The ethno-linguistic composition of Austria-Hungary according to the census of 31 December 1910 was as follows:

Population

Languages

In the Austrian Empire (Cisleithania), the census of 1911 recorded Umgangssprache, everyday language. Jews and those using German in offices often stated German as their Umgangssprache, even when having a different Muttersprache. The Istro-Romanians were counted as Romanians.

In the Kingdom of Hungary (Transleithania), the census was based primarily on mother tongue, 48.1% of the total population spoke Hungarian as their native language. Not counting autonomous Croatia-Slavonia, more than 54.4% of the inhabitants of the Kingdom of Hungary were native speakers of Hungarian. This included also the Jews (around 5% of the population), as mostly they were Hungarian-speaking (the Yiddish speakers were recorded as German).

Cisleithanian states

Transleithanian lands

Historical regions

The Germans in Croatia were mainly living in the eastern parts of the country where they had been settled along the Drava and Danube rivers, and the former Military Frontier (), after the Habsburg (re)conquest of the area from the Ottomans in 1687.

Religions

See also
Demographics of the Kingdom of Hungary by county
Minority Treaties
Treaty of Saint-Germain-en-Laye (1919)
Treaty of Trianon (1920)

References

 William R. Shepherd: "Distribution of Races in Austria-Hungary", Historical Atlas, 1911

Further reading
 Steidl, Annemarie et al. From a Multiethnic Empire to a Nation of Nations: Austro-Hungarian Migrants in the US, 1870–1940 (Innsbruck: Studien Verlag, 2017). 354 pp.

History of Austria-Hungary

Ethnic and religious composition of Austria-Hungary


Nesarpalus es un  género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Nesarpalus cimensis (Cockerell, 1922)
 Nesarpalus empiricus (Wollaston, 1865)
 Nesarpalus fortunatus (Wollaston, 1863)
 Nesarpalus gregarius (Fauvel, 1897)
 Nesarpalus micans (Wollaston, 1863)
 Nesarpalus pelagicus (Wollaston, 1865)
 Nesarpalus sanctaecrucis (Wollaston, 1864)
 Nesarpalus solitarius (Wollaston, 1863)
 Nesarpalus uyttenboogaarti Emden, 1929

Referencias

Enlaces externos
 ION
 Nomenclator Zoologicus

Harpalina

Nesarpalus


Koichi Maeda (født 28. maj 1991) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder FC Ryukyu, Renofa Yamaguchi FC og Fujieda MYFC.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Koichi Maeda


Ōsumi can stand for:

Ōsumi Province, a former province of Japan
Ōsumi Peninsula
Ōsumi Islands, an archipelago at the northern end of the Ryukyu Islands
Ōsumi (satellite), the first Japanese satellite
Ōsumi class LST, a class of Japanese amphibious transport dock

People with the surname
Masaaki Ōsumi (born 1934), Japanese anime director
Baron Mineo Ōsumi, a Japanese admiral
Paul Osumi, a Japanese Christian minister
Yoshinori Ohsumi, Japanese cell biologist and 2016 Nobel laureate in Physiology or Medicine

Japanese-language surnames

Ōsumi


Deep Grace Ekka (en odia : ଦୀପ ଗ୍ରେସ୍ ଏକ୍କା |, et en ) est une joueuse indienne de hockey sur gazon. Elle joue pour l'équipe indienne de hockey féminin.

Carrière
Elle compte 150 sélections internationales et a marqué 3 buts internationaux.

Elle a été sélectionnée pour les Jeux olympiques d'été de 2016 à Rio de Janeiro, au Brésil.

Références

Liens externes

Joueuse indienne de hockey sur gazon
Naissance en juin 1994
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2016
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020
Naissance en Odisha

Deep Grace Ekka


حديث مطروح. في علم الحديث هو ما نزل عن الضعيف وارتفع عن الموضوع.
قال الذهبي : الحديث المطروح ما انحط عن رتبة الضعيف، ويروى في بعض المسانيد الطوال وفي الأجزاء، بل وفي سنن ابن ماجه وجامع أبي عيسى مثل: عمرو بن شمر عن جابر الجعفي، عن الحارث عن علي، وكصدقة الدقيق عن فرقد السبقي عن مرة الطيب عن أبي بكر، وجويبر عن الضحاك عن ابن عباس، وحفص بن عمر العدني عن الحكم بن أبان عن عكرمة، وأشباه ذلك من المتروكين والهلكى وبعضهم أفضل من بعض .
هذا النوع الرابع من أنواع الأحاديث المضافة إلى محمد- بحسب قوتها، فهذه المرتبة الرابعة، فالأول الصحيح ثم الحسن، ثم الضعيف، ثم يأتي بعده المطروح؛ والمراد بالمطروح هو الحديث الضعيف جدا، ويعبر عن المطروح بالمطَّرَح والمتروك والهالك، قد يعبر عنه أيضا بالساقط، وقد يعبر عنه أيضا بالباطل في بعض الأحيان، وهذا الحديث المطروح صفته تتعلق بالراوي، ولكن من الجهة الأعم؛ بمعنى الجهة التي تشمل العدالة أو الضبط، فالحديث الضعيف الذي قبل هذا كان متعلقا بضبط الراوي إذا نزل عن مرتبة راوي الحديث الحسن.
والمطروح له تعلق بالعدالة من جهة، وله تعلق بالضبط من جهة أخرى، فإذا اتهم الراوي في عدالته ولم يثبت القدح فيها ثبوتا بينا، فإن كثيرا من أهل العلم لا يحكمون عليه إلا بالضعف الشديد أو بالأوصاف التي تؤدي هذا المعنى، كـأن يقال هذا إسناد واه بمرة أو هذا إسناد واه جدا، أو ساقط أو هالك أو نحو ذلك من العبارات التي تشعر بضعف الحديث جدا.

انظر أيضا
 حديث مسلسل.

مراجع

مصطلحات الحديث

حديث مطروح


Rengim Gökmen (19 Ağustos 1955, Ankara), Türk orkestra şefidir.

Türkiye'de şeflik ve idareciliğini üstlendiği kurumlarda yeni etkinliklerin, festivallerin, yarışmaların düzenlenmesine, birimlerin kurulmasına önayak oldu. 1980 yılından sonra Cumhurbaşkanlığı Senfoni Orkestrası'nda aralıksız her yıl bir veya birkaç konser yönetti. Şef olarak yönettiği orkestralarda öncelikle geniş kadrolu ve büyük çaplı senfoni, oratoryo ve operaları seslendirmeye yöneldi.

Yaşamı
1955 yılında Ankara'da doğdu. Annesi opera sanatçısı Muazzez Gökmen, babası tiyatrocu Muzaffer Gökmen'dir. Ankara Devlet Konservatuvarında piyano ve kompozisyon eğitimi aldı.  Ferhunde Erkin, Nimet Karatekin, İlhan Baran ve Ahmed Adnan Saygun'un öğrencisi oldu. Kendi ifadesi ile ona şef çubuğunu veren ilk kişi Sabahattin Kalender oldu.

Konservatuvar eğitimini 1975 yılında tamamladıktan sonra orkestra şefliği öğrenimi için devlet bursu ile İtalya'ya gönderildi. İtalya'da bulunduğu altı yılda Santa Cecilia Konservatuvarını (1977) ve Chigiana Akademisi şeflik bölümünü (1978) bitiren sanatçı,  Santa Cacilia Müzik Akademisinin olgunlaşma devresinden Franco Ferrara'nın öğrencisi olarak 1979 yılında birincilikle mezun oldu. Türkiye'de başladığı keman ve yaylı çalgılar tekniği üzerine çalışmalarını bu yıllarda Vicari Orazio ile sürdürdü.

İtalya'daki eğitimini tamamladıktan sonra Türkiye'ye göndü. İlk defa 1980 yılında İzmir Devlet Senfoni Orkestrası'nı yönetti.  Aynı yıl,  İtalyan şef Gino Marinuzzi adına düzenlenen San Remo Uluslararası Şeflik Yarışması'nı kazandı. 1982'de Madrid'de Mahler'in 1. Senfonisi ile başarı kazandı. Avrupa'nın hemen hemen bütün ülkelerinde, ABD'de ve Güney Amerika ülkelerinde konserler yönetti.

1984-1989 yılları arasında Ankara Devlet Opera ve Balesi (DOB) Genel Müzik Direktörlüğünü üstlendi. Opera sanatının tanıtımına ve gelişimine katkılarından ötürü 1988 yılında İtalya hükûmeti tarafından "Cavalleria" nişanı ile ödüllendirildi.

Gökmen, 1992-1995 yılları arsında Devlet Opera ve Balesi Genel Müdürü ve Genel Sanat Yönetmeni olarak görev yaptı. 1995'ten itibaren şeflik kariyerine yoğunlaşarak İzmir Devlet Senfoni Orketrası'nın Müzik Direktörü olarak görev yaptı; birçok konser, kayıt, turne, kayıt gerçekleştirdi.

2006 yılında Cumhurbaşkanlığı Senfoni Orkestrası'nın (CSO) birinci şefi olan Gökmen, yeniden Devlet Opera ve Balesi Genel Müdürü ve Genel Sanat Yönetmenliği'ne atanarak 2007-2014 arasında ikinci kez bu görevi üstlendi. Devlet Opera ve Balesi genel müdürü olduğu dönemlerde Aspendos Opera ve Bale Festivali, Ulusal Eskişehir Opera ve Bale Günleri, Uluslararası İstanbul Opera Festivali ve Uluslararası İstanbul Bale Yarışması'nı başlattı; Mersin ve Samsun Devlet Opera ve Balelerinin kuruluşu gerçekleştirdi. Gökmen ayrıca Doğuş Çocuk Senfoni Orkestrası'nın ve Karşıyaka Belediyesi Oda Orkestrası'nın kuruluşuna öncülük etti.

2014 yılında DOB ve CSO'daki görevlerinden alınan Gökmen, her iki kararla ilgili açtığı davaları kazanarak 2016'da yeniden bu görevlere atandı. DOB Genel Müdürlüğü'ne iade edilme hakkında feragat eden Gökmen'in CSO'daki görevi 2020 yılında sona erdi.

Türk bestecilerinin eserlerinin ilk seslendirilmelerine, kayıtlarına ve ülke genelinde icralarına katkısı, genç yorumcuların ve orkestra şeflerinin yetiştirilmesine, yeni orkestraların kuruluşuna, ulusal ve uluslararası Opera ve Bale Festivalleri ile yarışmaların oluşumlarına öncülüğü göz önünde bulundurularak, 2022 yılında Sevda - Cenap And Müzik Vakfı Onur Ödülü Altın Madalyası'na  layık görüldü.

