havaları" serisinin diğer albümlerini çıkardı. Bir yandan da 1974'te "Dönmeyen Yıllar/Ankara'nın Taşına Bak" 45'liğini, "Tangolar" ve "Dünden Bugüne" albümlerini, 1976'da "Aşık Olmuşum/Sana Geldim",1977'de "Sen de Bizdensin Arkadaş/Gurur Duyarım", 1978'de "Gönül Oyunu/Sevmesin Yeter" gibi hit olmuş 45'liklerle şarkıcılığını sürdürdü.

1972'den itibaren aranjör, orkestra şefi ve müzisyen olarak Türk Popunun ve Türk Sanat Müziğinin birçok sanatçısının perde arkasındaki başarı anahtarı oldu. Sezen Aksu, Erol Evgin, Zerrin Özer, Nükhet Duru, Nilüfer, İlhan İrem, Tanju Okan, Hümeyra, Tülay Özer, Esmeray, Ayla Algan, Erol Büyükburç, Ömür Göksel, Atilla Atasoy, Gönül Akkor, Yıldırım Gürses, Semiramis Pekkan, Ali Kocatepe ve Füsun Önal gibi birçok sanatçıya beste ve düzenleme yaptı ve Türk Popunun ve Türk Sanat Müziği'nin birçok hit parçasına imza attı. Melih Kibar, Bora Ayanoğlu, Selmi Andak gibi bestecilerle; Çiğdem Talu, Ülkü Aker ve Fikret Şeneş gibi söz yazarlarıyla çalıştı.

1980'de "Hisseli Harikalar Kumpanyası", 1984'te "Lüküs Hayat" gibi müzikallere müzik yönetmenliği yaptı, "Kanlı Nigar", "Fermanlı Deli Hazretleri", "Deli Eder İnsanı Bu Dünya" gibi birçok müzikal, "Aile Şerefi", "Gazeteciden Dost", "İstanbul'un Gözleri Mahmur" ve "Müfettiş" gibi birçok tiyatro oyunu besteledi.

Film Müziği alanında ise Osman F. Seden ve Atıf Yılmaz gibi usta yönetmenlerle çalıştı. 1986'da Aydan Şener'in baş rolünü oynadığı "Çalıkuşu" dizisinin klasikleşen müziklerine imza attı. "Zübük", "Hayallerim, Aşkım ve Sen", "Kadının Adı Yok", "Çöpçüler Kralı" gibi sinema filmlerine; "Yol Palas Cinayeti", "İki Kadın", "Tatlı Betüş", "Gül ve Diken", "İki Kız Kardeş", "Zühre" gibi TV dizilerine unutulmaz besteler yaptı.

1994'te kan kanserine yakalanan Esin Engin, film müziklerinin çoğunu hasta yatağında besteledi.

Son döneminde "Nostalgic Russian Tzigane", "Gypsy Fire", "Film Müzikleri" gibi albümlere imza attı. 4 Mayıs 1997'de kansere yenik düştü.

Dış bağlantılar
 https://www.discogs.com/artist/1086130-Esin-Engin

1945 doğumlular
20. yüzyıl Türk bestecileri
20. yüzyıl erkek şarkıcıları
Kırım Tatarı asıllı Türkler
1997 yılında ölenler
Lösemiden ölenler
Türk aranjörler
Türk erkek şarkıcı-şarkı yazarları
Türk orkestra şefleri
Türk film müziği bestecileri
Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedilenler

Esin Engin


الفرقاطة  هو اسم دخيل يطلق على نوع من السفن الحربية السريعة التي تكون أصغر حجماً من المدمرات وأكبر من الفرقيطة أو الكورفيت. بالمقارنة مع المدمرات فإن الفرقاطات ذات سرعة ومدى بحري أقل.

تُسلّح الفرقاطات الحديثة بالصواريخ الموجهة من نوع سطح-أرض وسطح-جو والمدفعية التقليدية كما يمكن أن تزوّد الفرقاطات بأنابيب طوربيد للحرب ضد الغواصات وحظائر للمروحيات تحوي مهبطاً أو أكثر.

تستخدم الفرقاطات لعدة أغراض منها:
 حماية السفن الأخرى مدنية كانت أو حربية.
 التصدّي لحرب وأسطول الغواصات المعادية.
 مساعدة القوات البرمائية في السواحل.
 استعمالات كثيرة أخرى للحرب البحرية.

التاريخ
فرقاطة، تنطق بهذا الاسم بعدة لغات: إسبانية، إيطالية، وتركية. وقد ظهر هذا الاسم منذ القرن الخامس عشر.

فرقاطات معاصرة
  فرقاطة فريم
  فرقاطة ايفر هويتفيلد
  فرقاطة زاكسن
  فرقاطة دي زيفن بروفينسيان
  فرقاطة ألفارو دي بازان
  فرقاطة فريدتجوف نانسن
  فرقاطة أدميرال جورشكوف
  فرقاطة أدميرال جريجوروفيتش
  فرقاطة تايب 054A

المراجع

وصلات خارجية
 البحرية الأمريكية
 حرب البحار - بحرية الولايات المتحدة الأمريكية
 كتاب ويكيبيديا

أنواع السفن
فرقاطات

فرقاطة


Paulo Afonso Miessa (Ribeirão Preto, 9 de enero de 1933 - São Paulo, 13 de marzo de 2014), más conocido por su nombre artístico Paulo Goulart, fue un  Primer actor brasileño.