Sanatçı, profesör unvanıyla Hacettepe Üniversitesi Ankara Devlet Konservatuvarı öğretim üyesi olarak görev yapmaktadır.

Ödüller
 1988 İtalya Hükûmeti tarafından "Cavalleria" nişanı
 1991 TÜTAV tarafından Türkiye'nin yurt dışındaki tanıtımına katkıları sebebiyle özel ödül
 1995 Kültür Bakanlığı tarafından "Yılın En İyi Şefi"
 1997 TOBAV tarafından "En Başarılı Opera Şefi"
 1998 Devlet sanatçısı
 1999: Cumhurbaşkanlığı Kültür ve Sanat Büyük Ödülü
 2010 Andante Klasik Müzik Ödülleri, Yılın Orkestra Şefi Ödülü
 2010 Andante Klasik Müzik Ödülleri, Yılın Müzik Kurumu Yöneticisi Ödülü
 2019 İKSV Uluslararası İstanbul Müzik Festivali Onur Ödülü
 2022 Sevda - Cenap And Müzik Vakfı Onur Ödülü Altın Madalyası

Kaynakça

Yaşayan insanlar
1955 doğumlular
Ankara doğumlu müzisyenler
Türk orkestra şefleri
Devlet Sanatçıları
Devlet Senfoni Orkestrası sanatçıları
Hacettepe Üniversitesi Ankara Devlet Konservatuvarı öğretim üyeleri
Hacettepe Üniversitesi Ankara Devlet Konservatuvarında öğrenim görenler
Devlet Opera ve Balesi Genel Müdürleri

Rengim Gökmen


Caucagua je rijeka u Venezueli. Pritoka je rijeke Tuy i pripada karipskom slijevu.

Njene pritoke su Pacairigua, Guarenas i Araira.

Izvori

 Rand McNally, The New International Atlas, 1993.

Rijeke u Venezueli
Pritoke Tuya
Porječje Caucague

Caucagua (rijeka)


Difuani pour les garçons et Dikuntri pour les filles, sont des rites initiation du peuple Batammariba de la région de l'Atakora au nord du Bénin et du Togo.

Rites d'initiation
L'initiation du difuani, dikuntri se fait tous les 4 ans et pour avoir la possibilité que l'on le fasse lors des obsèques, il faudra être initié tôt dès la jeunesse.

Utilité du rites
Considérer par les amateurs comme le symbole de maturité et de courage, il est la phase où on quitte l'enfance pour la phase Adulte. Les Batammariba ou Batammaribè accordent une grande place a leur patrimoine culturel, et un jeune ou une jeune scolarisés ou non, qu'ils aient quitté le village ou pas doit être initier. Le Dikuntri (pour les filles) est l'un des rites d'initiations à être célébré dans son intégralité.

Articles connexes
 Donga (Bénin)
 Ouaké
 Fête de la Gaani
 Culture du Bénin
 Fête de Chicote au Bénin

Notes et références

Culture béninoise

Difuani, Dikuntri


Potentat betyder (enevældig) magthaver; fremtrædende eller indflydelsesrig person.

Henvisninger og kilder

 Den Danske Ordbog - Potentat - https://ordnet.dk/ddo/ordbog?query=potentat

Ord og vendinger

Potentat


هذه قائمة بلاعبات التنس.

لاعبو ولاعبات كرة مضرب يوغوسلافيون
قوائم رياضية
قوائم لاعبات كرة مضرب
كرة مضرب

قائمة لاعبات التنس


Labiile mici (lat. Labium minora pudendi) sau nimfele (nymphae), buzele vaginale mici,  sunt două pliuri tegumentare situate între labiile mari, în fanta (fisura) vulvară. Labiile mici prezintă variații mari în dimensiune, formă și culoare.

Nume
Denumirea acestor organe provine de la cuvintele latinești labium – "buză" și minora – "mică". Ele sunt denumite așa deoarece sunt mai subțire în raport cu labiile mari (Labia majora). Totuși, la multe femei labiile mici ies în afara labiilor mari și nu ar corespunde denumirii. Din acest motiv, în unele publicații se folosește și termenul de labii interne.

Cuvântul nimfă (nympha) în limba greacă veche are semnificația de "mireasă", "fecioară" sau "fată nemăritată". În evul mediu acest cuvânt era utilizat pentru a desemna vulva în totalitate. Cu timpul, sensul termenului "nimfă" s-a rezumat la buzele mici. Deci, pentru descrierea acestor pliuri tegumentare pot fi utilizate expresiile: labii mici, buze vaginale mici și nimfe, mai frecvent este întâlnită, în literatura de specialitate, prima opțiune.

Morfologie
Buzele vaginale mici sunt două cute de piele care înconjoară lateral orificiul vaginal și urinar, unind-se în partea anterioară și posterioară a vulvei. În extremitatea anterioară, fiecare labie mică se bifurcă în două repliuri pieloase ce înconjoară glandul clitorisului – cea mai sensibilă regiune a aparatului erectil feminin. Repliul superior al glandului, ale unei labii se unește cu cel al labiei opuse formând prepuțul clitoridian (praeputium clitoridis). Ramificațiile tegumentare de dedesubtul glandului clitoridian alcătuiesc împreună frâul clitoridian (frenulum clitoridis). În partea posterioară, labiile se unesc în frâul (frenulum) labial (frenulum labiorum pudendi) sau furșetă. În unele cazuri furșeta lipsește și labiile mici se reduc treptat, unindu-se cu labiile mari.

Din punct de vedere morfologic, fiecare labie mică posedă câte două fețe și două margini. Fața externă vine în contact cu fața internă a labiilor mari. Labiile mici sunt despărțite de labiile mari prin șanțul nimfo-labial. Fețele interne a labiilor mici contactează între ele. Între labiile mici, pe linie mediană, se află șanțul nimfo-himenial, la baza căruia, prin îndepărtarea labiilor mici, se face vizibil vestibulul vaginal. Pe suprafața vestibulului se deschid canalele glandelor vestibulare (Skene, Bartholin), orificiile urinar și vaginal.

Marginea externă (inferioară) este liberă, convexă și pigmentată foarte intens. Marginea superioară aderă la baza vulvei. Buzele vaginale mici au o lungime medie de circa de 30-40 mm, lățimea de 10-30 mm și grosimea de 4-5 mm, atestându-se o variabilitate individuală.

Anatomie
Labiile mici sunt alcătuite din două straturi de piele între care se află o placă alcătuită din țesut conjunctiv, fibre elastice și vase sangvine puternic ramificate. Abundența vaselor sangvine creează un țesut erectil, similar țesutul spongios. Dermul labiilor mici este bogat terminații nervoase libere și receptori senzitivi, precum: corpusculii voluptății (corpusculii sexuali) - varietate a corpusculilor Krause, corpusculii Pacini și Meissner. Suprafața labiilor, în cazuri rare, poate fi netedă sau, cel mai des, rugoasă, roză sau brună. Tegumentul este lipsit complet de pilozitate și glande sudoripare, dar este bogat în glande sebacee. La fetițe nou-născute labiile mici proeminează, ca mai apoi, odată cu creșterea, devin acoperite complet de labiile mari. În perioada pubertară trec prin numeroase modificări individuale pentru fiecare femeie.

Fiziologie

Buzele vaginale mici au o funcție majoră în activitatea sexuală. Datorită vascularizației bogate, ele constituie organe semierectile. Stimularea sexuală declanșează vasoconstricția venelor, de duce la umflarea și creșterea în dimensiuni a labiilor mici. Grosimea labiilor excitate poate crește de 2-3 ori. În faza de platou a răspunsului sexual, culoarea fețelor labiilor se schimbă de la roz până la un roșu intens. Totuși, modificările descrise diferă pentru fiecare femeie.

Terminațiile nervoase libere și corpusculii senzitivi asigură o sensibilitate înaltă a labiilor mici, fiind una din cele mai importante zone erogene importante, alături de clitoris (mai puțin bulbii vestibulari).

Glandele Bartholin elimină secreții fluide ce lubrifiază intrarea în vagin. În așa mod, se previne iritația mecanică a epiteliului vulvar și vaginal în timpul penetrării.

De asemenea, labiile mici au un rol în prevenirea pătrunderii microorganismelor patogene în canalul vaginal. Prepuțul și frâul protejează glandul clitorisului, care este foarte sensibil la atingere. În faza de platou și orgasm, glandul se retrage sub prepuț.

Variații

Aspectul extern al buzelor vaginale mici prezintă variații individuale pentru fiecare femeie, într-un diapazon foarte larg. Labiile interne pot fi mai late și să extindă dincolo de fanta vulvară, devenind vizibile la exterior. Astfel, labiile mici par să fie mai mari decât labiile mari. De asemenea, se poate constata diferențe individuale pentru toți parametrii morfologici ai labiilor mici: lungimea, grosimea, suprafața tegumentului (neted sau rugos), culoarea (la femeile albe: roz, brună, gri sau chiar neagră) și simetria (una din labii poate să fie mai lată). Datorită acestei varietății, nu se poate vorbi de o formă "normală" a labiilor, decât dacă aceasta provoacă iritare și inflamare. Nu se poate indica existența unui etalon al frumuseții al organelor genitale externe.

Totuși, din cauza răspândirii largi a producției pornografice, prin intermediul mass-mediei și pe internet (adesea imaginile fiind selectate sau editate digital) are loc formare concepțiilor greșite despre ceea ce înseamnă "normalul". Adesea, corpul nud feminin este prezentat cu labii externe ce acoperă complet celelalte structuri vulvare, iar labii mici sunt de dimensiuni reduse, invizibile la suprafață. În lipsa unei informări corecte cu privire la cum ar trebuie să arate vulva, pot apărea efecte negative ale stării emoționale ale femeii. Acest lucru poate determina apariția unor tulburări emoționale și mentale, cum ar fi dismorfofobia, sentimentul de jenă de a ieși în public în haine strâmte sau în costum de baie, lipsa siguranței de sine, frica de apreciere negativă a corpului de către persoanelor din jur, inclusiv de către partenerii conjugali. În plus, a fost creată o nouă industrie în domeniul chirurgiei cosmetice/plastice genitale feminine, care oferă o "soluție" rapidă a problemei dimensiunii exagerate a labiilor. De fapt, intervenția chirurgicală este necesară doar femeilor cu malformații ale organelor genitale sau în cazul apariția iritațiilor și inflamațiilor uro-genitale datorate dimensiunilor și formei labiilor.

Percepția estică a a dimensiunii buzelor vaginale variază considerabil, unele persoane subliniind frumusețea buzelor mici mărite, în timp ce alte preferă labii mici reduse.

Din 2003 până în 2004, cercetătorii de la Departamentul de Ginecologie al Spitalului Elizabeth Garret Anderson din Londra, au măsurat dimensiunile labiilor și ale altor structuri genitale la 50 de femei, cu vârsta între 18 și 50 de ani (cu o medie de 35,6 ani). Rezultatele sunt prezentate în tabelul de mai jos.

Alt studiu din 2013, realizat printre 458 de femei cu vârsta cuprinsă între 14 - 60 ani, oferă următoare date:
 Amplitudinea variației lățimii labiilor mici ale pacientelor: 4-165 mm;
 Simetria labiilor mici: 63% dintre femeile examinate prezentau labii asimetrice, la 54% dintre respondente diferența între labia stângă și dreaptă constituia până la 1 cm;
 Culoare labiilor mici: 69,7% din femei posedă labii roz și 30,3% având o altă culoare, inclusiv maro, gri, violet și negru.

În perioada lunilor mai 2012 - octombrie 2013, la Departamentul de Obstetrică și Ginecologie din Centrul Medical Kolding a fost efectuat un studiu care viza vizibilitatea și lățimea labiilor mici ale pacientelor. În plus, femeile au fost întrebate dacă își percepeau organele genitale ca fiind "normale" sau nu. În total, au fost chestionate 244 de femei. Peste 90% din numărul femeilor aveau labii cu lățimea de cel puțin de 2,6 cm. Circa la 56% din persoanele investigate prezentau labii minore proeminente și vizibile, adică, ieșeau în afara labiilor mari sau erau la nivelul acestora. În ceea ce privește percepția organelor genitale externe, 86,5% au considerat labiile lor ca fiind "normale". În concluzie, autorii subliniază că manifestare la exterior a labiilor mici este frecventă.

Hipertrofie

Hipertrofia labiilor mici reprezintă dezvoltarea lor "excesivă", ieșind mult dincolo de labiile mari. Cât privește definiția "hipertrofiei labiale" nu există un consens între specialiști din domeniu (ginecologi, pediatri și chirurgi plastici). În 1983, ginecologul Friedrich Eduard G., de la Universitatea din Florida, a propus ca "hipertrofie" a labiilor mici să se considere cazurile în care lățimea dintre marginea internă și marginea externă a labiei este mai mare de 5 cm. cercetători au sugerat că lățime "normală" a buzelor vaginale mici trebuie să fie nu mai mare de 3-4 cm. Alții au propus să se măsoare lățimea labiilor mici nu de la marginea lor internă, ci în raport cu labiile mari.

Cu toate acestea, această formă de "hipertrofie" nu este o malformație sau anomalie ale organelor genitale. Mai degrabă, reprezintă o caracteristică individuală și normală a femeii. De regulă, hipertrofia labială este inofensivă, numai în cazuri rare, labiile lărgite pot provoca disconfort, iritație sau dureri în timpul șezutului, practicării unor sporturi și a actului sexual etc. În situațiile când labiile supradezvoltate prezintă efecte negative, se poate recurge la labioplastie, procedură chirurgicală de scurtare/corecție a labiilor.

Există puține date clinice pentru a putea identifica cauzele exacte ale variației dimensiunilor buzelor mici. Se presupune că mărimea lor este influențată de către hormoni, factori genetici, inflamații anterioare ale labiilor, varicoză vulvară etc.

Elongare

În unele triburi din Africa de Est și de Sud se practică alungirea buzelor vaginale mici. Fenomenul a fost menționat pentru prima dată de către europeni la femeile khoikhoi, la care buzele mici ajungeau până la 20 cm în lățime, formând așa-numitul "șorțul hotentotelor". În prezent această practică a fost semnalizată la mai multe popoare din Africa de Sud, Namibia, Lesotho, Zimbabwe, Zambia, Malawi, Mozambic, Tanzania, Burundi, Uganda, Rwanda, Republica Democrată Congo. Uneori, fetele se simt constrânse să-și alungească labiile din cauza fricii de stigmatizarea de către comunitate și lipsei unei perspective de a se căsători. În aceste comunități, bărbații consideră femeile cu labiile largi mai atractive.

Alungirea buzelor vaginale este practicată pe parcursul mai multor ani pentru a obține un rezultat de durată. Fetele încep să alungească labiile la vârsta de 8-14 ani, când labiile sunt mai elastice. Procesul alungirii continuă până la atingerea maturității, adică în perioada căsătoriei. Alungirea se face prin întinderea manuală ale labiilor, prin intermediul masajului special și cu ajutor unor creme sau unguente pe baza de amestec de ierburilor, în dependență de regiunea geografică: (Solanum incanum, Solanum aculeastrum, Bidens pilosa, frunze de bananier și cartofi, ulei de ricin etc). Pasta obținută ameliorează durerea, înmoaie și măresc volumul labiilor pentru a facilita întinderea.

Motivul pentru care femeile recurg la această practică este intensificarea plăcerii sexuale ale ambilor parteneri. La influența stimulilor sexuali, labiile mici alungite se dilată mai intens îngustând și mai mult introisul vaginal. Aceasta contribuie amplificare sensibilității tactile prin mărirea suprafața de contact a vulvei cu penisul în timpul penetrării. În Rwanda, femeile care au buzele vaginale mai mare ating mai ușor orgasmul.

Anterior, Organizația Mondială a Sănătății (OMS) a inclus alungirea labiilor în categoria mutilării genitale feminine. În 2008, OMS a recalificat practica ca o modificare corporală fără efecte negative.

Omologie

Labia mică se dezvoltă din aceleași structuri embrionare, din care la bărbat se formează rafeul penian (inclusiv frenul prepuțului) și rafeul scrotal.

Vezi și

 Labii vaginale
 Labia mare

Referințe

Bibliografie
 Munteanu, Octavian; Secară, Diana; Brătilă, Elvira. Tratat de ginecologie pediatrică. București: Editura Universitară "Carol Davila", 2015. 349 p. ISBN 978-973-708-637-2
 Cernețchi, Olga; Eșanu, Taisia; Sârbu, Zinaida. Ginecologie obstetrică. Chișinău: Centrul Editorial-Poligrafic Medicina, 2006. 330 p. ISBN 978-9975-918-34-3

Legături externe
 Hipertrofia labiala - când apelam la chirurgia cosmetica?

Vulvă

Labia mică


An Bulbostylis consanguinea in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Sigismund Kunth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Charles Baron Clarke. An Bulbostylis consanguinea in nahilalakip ha genus nga Bulbostylis, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bulbostylis

Bulbostylis consanguinea


Ciocârlia de Bărăgan (Melanocorypha calandra), numită și ciocârlie de stepă, este o pasăre cântătoare mică din familia alaudide (Alaudidae). Cuibărește în semideșerturile și regiunile de stepă din sudul Europei, nordul Africii până în Asia Centrală (Kazahstan, vestul Chinei, Iran, Afganistan). Populațiile din sudul Europei sunt sedentare, dar în afara sezonului de reproducere hoinăresc în cârduri. Unele populații din estul arealului, ca cele din Rusia, sunt parțial migratoare sau migratoare și iernează în nordul Africii, sudul Rusiei, Irak și Iran. Trăiește în câmpii deschise, zone la stepă, pășuni și terenuri arabile neirigate, acoperite cu vegetație densă, preferând pârloagele, miriștile și marginile de câmp. Poate fi găsită și în câmpurile cultivate, mai ales în culturile de cereale. În România cuibărește în culturile sau în zonele pietroase înierbate din Delta Dunării, Dobrogea, partea de sud a Moldovei și partea de est a Munteniei; la sfârșitul verii se adună în stoluri, uneori numeroase, care hoinăresc în căutarea hranei, în ierni grele și cu zăpadă multă migrează spre țările calde, iar în iernile fără zăpadă sau cu puțină zăpadă rămân la iernat în România. Toamna târziu se pot întâlni în apropierea coastei Mării Negre stoluri formate din mii de exemplare.  În Republica Moldova se întâlnește preponderent în regiunile sudice. Populația cuibăritoare din România este estimată este la 750.000-1.500.000 de perechi, iar cea din Republica Moldova la 3000–5000 de perechi. Este cea mai mare ciocârlie care cuibărește în România, de talia unui graur. Are o lungime de 18–20 cm; masculul are o greutate de 54–73 g, iar femela 44–66 g. Sexele sunt asemănătoare, foarte greu de diferențiat. Se caracterizează prin două pete mari alungite transversal, negre, situate pe laturile gâtului, iar în zbor prin aripile întunecate, cu marginea posterioară albă de la corp până la jumătatea lor. Marginile cozii sunt tot albe, vizibile în zbor.  Partea superioară (capul, spatele, aripile) este brun-cenușie, pestriță, cu striații brun-negricioase pe părțile centrale ale penelor; penele sunt tivite cu brun-cenușiu. Partea inferioară albicioasă, cu pete pe partea superioară a pieptului. Are ciocul gălbui, mare și gros, coada scurtă, aripile lungi și late. Cântecul masculului care se aude încă din martie este puternic, plăcut și melodios, asemănător cu cel al ciocârliei de câmp, uneori cu numeroase imitații ale glasului altor păsări de câmpie, cântecul este emis în zbor când se rotește deasupra teritoriului său la o înălțime de 80-100 m, timp de câteva minute. Își procură hrana de pe pământ. Consumă preponderent hrană vegetală - diverse semințe și rădăcini, însă în perioada de cuibărit (primăvara și vara) și insecte (mai ales lăcuste și omizi), dar și păianjeni, melci mici și viermi. Este o specie folositoare, deoarece consumă cantități mari de insecte dăunătoare, fiind unul dintre puținii reprezentanți ai faunei de stepă. Este o specie monogamă și solitară, dar în zonele cu densitate ridicată poate fi semicolonială. Este teritorială și urmărește intrușii în zbor. Cuibul adăpostit sub tufișuri este construit de femelă într-o mică adâncitură superficială din sol pe care, uneori, și-o realizează scormonind. El este făcut din paie, diferite tulpini vegetale uscate și căptușit cu păr de animale, resturi de iarbă fine și moi. Scoate, de obicei, 2 serii de pui pe an; prima pontă este depusă începând din a doua decadă a lunii aprilie, când femela depune 4-5 ouă pe care le clocește mai mult singură timp de aproximativ 12 zile. A doua pontă este formată din 3-4 ouă, începând din decada a doua a lunii iunie. Puii sunt îngrijiți numai de femelă în primele 1-3 zile, apoi sunt hrăniți de ambii părinți. Ei părăsesc cuibul după 8-10 zile și devin independenți de părinți la vârsta de 19-22 de zile. În caz de pericol femela atrage dușmanul departe de cuib, mimând o pasăre rănită. Sunt descrise 4  subspecii: calandra, hebraica, gaza și psammochroa. În România și Republica Moldova cuibărește subspecia nominată Melanocorypha calandra calandra.