Era el esposo de la actriz Nicette Bruno y padre de los actores Bárbara Bruno, Beth Goulart y Paulo Goulart Filho.

Carrera

Televisión
 2011 Dinosaurios & Robots .... Eliseu
 2009 Cuna de gato .... Severo Tardivo
 2007 Dos caras .... Heriberto Gonçalves
 2007 Amazônia, de Galvez a Chico Mendes - Tavares (miniserie)
 2006 Pé na Jaca - Vilela
 2006 JK (2006) - Israel Pinheiro (miniserie)
 2005 América - Mariano de Oliveira
 2004 O Pequeno Alquimista- Rei (especial)
 2004 Um Só Coração - Avelino (mini-series)
 2002 Tierra Esperanza - Farina
 2002 O Quinto dos Infernos - José Bonifácio (miniserie)
 2001 A Padroeira - Dom Lourenço de Sá
 2000 Aquarela do Brasil - Gabriel Laguardia (miniserie)
 1999 O Auto da Compadecida - Major Antônio Moraes (miniserie)
 1997 Zazá - Ulisses (Rede Globo)
 1996 O Campeão - Felipe Caldeira - (TV Bandeirantes)
 1995 A Idade da Loba - Zé Rubens (TV Bandeirantes)
 1994 As Pupilas do Senhor Reitor - Dom Arlindo (SBT)
 1994 Incidente em Antares - Tibério Vacariano (miniserie - Rede Globo)
 1993 Mulheres de Areia - Donato (Rede Globo)
 1992 Despedida de Solteiro - delegado (Rede Globo)
 1991 O Dono do Mundo - Altair (Rede Globo)
 1990 Gente Fina - Joaquim (Rede Globo)
 1988 Fera Radical - Altino Flores (Rede Globo)
 1988 Chapadão do Bugre - Capitão Eucaristo Rosa (mini-series - TV Bandeirantes)
 1986 Roda de Fogo - Marcos Labanca (Rede Globo)
 1984 Transas e Caretas - Roberto (Rede Globo)
 1981 Jogo da Vida - Silas Ramos Cruz (Rede Globo)
 1980 Plumas e Paetês - Gino (Rede Globo)
 1979 Gaivotas - Carlos (TV Tupi)
 1977 Éramos Seis - Doutor Azevedo (TV Tupi)
 1977 Papai Coração - Mário (TV Tupi)
 1976 Um Sol Maior - Rangel (TV Tupi)
 1972 Uma Rosa com Amor - Claude Antoine Geraldi (Rede Globo)
 1972 Signo da Esperança (TV Tupi)
 1971 Quarenta Anos Depois - Santiago (Rede Record)
 1970 A Próxima Atração - Tomás (Rede Globo)
 1970 Verão Vermelho - Flávio (Rede Globo)
 1969 A Cabana do Pai Tomás - Pierre St. Clair (Rede Globo)
 1969 Vidas em Conflito - Walter (TV Excelsior)
 1968 A Muralha - Bento Coutinho (TV Excelsior)
 1968 O Terceiro Pecado - Clemente (TV Excelsior)
 1967 Os Fantoches - Marcos (TV Excelsior)
 1966 As Minas de Prata - Dom Francisco (TV Excelsior)
 1966 Anjo Marcado - Dr. César Galvão (TV Excelsior)
 1952 Helena

Películas
Nosso Lar (2010) .... Ministro Genésio
Xuxinha e Guto contra os Monstros do Espaço (2005) (voz) .... São Pedro
Tapete Vermelho (2005) .... Caminhoneiro
Redentor (2004) .... Ministro
O auto da Compadecida (2000) .... major Moraes
Soluços e Soluções (2000)
Vila Isabel (1998)
Solidão, Uma Linda História de Amor (1989)
Faca de Dois Gumes (1989) .... delegado Olímpio
Kuarup (1989)
Para Viver um Grande Amor (1984)
Gabriela, Cravo e Canela (1983) .... João Fulgêncio
Os Trombadinhas (1979)
A Cobra Está Fumando (1974)
A Marcha (1972)
Nordeste Sangrento (1962)
E Eles não Voltaram (1960)
Cala a Boca, Etelvina (1960) .... Adelino
O Grande Momento (1958) .... Vitório
O Cantor e o Milionário (1958) .... Paulo
O Barbeiro Que Se Vira (1958) .... Leonardo
E o Bicho não Deu (1958)
Pista de Grama (1958)
Rio Zona Norte (1957) .... Moacir
Destino em Apuros (1954)

Actor de voz
 Aslam - The Chronicles of Narnia: The Lion, the Witch and the Wardrobe (versión brasileña)

Referencias

Enlaces externos

Actores de Brasil
Nacidos en Ribeirão Preto
Nacidos en el estado de São Paulo

Paulo Goulart