Taxonomie

Denumirea latină a acestei specii Alauda calandra a fost dată de Linnaeus în 1766 (terra typica Pirinei, granița dintre Spania și Franța).

Variația geografică este neînsemnată, iar creșterea clinală a dimensiunilor corpului de la vest spre est mică. Subspeciile propuse dathei (din sud-estul Turciei) și hollomi (din estul Turciei) sunt incluse respectiv în subspecia gaza și subspecia nominată calandra.

Subspecii și distribuție

Patru subspecii sunt recunoscute:

 Melanocorypha calandra calandra (Linnaeus, 1766) - subspecia nominată - cuibărește în Peninsula Iberică și sudul Franței, centrul și sudul Italiei, Peninsula Balcanică, sudul României, Republica Moldova, sudul Ucrainei, spre est până în sudul Rusiei și nord-vestul Kazahstanului, spre sud în insulele mediteraneene Sardinia, Sicilia, Cipru, nord-vestul Africii (din nordul Marocului spre est până în nordul Libiei), Turcia (cu excepția sud-centrului și sud-estului); Transcaucazia și nord-vestul Iranului. În părțile nordice din estul arealului migrează parțial în nordul Africii, sudul Irakului și sudul Iranului.

 Melanocorypha calandra hebraica R. Meinertzhagen, 1920  - cuibărește din sud-centrul Turciei și nord-vestul adiacent al Siriei spre sud până în Israel, Palestina și vestul Iordaniei.

 Melanocorypha calandra gaza R. Meinertzhagen, 1919  - cuibărește în sud-estul Turciei, estul Siriei, Irak și sud-vestul Iranului.

 Melanocorypha calandra psammochroa E. J. O. Hartert, 1904  - cuibărește în nordul Irakului și nordul Iranului (din Munții Zagros la est până în Khorasan) spre est până în Turkmenistan și sudul și estul Kazahstanului. Migrează parțial în timpul iernii în sudul Iranului.

În România ciocârlia de Bărăgan este o specie sedentară care cuibărește în sud-estul țării: în Delta Dunării, în Dobrogea, în partea de sud a Moldovei și în partea de est a Munteniei. Este des întâlnită în Podișul Dobrogei și în bălțile Brăilei și Ialomiței. Toamna se formează stoluri imense formate din mii de exemplare care frecventează Dobrogea, zona de coastă a Mării Negre și în special zonele din apropierea complexului de lacuri Razim, o parte din ele rămânând la iernat pe dune și în câmpii chiar și în iernile grele, unde se hrănesc cu semințele rămase deasupra zăpezii. În iernile grele unele migrează mai spre sud până în nord-estul Africii.

În Republica Moldova ciocârlia de Bărăgan este o pasăre sedentară. În trecut era o pasăre comună. În iernile foarte geroase, majoritatea populațiilor se deplasează în raioanele din sudul Moldovei. În partea de sud a republicii, densitatea acestei specii este cea mai mare. Averin și Ganea în timpul unei excursii de trei ore în raionul Suvorov (astăzi raionul Ștefan Vodă) în 1955 au întâlnit 18 masculi cântând, în timp ce, în aceeași perioadă (23 mai 1955), la nord, în raionul Rîșcani în decurs de 2,5 ore au fost observați doar 3 masculi. La 28 mai 1958 pe o parte a șoselei dintre satele Căușeni și Olănești pe o distanță de aproximativ 50 km din automobil au fost înregistrate 32 de păsări. Multe ciocârlii de Bărăgan au fost găsite și în apropierea satului Volintiri (14 mai 1961), unde în decurs de două ore au fost văzuți mai mult de 20 de indivizi. În prezent efectivul speciei este foarte scăzut, acest fenomen explicându-se prin desțelenirea stepelor și transformarea lor în agrocenoze, la care ciocârlia de Bărăgan nu s-a putut adapta. În 2006 se estima că cuibăreau numai 15-25 de perechi.

Hrana

Ca și alte ciocârlii, în timpul primăverii  și verii, în perioada cuibăritului, consumă predominant hrană animală, în principal insecte (mai ales lăcuste și omizi), dar și păianjeni, melci mici și viermi.  În perioadele reci, toamna și iarna, hrana este de origine vegetală, fiind formată din diverse semințe de ierburi, grăunțe  de cereale, lăstari și rădăcini. Semințele, chiar și cele mici, sunt cu minuțiozitate decojite, iar insectele și larvele lor, înainte de a fi mâncate, sunt fărâmițate. În stomac se găsesc totdeauna gastroliți. Necesarul de energie al indivizilor este estimat la 320 kJ pe zi.

Își procură hrana de pe pământ, mergând sau alergând. Ocazional planează pe loc inspectând vârfurile tufișurilor mici. Ciugulesc ce găsesc pe pământ și în iarbă. Își caută hrana pe pământ singur sau în cârduri mici; adesea în afara sezonului de reproducere se adună în cârduri mari, uneori mixte cu presura sură (Miliaria calandra). Ciocul masiv este adesea acoperit cu noroi, deoarece scormonește cu el și scoate larve de insecte din pământ. Cu ciocul sparge stratul înghețat de zăpadă și consumă de sub el semințele ierburilor.

Ciocârlia de Bărăgan este în mare parte insectivoră în timpul verii și granivoră iarna. Hrana de vară este formată din diverse nevertebrate, mai ales din lăcuste (Acrididae), odonate, hemiptere, diptere, ortoptere (mai mult decât alte ciocârlii), precum și din omizi de lepidoptere. Aceasta ciocârlie se hrănește mai ales cu insecte mari - lăcuste (Chorthippus, Calliptamus), gândaci de bălegar (Copris lunaris), borze (Blaps) și alte. Printre alte insecte consumate frecvent de ciocârlia de Bărăgan se numără gărgărițele (Otiorhynchus, Ptochus porcellus, Eusomus beckeri, Pholicodes trivialis, Polydrosus, Hypera, Thamiocolus kraatzi, Baris artemisiae, Psalidium maxillosum, Chlorophanus micans, Cneorrhinus albinus), tenebrionidele, tetigoniidele (Conocephalus), crizomelidele (Labidostomis beckeri, Chrysolina marginata, Spermophagus sericeus), cărăbușelul de stepă al cerealelor (Anisoplia segetum), gândacul păros al florilor (Epicometis hirta) . Mai rar se hrănește cu muște, ihneumonide, viespi, albine, furnici, heteroptere, precum și cu păianjeni. Vara hrană vegetală constituie aproximativ 10%. Aceasta este formată din semințe de diferite plante sălbatice, părțile verzi ale firuței bulboase (Poa bulbosa), grăunțele cerealelor cultivate.

Toamna și iarna, cu dispariția insectelor ciocârlia de Bărăgan consumă hrană vegetală: semințe, mai ales de cereale și de buruieni, fiind una dintre speciile limitatoare a buruienilor,  ciupește și părțile verzi ale plantelor. În ceea ce privește semințele, specia este destul de oportunistă, hrănindu-se cu ceea ce găsește, în special cu semințe de chenopodiacee și graminee. Cerealele (semințele și lăstarii) fac, de asemenea, parte din hrana de iarnă.

Din cele patru stomacuri de păsări, prinse în a doua jumătate a lunii februarie și la sfârșitul lunii aprilie la poalele munților Talas Alatau (Kazahstan), în trei au fost găsite multe gărgărițe, o cantitate mică de crizomelide, carabide și furnici, și numai în unul - semințe. În stomacurile a cinci păsări, prinse în februarie-aprilie în vecinătatea orașului Alma-Ata, au fost găsiți gândaci (în patru), semințe mici (în trei), grăunțe de grâu (în două), părți verzi de plante (în două) și fragmentele cochiliei unei moluște ( în unul).

În Republica Moldova Averin și Ganea au studiat conținutul a 8 stomacuri ale acestei specii prinse în mai, în trei stomacuri au fost găsite în principal insecte: 5 gărgărițe, 3 lăcuste, 3 furnici, un cărăbușel al cerealelor (Anisoplia), o tenebrionidă și alte rămășițe sfărâmate care nu au putut fi determinate. Rămășițele vegetale au fost în cantități neînsemnate. În alte cinci stomacuri a păsărilor prinse în octombrie, decembrie și februarie, a fost găsite doar resturi de plante: semințe de plante sălbatice, grăunțe de cereale cultivate, în special de grâu și orz, precum și părți verzi de grâu de toamnă.

Ciocârlia de Bărăgan regulat bea apă, ce-i drept, mult mai rar decât ciocârlie de stol (Calandrella brachydactyla) și ciocârlie mică (Calandrella rufescens). Vara și toamna vizitează locurile de adăpare, venind  în zbor cu sutele. Însă primăvara și în prima jumătate a verii, în sezonul de cuibărit, se pare că se descurcă cu "resurse locale". În stepa de lângă lacul Elton (sudul Rusiei) ea a vizitat, atât un iaz cu apă dulce, cât și un pârâu cu apă sărată, cel mai adesea a venit aici sau în timpul amiezii, sau dimineața până la ora 10 și între orele 15-17.

Note

Legături externe
 Ciocârlie de bărăgan Melanocorypha calandra. SOR
 Calandra Lark   Melanocorypha calandra. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Calandra Lark (Melanocorypha calandra). BirdGuides
 Alouette calandre Melanocorypha calandra - Calandra Lark. Oiseaux.net
 Alouette calandre Melanocorypha calandra - Calandra Lark. Photos, Oiseaux.net.
 Melanocorypha calandra (Linnaeus, 1766) - Степной жаворонок. Позвоночные животные России
 Calandra Lark, Melanocorypha calandra (Linnaeus, 1766), Степной жаворонок. The Birds of Kazakhstan
 Ciocârlie de bărăgan cantând, aprilie 2018, Dobrogea. YouTube. Video
 Ciocârlie de bărăgan cantând, Dobrogea, primăvară  2012. YouTube. Video

 Alaudidae
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova

Ciocârlie de Bărăgan


USS Carnegie (CVE-38) (previously AVG-38 then later ACV-38) was an escort aircraft carrier built in 1942-43 for transfer to the United Kingdom. She was reclassified ACV-38 on 20 August 1942, and CVE-38 on 15 July 1943. She was commissioned on 9 August 1943 for a period of three days prior to being turned over to the United Kingdom, under whom she served as HMS Empress (D42).

Design and description

These ships were all larger and had a greater aircraft capacity than all the preceding American built escort carriers. They were also all laid down as escort carriers and not converted merchant ships. All the ships had a complement of 646 men and an overall length of , a beam of  and a draught of . Propulsion was provided a steam turbine, two boilers connected to one shaft giving 9,350 brake horsepower (SHP), which could propel the ship at .

Aircraft facilities were a small combined bridge–flight control on the starboard side, two aircraft lifts  by , one aircraft catapult and nine arrestor wires. Aircraft could be housed in the  by  hangar below the flight deck. Armament comprised: two 4"/50, 5"/38 or 5"/51 Dual Purpose guns in single mounts, sixteen 40 mm Bofors anti-aircraft guns in twin mounts and twenty 20 mm Oerlikon anti-aircraft cannons in single mounts. They had a maximum aircraft capacity of twenty-four aircraft which could be a mixture of Grumman Martlet, Vought F4U Corsair or Hawker Sea Hurricane fighter aircraft and Fairey Swordfish or Grumman Avenger anti-submarine aircraft.

Service history

During World War II, she served in both the Pacific and Indian Oceans. In September 1945, Empress was involved in Operation Tiderace, the reoccupation of Singapore from the Japanese. On 28 January 1946, she was restored to United States custody, was stricken from the Naval Vessel Register on 28 March 1946 and was sold for scrap 21 June 1946.

See also
 Andrew Carnegie

Notes

References

References

Ruler-class escort carriers
Ships built in Washington (state)
1942 ships
Andrew Carnegie

HMS Empress (D42)


John Connolly (31 de maio de 1968) é um escritor irlandês que é mais conhecido por sua série de romances policiais estrelados pelo detetive particular Charlie Parker. Os seus livros encontram-se traduzidos em 28 línguas.

Biografia
Connolly estudou Filologia Inglesa e Jornalismo, graduou-se com bacharelado em inglês pelo Trinity College (Dublin), e mestrado em jornalismo pela Dublin City University. Antes de se tornar um romancista em tempo integral, ele trabalhou como jornalista, barman, funcionário do governo local, garçom e na loja de departamentos Harrods em Londres.

Ele divide o seu tempo entre Dublin e os Estados Unidos, país que serve de cenário aos seus livros protagonizados pelo detetive Charlie Parker.

Carreira literária
Depois de cinco anos como jornalista freelancer do jornal The Irish Times, ele ficou frustrado com a profissão e começou a escrever seu primeiro romance, Every Dead Thing, em seu tempo livre. Ele continua contribuindo com artigos para o jornal, mais frequentemente são entrevistas com outros autores estabelecidos.

Every Dead Thing apresentou aos leitores o anti-herói Charlie Parker, um ex-policial que caça o assassino de sua esposa e filha. Foi nomeado para o Prêmio Bram Stoker de Melhor Primeiro Romance e ganhou o Prêmio Shamus de 2000 de Melhor Primeiro Romance Privado, fazendo de Connolly o primeiro autor fora dos EUA a ganhá-lo.

Obras

Série do Charlie Parker
Every Dead Thing (1999) em Portugal: O Viajante Assassino (Editorial Presença, 2005)
Dark Hollow (2000)
The Killing Kind (2001)
The White Road (2002)
The Reflecting Eye (2004) (novela)
The Black Angel (2005)
The Unquiet (2007)
The Reapers (2008)
The Lovers (2009) em Portugal: Os Amantes (Porto Editora, 2012)
The Whisperers (2010) em Portugal: Os Três Demónios (Porto Editora, 2015)
The Burning Soul (2011)
The Wrath of Angels (2012)
 The Wolf in Winter (2014)
 A Song of Shadows (2015)
 A Time of Torment (2016)
Parker : A Miscellany (2016)
 A Game of Ghosts (2017)
 The Woman in the Woods (2018)
 A Book of Bones (2019)
 The Dirty South (2020)
 The Nameless Ones (2021)
 The Furies (2022) - dois contos

Série do Samuel Johnson
 The Gates (2009) no Brasil: Os Portões (Bertrand Brasil, 2013)
 The Infernals (2011) no Brasil: Sinos do Inferno (Bertrand Brasil, 2015)
 The Creeps (2013)

Trilogia The Chronicles of the Invaders
 Conquest (2013)
 Empire (2015)
 Dominion (2016)

Outros romances
Bad Men (2003)
The Book of Lost Things (2006) no Brasil: O Livro das Coisas Perdidas (Bertrand Brasil, 2015)
He: A Novel (2017)

Antologias
 Nocturnes (2004) no Brasil: Noturnos (Bertrand Brasil, 2016)
 Night Music: Nocturnes 2 (2015)

Não-ficção
 Books to Die For (2012) (editor, com Declan Burke)
 Horror Express (2018)

Adaptações
 The New Daughter (2009) – parcialmente baseado em um conto de mesmo nome do livro Nocturnes, estrelando Kevin Costner e Ivana Baquero.

Ver também
 Conor Kostick
 Val McDermid
 Jørn Lier Horst
 John Lescroart
 Mario Reading
 Patricia Cornwell

Ligações externas
Website oficial

Romancistas da Irlanda
Escritores de literatura policial
Jornalistas da Irlanda

John Connolly


Le Palais de la culture et de la technologie NKMZ est un bâtiment culturel de style néoclassique à Kramatorsk en Ukraine.

Situation
Il est situé sur la place de la Paix, dans la ville de Kramatorsk.

Historique
Il a été inauguré le  et a été restauré en 1985.

Le premier projet a été engagé par le directeur de l'usine Novokramatorsky Mashinostroitelny Zavod en 1949, mais le projet avançait lentement il a fallu trois directeurs pour achever la construction. Partitionné en six sections, il  a une surface utile de 12 800 mètres carrés. Une salle de concert de 970 places, une salle de théâtre de cent places,une salle de conférence de cent-cinquante places, une bibliothèque et un ensemble de salles pour des clubs locaux. Pour la décoration du palais, un ensemble de peintures et sculptures provenant de l'ensemble de l'Union soviétique furent utilisés.

En images

Notes et références

Liens externes

Kramatorsk
Patrimoine classé d'Ukraine


Dolores del Río, punim imenom  María de los Dolores Asúnsolo López-Negrete (Durango, 3. kolovoza 1904. - Newport Beach u Kaliforniji, 11. travnja 1983.), meksička filmska glumica, prva latinoamerička glumica u Hollywoodu, zvijezda američkih nijemih filmova dvadesetih i tridesetih godina te jedna od najutjecajnijih glumica tijekom Zlatnog doba meksičkog filma četrdesetih i pedesetih godina 20. stoljeća.

Rođakinja je priznatog meksičkog glumca Ramona Novarra i jedna od najpoznatijih graditeljica američko-meksičkih odnosa. Za svoja dostignuća u filmskoj umjetnosti nagrađena je zvijezdom na Hollywoodskoj stazi slavnih te se ubraja u velikane meksičke kinematografije kao jedna od rijetkih koja je uspješno igrala i u meksičkim i u američkim filmovima. Za svoga života prozivana je ženskim Rudolphom Valentinom i izvornom osobinskom ulogom "latino-ljubavnice".

Rođena je i odgojena u meksičkoj aristokratskoj obitelji, bliskoj američkom plemstvu, koja je u Kaliforniju prebjegla zbog izbijanja Meksičke revolucije- Između ostalog, bila je u romantičnim vezama s njemačkim književnikom Erichom Mariom Remarqueom i američkim redateljem Orsonom Wellesom. Smatra se i pionirkom bikinija tj. dvodijelnih kupaćih kostima. Bila je bliska prijateljica Marlene Dietrich.

Vanjske poveznice
 Životopis na IMDb-u

Meksički filmski glumci

Dolores del Río


Reyes Mantecón es una localidad situada en el estado mexicano de Oaxaca, ubicada en los Valles Centrales. Según el censo de 2020, tiene una población de 4397 habitantes.

Forma parte del municipio de San Bartolo Coyotepec, del que constituye una agencia municipal.

Localización y demografía
Está ubicada en las coordenadas geográficas , a una altitud de 1507 metros sobre el nivel del mar. Constituye un exclave del territorio municipal de San Bartolo Coyotepec, ya que se encuentra aislada del territorio central donde se asienta la cabecera municipal por el municipio de Villa de Zaachila y en particular por la población de Vicente Guerrero. La distancia que la separa de la cabecera municipal es de 10 kilómetros y está situada a 20 kilómetros de la capital del estado, Oaxaca de Juárez, poblaciones con las que se comunica a través de la Carretera Federal 135, que es la principal vía de comunicación de la localidad.

De acuerdo a los resultados del Censo de Población y Vivienda realizado en 2020 por el Instituto Nacional de Estadística y Geografía, Reyes Mantecón tiene una población total de 4397 habitantes, de los que 2157 son hombres y 2240 son mujeres. Es la segunda localidad más poblada del municipio de San Bartolo Coyotepec.

Actualidad
En Reyes Mantecón se encuentra asentada la Ciudad Judicial de Oaxaca, donde tienen sus sede el Poder Judicial del Estado, la Procuraduría General de Justicia y la Secretaría de Finanzas del estado. Además se encuentra también en ella el Hospital Psiquiátrico "Cruz del Sur".

Durante el siglo XIX Reyes Mantecón tuvo carácter de cabecera del municipio de su mismo nombre, que fue suprimido durante la Revolución Mexicana, y hacia 1921 ya era parte integrante del municipio de San Bartolo Coyotepec, como permanece hasta la actualidad.

Referencias

Localidades del estado de Oaxaca

Reyes Mantecón


The Barbary macaque (Macaca sylvanus), also known as Barbary ape, is a macaque species native to the Atlas Mountains of Algeria, Tunisia and Morocco, along with a small introduced population in Gibraltar.
It is the type species of the genus Macaca. The species is of particular interest because males play an atypical role in rearing young. Because of uncertain paternity, males are integral to raising all infants. Generally, Barbary macaques of both sexes and all ages contribute in alloparental care of young.

The diet of the Barbary macaque consists primarily of plants and insects and they are found in a variety of habitats. Males live to around 25 years old while females may live up to 30 years. Besides humans, they are the only free-living primates in Europe. Although the species is commonly referred to as the "Barbary ape", the Barbary macaque is actually a true monkey. Its name refers to the Barbary Coast of Northwest Africa.

The population of the Barbary macaques in Gibraltar is the only one outside Northern Africa and the only population of wild monkeys in Europe. Barbary macaques were once widely distributed in Europe, as far north as England, from the Early Pliocene (Zanclean) to the Late Pleistocene.
About 300 macaques live on the Rock of Gibraltar. This population appears to be stable or increasing, while the North African population is declining.

Taxonomy and phylogeny

The Barbary macaque is first described in scientific literature by Aristotle in the fourth century BCE work History of Animals. He writes of an ape with "arms like a man, only covered with hair", "feet [which] are exceptional in kind ... like large hands", and "a tail as small as small can be, just a sort of indication of a tail". It is likely that Galen (129–c.216) dissected the Barbary macaque in the second century CE, presuming the internal structure to be the same as a human. Such was the authority of his work, some mistakes he made were not corrected until Andreas Vesalius (1514–1564) proved otherwise over a thousand years later. The Barbary macaque was included in the grouping Simia by Conrad Gessner in his 1551 work Historia Animalium, a name which he claimed was already in use by the Greeks. Gessner's Simia was subsequently used as one of Carl Linnaeus' four primate genera when he published Systema Naturae in 1758. Linnaeus proposed the scientific name Simia sylvanus for the Barbary macaque. During the next 150 years primate taxonomy was subject to great changes and the Barbary macaque was placed in over thirty different taxa. The confusion over the use of Simia became so great that the International Commission on Zoological Nomenclature (ICZN) suppressed its use in 1929. This meant the Barbary macaque was placed in the next oldest genus assigned to it, Macaca, described by Bernard Germain de Lacépède in 1799.

Phylogeny
The Barbary macaque is the most basal macaque species. Phylogenetic and molecular analyses show it is a sister group to all Asian macaque species. The results of a phylogenetic analysis show that the chromosomes of Barbary macaque resemble those of the rhesus macaque with the exception of chromosomes 1, 4, 9, and 16. It was also discovered that chromosome 18 in the Barbary macaque is homologous to chromosome 13 in humans.

Polymerase chain reaction studies have found [[Alu element|Alu element]] insertions, small pieces of genetic code in genomes, can infer primate phylogenetic relationships. Using this method the phylogenetic relationship of ten species within the genus Macaca has been resolved, showing the Barbary macaque to be a sister group to all other macaques.

 Fossil record
Barbary macaque fossils have been found across Europe, from the Atlantic Ocean to the Black Sea, dating from the Early Pliocene (5.3-3.6 million years ago) to the Late Pleistocene, assigned to various subspecies including M. s. sylvanus, M. s. pliocena and M. s. florentina. The insular dwarf M. majori endemic to Sardinia-Corsica during the Early Pleistocene, usually considered to have derived from M. sylvanus, is generally considered a distinct species. Remains from Norfolk, England, dating to the Middle Pleistocene, at 53 degrees latitude, are amongst the northernmost records of non-human primates. The youngest known remains of Barbary macaques in Europe are from Hunas, Bavaria, Germany, dated to 85–40,000 years ago. The distribution of Barbary macaques in Europe was likely strongly controlled by climate, only extending into Northern Europe during interglacial intervals.

 Description

The Barbary macaque has a dark pink face with a pale buff to golden brown to grey pelage and a lighter underside. The colour of mature adults changes with ages. In adults and subadults the fur on the back is variegated pale and dark which is due to banding on individual hairs. In spring to early summer, as the temperatures rise, the adult macaques moult their thick winter fur. The species shows sexual dimorphism with males larger than females. The mean head-body length is  in females and  in males. The boneless vestigial tail is greatly reduced compared with other macaque species and, if not absent, measures . Males may have a more prominent tail, though data is scarce. The average body weight is  in females and  in males.

Like all Old World monkeys, the Barbary macaque has well-developed sitting pads (ischial callosities) on its rear. Females exhibit an exaggerated anogenital swelling, which increases in size during oestrus. It has cheek pouches and high-crowned bilophodont molars (molars with two ridges); the third molar is elongated. The diploid chromosome number of the Barbary macaque is 42, like other members of the Old World monkey tribe Papionini.

 Distribution and habitat

The Barbary macaque is the only macaque species found outside Asia, and only African primate that survives north of the Sahara Desert. It lives mainly in fragmented areas of the Rif and the Middle and High Atlas mountain ranges of Morocco and the Grande and Petite Kabylie mountain region of Algeria. It has been recorded at elevations of , though it seems to prefer higher elevations. The Moroccan and Algerian populations are around  apart, although the gap was smaller during the Holocene.

The Barbary macaque also occurs in the British Overseas Territory of Gibraltar at the southern tip of Europe's Iberian Peninsula. Gibraltar historian Alonso Hernández del Portillo noted in the early 17th century that the macaques had been present "from time immemorial". Most likely, the Moors introduced macaques from North Africa to Gibraltar during the Middle Ages. During World War II, Winston Churchill ordered for more Barbary macaques to be introduced to Gibraltar to reverse population declines. Today, there are around 300 Barbary macaques in Gibraltar.

It can live in a variety of habitats, such as cedar, fir, and oak forests, grasslands, thermophilous scrub, and rocky ridges full of vegetation in Mediterranean climate with seasonal extremes of temperature. In Morocco, most Barbary macaques inhabit Atlas cedar (Cedrus atlantica'') forests, but this could reflect the present habitat availability rather than a specific preference for this habitat. In Algeria, the Barbary macaque inhabits mainly Grande and Petite Kabylia, ranges that form part of the Tell Atlas mountain chain, but there is also an isolated population in Chréa National Park. It lives in mixed cedar and holm oak forests, humid Portuguese and cork oak forests, and scrub-covered gorges.

Fossil evidence indicates the species inhabited southern Europe and all of North Africa. Historically, it occurred across North Africa from Libya to Morocco. A Tunisian population was mentioned in the works of ancient Greek writer Herodotus, indicating the species has become extinct there within the last 2,500 years.

Behaviour and ecology

The Barbary macaque is gregarious, forming mixed groups of several females and males. Troops can have 10 to 100 individuals and are matriarchal, with their hierarchy determined by lineage to the lead female. Unlike other macaques, the males participate in rearing the young. Males may spend a considerable amount of time playing with and grooming infants. In this way, a strong social bond is formed between males and juveniles, both the male's own offspring and those of others in the troop. This may be a result of selectivity on the part of the females, who may prefer highly parental males.

The mating season runs from November through March. The gestation period is 147 to 192 days, and females usually have only one offspring per pregnancy. Females rear twins in rare instances. Offspring reach maturity at three to four years of age, and may live for 20 years or more.

Grooming other Barbary macaques leads to lower stress levels for the individuals that do the grooming. While stress levels do not appear to be reduced in animals that are groomed, grooming more individuals leads to even lower stress levels; this is a benefit that might outweigh the costs to the groomer, which include less time to participate in other activities such as foraging. The mechanism for reducing stress may be explained by the social relationships (and support) that are formed by grooming.

Male Barbary macaques interfere in conflicts and form coalitions with other males, usually with related males rather than with unrelated males. These relationships suggest that males do so in order to indirectly increase their own fitness. Furthermore, males form coalitions with closely related kin more often than they do with distantly related kin. These coalitions are not permanent and may change frequently as male ranking within the group changes. Although males are more likely to form coalitions with males who have helped them in the past, this is not as important as relatedness in determining coalitions. Males avoid conflicting with higher ranking males and will more frequently form coalitions with the higher ranking male in a conflict. Close grouping of males occur when infant Barbary macaques are present. Interactions between males are commonly initiated when a male presents an infant macaque to an adult male who is not caring for an infant, or when an unattached male approaches males who are caring for infants. This behaviour leads to a type of social buffering, which reduces the number of antagonistic interactions among males in a group.

An open mouth display by the Barbary macaque is used most commonly by juvenile macaques as a sign of playfulness.

Alarm calls
The main purpose of calls in Barbary macaques is to alert other group members to possible dangers such as predators. Barbary macaques can discriminate calls by individuals in their own group from those by individuals in other groups of conspecific macaques. Neither genetic variation nor habitat differences are likely causes of acoustic variation in the calls of different social groups. Instead, minor variations in acoustic structure among groups similar to the vocal accommodation seen in humans are the likely cause. However, acoustic characteristics such as pitch and loudness are varied based on the vocalizations of individuals they associate with, and social situations play a role in the acoustic structure of calls.

Barbary macaque females have the ability to recognize their own offspring's calls through a variety of acoustic parameters. Because of this, infant calls do not have to differ dramatically for mothers to be able to recognize their own infant's call. Mothers demonstrate different behaviours on hearing the calls of other infant macaques as opposed to the calls of their own offspring. More parameters for vocalizations lead to more reliable identification of calls in both infants and in adult macaques so it is not surprising that the same acoustic characteristics that are heard in infant calls are also heard in adult calls.

Mating

Although Barbary macaques are sexually active at all points during a female's reproductive cycle, male Barbary macaques determine a female's most fertile period by sexual swellings on the female. Mating is most common during a female's most fertile period. The swelling size of the female reaches a maximum around the time of ovulation, suggesting that size helps a male predict when he should mate. This is further supported by the fact that male ejaculation peaks at the same time that female sexual swelling peaks. Change in female sexual behaviour around the time of ovulation is insufficient to demonstrate to the male that the female is fertile. The swellings, therefore, appear necessary for predicting fertility.

Barbary macaque females differ from other nonhuman primates in that they often mate with a majority of the males in their social group. While females are active in choosing sexual associations, the mating behaviour of macaque social groups is not entirely determined by female choice. These multiple matings by females decrease the certainty of paternity of male Barbary macaques and may lead them to care for all infants within the group. For a male to ensure his reproductive success, he must maximize his time spent around the females in the group during their fertile periods. Injuries to male macaques peak during the fertile period, which points to male-male competition as an important determinant of male reproductive success. Not allowing a female to mate with other males, however, would be costly to the male, since doing so would not allow him to mate with more females.

Parenting

Barbary macaques from all age and sex groups participate in alloparental care of infants. Male care of infants has been of particular interest to research because high levels of care from males are uncommon in groups where paternity is highly uncertain. Males even act as true alloparents of infant macaques by carrying them and caring for them for hours at a time as opposed to just demonstrating more casual interactions with the infants. The social status of females plays a role in female alloparental interactions with infants. Higher-ranking females have more interactions, whereas younger, lower-ranking females have less access to infants.

Diet
The diet of the Barbary macaque consists of a mixture of plants and insect prey. It consumes a large variety of gymnosperms and angiosperms. Almost every part of the plant is eaten, including flowers, fruits, seeds, seedlings, leaves, buds, bark, gum, stems, roots, bulbs, and corms. Common prey caught and consumed by Barbary macaques are snails, earthworms, scorpions, spiders, centipedes, millipedes, grasshoppers, termites, water striders, scale insects, beetles, butterflies, moths, ants, and even tadpoles.

Barbary macaques can cause major damage to the trees in their prime habitat, the Atlas cedar forests in Morocco. Since deforestation in Morocco has become a major environmental problem in recent years, research has been conducted to determine the cause of the bark stripping behaviour demonstrated by these macaques. Cedar trees are also vital to this population of Barbary macaques as an area with cedars can support a much higher density of macaques than one without them. A lack of a water source and exclusion of monkeys from water sources are major causes of cedar bark stripping behaviour in Barbary macaques. Density of macaques, however, is less correlated with the behaviour than the other causes considered.

Predators
The Barbary macaque's main predators are the domestic dog, leopard and eagles; the golden eagle may only prey on cubs, since it is morphologically not adapted to hunt primates. The approach of eagles and domestic dogs is known to elicit an alarm call response.

Threats

Wild populations of Barbary macaques have suffered a major decline in recent years to the point of being declared an endangered species on the IUCN Red List since 2008. The Barbary macaque is threatened by fragmentation and degradation of forest habitat, and poaching for the illegal pet trade;  it is also killed in retaliation for raiding crops.
Today, no accurate data exists on the location and number of individuals out of their natural habitat. An unknown number of individuals are living in zoological collections, at other institutions, in private hands, in quarantine, or waiting to be relocated to appropriate destinations.

The habitat of the Barbary macaque is under threat from increased logging activity. Local farmers regard the Barbary macaque as pest and engage in its extermination. Once common throughout northern Africa and southern Mediterranean Europe, only an estimated 12,000 to 21,000 Barbary macaques are left in Morocco and Algeria. Once, its distribution was much more extensive, spreading east through Algeria, Tunisia and Libya, and north to the United Kingdom. Its range is no longer continuous, with only isolated areas of range remaining. By the Pleistocene, it inhabited the warmer Mediterranean regions of Europe, from the Balearic Islands and mainland Iberia and France in the west, east to Italy, Sicily, Malta, and as far north as Germany and Norfolk in the British Isles.
The species decreased with the arrival of the last Last Glacial Period, going functionally extinct on the  Iberian Peninsula except for Gibraltar around 30,000 years ago.

The Barbary macaque is threatened by habitat loss, overgrazing, and illegal capture. In Morocco, tourists interact with Barbary macaques in many regions. Information collected in the interviews with inhabitants in the High Atlas of Morocco indicated that the capture of macaques occurs in these regions. Conflict between local people and wild macaques is one of the greatest challenges to Barbary macaque conservation in Morocco. The main threats to the survival of Barbary macaques in this region have been found to be habitat destruction and the impact of livestock grazing, but problems of conflict with inhabitants are also increasing due to crop raiding and the illegal capture of macaques. Human–macaque conflict is mainly due to crop raiding. In the High Atlas of Morocco, macaques attract a large number of tourists every year, and they are favoured for their potential benefits to tourism. In addition, macaques have some ecological roles; for example, they are the predators of several destructive insects and pests of plants and participate in seed dispersal in many plant species.

In the Central High Atlas, the Barbary macaque occurs in relatively small and fragmented areas restricted to the main valleys at elevations of . In a 2013 study, researchers reported that they found Barbary macaques in relatively small and fragmented habitats in 10 sites, and that the species no longer occurred in four localities. This could be attributed to habitat degradation, hunting activities, the impact of livestock grazing, and disturbance by people. As deforestation for agriculture and overgrazing continues, the remaining forest becomes increasingly fragmented. Consequently, the Barbary macaque is now restricted to small, fragmented relict habitats.

Human use and tourism
Many of the mistaken ideas about human anatomy contained in the writings of Galen are apparently due to his use of the Barbary macaque, the only anthropoid available to him, in dissections. Strong cultural taboos of his time prevented his performing any actual dissections of human cadavers, even in his role as physician and teacher of physicians.

Macaques in Morocco are frequently used as photo props, despite their protected status. Tourists are encouraged to take photos with the animals for a fee. Macaques are also sold as pets in Morocco and Algeria, and exported to Europe to be used as pets and fighting monkeys, both in physical marketplaces and online.

Tourists interact with wild monkeys across the globe, and in some situations, tourists may be encouraged to feed, photograph, and touch the monkeys. Although tourism has the potential to bring in money towards conservation goals and provides an incentive for the protection of natural habitats, close proximity and interactions with tourists can also have significant psychological impacts on the Barbary macaques. Fecal samples and stress-indicating behaviours, such as belly scratching, indicate that the presence of tourists has a negative impact on the macaques. Human activities such as taking photographs cause the animals stress, possibly because the people come too close to the animals and make prolonged eye contact (a sign of aggression in many primates). Macaques that live in areas close to human contact have more parasites and lower overall health than those that live in wilder environments, at least in part due to the unhealthy diets they receive as a result of feeding from humans.

Several groups of Barbary macaques can be found in tourist sites, where they are affected by the presence of visitors providing food to them. Researchers comparing two such groups in the central High Atlas mountains in 2008 found that the tourist group of Barbary macaques spent significantly more time engaged in resting and aggressive behaviour, and foraged and moved significantly less than the wild group. The tourist group spent significantly less time per day feeding on herbs, seeds, and acorns than the wild group. Human food accounted for 26% of the daily feeding records for the tourist group, and 1% for the wild-feeding group.
Scientists who collected data on the seasonal activity budget and diet composition of the endangered Barbary macaque group inhabiting a tourist site in Morocco found that activity budgets and diet of the study group varied markedly among seasons and habitats. The percentage of daily time spent in foraging and moving was lowest in spring, and the daily time spent in resting was highest in spring and summer. The time budget devoted to aggressive display was highest in spring than the other three seasons. There is an increase in the daily feeding time spent eating flowers and fruits in summer, seeds, acorns, roots and barks in winter and autumn, herbs in spring and summer, and a clear increase in consumption of the human food in spring.
The tourist and the wild groups did not differ in the proportion of daily records devoted to terrestrial feeding, but the tourist group spent a significantly lower percentage of daily records in terrestrial foraging, moving and resting, while performing more terrestrial aggressive displays more than the wild group. There was no significant difference between the two groups in the proportion of terrestrial feeding records spent eating fruits; but the tourist group had lower daily percentages of terrestrial feeding on leaves, seeds and acorns, roots and barks, and herbs, while it spent higher daily percentages of terrestrial feeding on human food.

Barbary macaques were traded or perhaps given as diplomatic gifts as long ago as the Iron Age, as indicated by remains found in such sites as Emain Macha in Ireland, dating to no later than 95 BC; an Iron Age hillfort, the Titelberg in Luxembourg; and two Roman sites in Britain.

See also
 Djebel Babor Nature Reserve
 Trentham Monkey Forest
 Celebes crested macaque

References

External links

ARKive - images and movies of the Barbary macaque (Macaca sylvanus)

Macaca
Primates of Africa
Mammals of North Africa
Mammals of Europe
Maghreb
Endangered fauna of Africa
Endangered biota of Europe
Mammals described in 1758
Species endangered by habitat loss
Taxa named by Carl Linnaeus

Barbary macaque


Plöwen er en by og kommune i det nordøstlige Tyskland, beliggende i Amt Löcknitz-Penkun i den sydøstlige del af Landkreis Vorpommern-Greifswald. Landkreis Vorpommern-Greifswald ligger i delstaten Mecklenburg-Vorpommern.

Geografi
Kommunen Plöwen er beliggende mellem Randowbruch og grænsen til Polen. I det skovrige landskab ligger Naturschutzgebiet Plöwensches Seebruch, voldstedet Burgwall Hühnerwinkel og den omkring 18 hektar store Großer Kutzowsee. Søen er kendt for sit rene vand. I kommunen ligger ud over Plöwen, landsbyen Wilhelmshof.

Trafik
Bundesstraße B 104 (Pasewalk – Stettin) krydser kommunen syd for byen, og tre kilometer mod vest er der togforbindelse fra Löcknitz.

Eksterne kilder og henvisninger

 Byens side på amtets websted
 Befolkningsstatistik

Byer i Mecklenburg-Vorpommern
Kommuner i Mecklenburg-Vorpommern
Amt Löcknitz-Penkun
Byer i Kreis Vorpommern-Greifswald

Plöwen


The String Quartet No. 6 in B-flat major, Op. 18, No. 6, was written between 1798 and 1800 by Ludwig van Beethoven and published in 1801, and dedicated to Joseph Franz von Lobkowitz.

Movements

The quartet is in four movements:

Allegro con brio
Adagio ma non troppo
Scherzo: Allegro
La Malinconia: Adagio – Allegretto quasi Allegro

This work begins with a sonata form. The first theme starts in B♭ with a conversation between the first violin and the cello. After a little bit of back and forth, the second violin takes over the conversation from the cello. Then the piece modulates to the dominant of F major and then F minor for the second theme. After a repeat of the first and second themes, the development section starts in F major. It then shifts to D major and on to G minor and eventually returns to F major before shifting to B♭ for the recapitulation. This time around the second theme stays in B♭.

The second movement is in E major and starts with the first violin playing a lyrical melody in  time. The mood shifts with the move to a minor key and unexpected accents and silences. The viola and cello interject with an odd motif marked "queste note ben marcato".

The Scherzo returns to B major and is a "tour de force of syncopation" and "an explosion of rhythmic eccentricity". "It depends on rhythmic effects of 3 x 2 as against 2 x 3 within the 6 eight-notes to the bar in a moderate 3/4 meter."

The fourth movement is the crux of the piece and possibly the highlight of Op. 18. It is marked "Questo pezzo si deve trattare colla più gran delicatezza" ("This piece is to be played with the greatest delicacy".). The first section, in  time is marked Adagio and on one reading matches the "Melancholy" of the title. The second section marked "Allegretto quasi allegro" is in  time and is more sanguine. It is a fast and simple evocation of a Viennese ballroom or German country dance. This proceeds in contrast to the first section  but eventually grinds to a halt on a fortissimo diminished chord. There follows a brief return of section 1 (10 bars) followed by a briefer return of section 2 (5 bars) (in a minor) followed by an ever briefer return of section 1 (only 2 bars). This is followed by section 3, which is really a lengthier return of section 2, which starts in G and moves back to B. A similar procedure can be found in Beethoven's piano concerto Op. 19 in the same key. In the last movement, the A section returns in G major rather than B and modulates back to B via the same chord progression as in this quartet. Also, the main themes of the movements share the same initial pulse (short note on the first beat followed by a longer accentuated note on the second beat in a triple metre).

Notes

References and further reading

The Beethoven Quartets, Joseph Kerman.  New York, W.W. Norton & Co., 1966.
Beethoven The Music and The Life, Lewis Lockwood. New York, W.W. Norton & Co., 2003
The Beethoven Quartet Companion, edited by Robert Winter and Robert Martin. (1994: University of California Press)

External links

Performance of String Quartet No. 6 by the Belcea Quartet from the Isabella Stewart Gardner Museum in MP3 format

String quartet 06
1800 compositions
Compositions in B-flat major

String Quartet No. 6 (Beethoven)


Sezona 2017. je 22. sezona IndyCar prvenstva i 96. sezona Američkog automobilističkog prvenstva.

Momčadi i vozači

Momčadske promjene uoči početka sezone

 Momčad Chip Ganassi Racing je objavila kako raskida ugovor s glavnim sponzorom, korporacijom Target, s kojom je surađivala zadnjih 27 godina.

 A. J. Foyt Enterprises objavio je kako prelazi s Hondinih motora na Chevroletove motore.

 KV Racing Technology se neće natjecati u IndyCaru ove sezone.

Vozačke promjene uoči početka sezone

Kalendar

Poredak

Izvori

Vanjske poveznice
 indycar.com

2017

IndyCar – sezona 2017.


نادي هال سيتي لكرة القدم  هو نادي كرة قدم إنجليزي محترف يقع في مدينة كينغستون إيبون هول  وتأسس عام 1904. تعدّ مشاركة الفريق في الدوري الإنجليزي الممتاز موسم 2008-09 أول مشاركة في تاريخ الفريق، حيث استطاع المشاركة بعد حصوله على المركز الثالث في الدوري الإنجليزي الدرجة الثانية تاركا الأول لـ ويست بروميتش ألبيون والثاني لـ ستوك سيتي بعدما تغلب على (بريستول سيتي) بواقع 1-0 على ملعب ويمبلي الرائع. ومن الجدير بذكره أن أعلى مركز استطاع هال سيتي الحصول عليه كان في موسم 1909-10 في الدوري الإنجليزي الدرجة الثانية ذا النسخة القديمة عندما حلَّ ثالثا تاركا المركز الأول لـ مانشستر سيتي، ويعدّ الوصول لنهائي كأس الاتحاد الإنجليزي لكرة القدم عام 1930 أعظم إنجاز حققه الفريق.

تشكيلة الفريق

التشكيلة الحالية
آخر تحديث في 12 سبتمبر 2016.

تنتهي إعارة ديوميرسي مبوكاني في 31 ديسمبر 2016 ، و تنتهي إعارة ماركوس هينريكسن في 30 يونيو 2017.

المراجع

أندية الدوري الإنجليزي الممتاز
أندية دوري البطولة الإنجليزية
أندية كرة قدم أسست في 1904
هال سيتي
أندية كرة قدم في إيست رايدينج أوف يوركشير
الرياضة في كينغستون أبون هال
تأسيسات سنة 1904 في إنجلترا

هال سيتي


Graham Ward, CBE (* 9. Mai 1952) ist ein britischer Wirtschaftsprüfer.

Leben
Ward besuchte das Dulwich College in London. Danach studierte er Chemie am Jesus College der University of Oxford und war Fellow am Institute of Chartered Accountants in England and Wales.

Er war von 2000 bis 2001 Präsident des Institute of Chartered Accountants in England and Wales und Chairman des Consultative Committee of Accountancy Bodies. Von 2001 bis 2004 war er Chairman der British Energy Association. Er war dann von 2004 bis 2006 Präsident der International Federation of Accountants (IFAC). Bis 2010 war er zudem Partner bei PricewaterhouseCoopers.

Er ist Vizepräsident des UK India Business Council. Seit 2008 ist er stellvertretender Vorsitzender des World Energy Council und Mitglied des Executive Council der Parliamentary Group for Energy Studies. Er ist Governor des Dulwich College und des Goodenough College sowie Finanzberater der St Paul's Cathedral in London.

Weblinks
 Lebenslauf von Graham Ward im House of Commons (englisch)

Einzelnachweise

Wirtschaftsprüfer
Commander des Order of the British Empire
Brite
Geboren 1952
Mann

Graham Ward (Wirtschaftsprüfer)


It Bites ist eine englische Rockband, die eine Mischung aus Pop-Rock, Hardrock und Progressive Rock spielt.

Geschichte
Schon als Teenager hatten der Gitarrist Francis Dunnery, Bassist Dick Nolan und der Schlagzeuger Bob Dalton in Egremont (Cumbria) eine Band gegründet, zu der ab 1982 auch der Keyboarder John Beck gehörte und die sich It Bites nannte. Nach einer ersten Auflösung 1983 taten sich Dunnery, Nolan, Beck und Dalton bereits 1984 in London wieder zusammen; statt Stücke von Level 42 nachzuspielen, wollten sie nun Progressive Rock in der Tradition der 1970er-Jahre mit dem Pop der 1980er zu etwas Neuem verschmelzen.

Ein selbstgefertigtes Demo verschaffte der Band einen Plattenvertrag bei Virgin Records, und im Gefolge ihrer erfolgreichen Single Calling All The Heroes (Platz 6 in den britischen Single-Charts) veröffentlichten sie 1986 eine erste Studioplatte The Big Lad In The Windmill. Sie traten als Vorband für Marillion und Robert Plant auf und erspielten sich mit dem zweiten, von Steve Hillage produzierten Album Once Around The World eine Fanbasis als Neo-Prog-Band. Beim dritten Album Eat Me In St. Louis konnte Francis Dunnery seine Vorliebe für Hard-Rock in den Vordergrund bringen, und die poppige Produktion der Platte durch Reinhold Mack (Queen, Electric Light Orchestra) verstörte das Prog-Publikum (zumal das Artwork von Roger Dean stammte), war live aber bei Auftritten mit den Beach Boys und Jethro Tull durchaus erfolgreich. Infolge der aus diesem Richtungswechsel resultierenden Streitereien während der Aufnahmen zu einer vierten Platte verließ Dunnery 1990 die Gruppe und wandte sich einer Solokarriere zu. Nach einigen Experimenten unter den Namen Navajo Kiss und Sister Sarah (mit dem Sänger Lee Knott) löste sich die Gruppe auf; anstelle der geplanten Studio-LP veröffentlichte die Plattenfirma einen Livemitschnitt.

Die Musiker waren dann als Studio- und Tourmusiker für The Alan Parsons Project, Tony Banks, Ray Davies und John Wetton tätig, ehe sich Beck und Dalton 2005 bei der Supergroup Kino wiederbegegneten (die 2018 in veränderter Besetzung ein zweites Album vorlegte) und dort den Gitarristen John Mitchell kennenlernten, der ansonsten als Produzent und Mitglied von Arena bekannt ist. Als 2006 eine It Bites-Wiedervereinigung geplant wurde, die daran scheiterte, dass Francis Dunnery in den USA lebte und der Rest der Band weiterhin in England, wurde Mitchell der neue Sänger und Gitarrist der Gruppe. Er schrieb zusammen mit John Beck die Kompositionen des Comeback-Albums The Tall Ships. Beim fünften Studioalbum Map Of The Past, ebenfalls komponiert von Mitchell/Beck, fungierte Lee Pomeroy als Bassist, der vorher mit Take That, Rick Wakeman und Archive gearbeitet hatte, Mitglied bei Headspace ist, und 2017/18 mit Yes feat. Anderson, Rabin, Wakeman sowie mit Jeff Lynne`s E.L.O. tourte. 2018 erscheint eine 5-CD-Box mit Liveaufnahmen von Ende der 80er bzw. Anfang der 90er Jahre, auf der auch Material des zu jener Zeit geplanten, aber nie realisierten vierten Albums mit Francis Dunnery zu hören ist.

Diskografie

Studioalben

Weitere Veröffentlichungen
 2008: The Tall Ships
 2012: Map of the Past

Kompilationen
 1990: The It Bites Album (Virgin Japan)
 1995: Best Of - Calling All the Heroes (EMI)
 2014: Whole New World. The Virgin Albums 1986-1991 (4-CD-Box, enthält The Big Lad in the Windmill und Once Around the World jeweils mit Bonustracks, Eat Me in St. Louis und das Live-Album Thank You and Goodnight)

Livealben

Weitere Veröffentlichungen
 2003: Live in Montreux
 2003: Live in Tokyo (Videoalbum)
 2007: When the Lights Go Down
 2010: This Is Japan
 2011: It Happened One Night
 2018: Live in London

Singles

Weitere Veröffentlichungen
 1986: All in Red
 1988: Midnight
 1988: Once Around the World

Videoalben
 2003: Live in Tokyo
 2011: It Happened One Night

Quellen

Weblinks
 Offizielle Website

Britische Band
Art-Rock-Band
Hard-Rock-Band

It Bites


Le coup de croc est une combinaison de base du jeu de dames qui exploite le temps de repos d'une attaque adverse pour préparer un coup direct, par le biais généralement d'un pionnage.

Ce coup, pourtant assez simple, comporte trois variantes ce qui le rend un peu difficile d'abord pour le débutant.

Principe du coup de croc

En réponse à l'attaque d'une pièce par l'adversaire, avec pionnage à suivre, on déclenche un second pionnage qui permet de garder le trait dans chaque variante et d'exploiter le temps de repos pour déclencher, à partir du pion qui est offert, un coup direct. C'est comme si l'on jouait deux fois de suite avec, en plus, la possibilité de coller une pièce adverse. Voir animation.

Les trois variantes sont assez proches les unes des autres. Deux d'entre elles ne sont d'ailleurs que de simples interversions. Chacune d'elles permet bien cependant de réaliser le même coup direct.

Le coup de croc est à surveiller dès les premières évolutions de la partie. Il intervient par exemple après le début 33-28 (18-23) 39-33 (12-18) 44-39 (7-12) 24-30 (20-24) 31-27 (17-21) 37-31 (14-20) 31-26? (24-29)! etc..

Des variantes de ce coup, comme le coup de la galerie, n'utilisent plus un pionnage mais un simple mouvement pour exploiter le temps de repos.

Bibliographie
 .
 .
 .
 .

 .

Notes et références

croc

Coup de croc


3. ŽNL Požeško-slavonska u sezoni 2016./17. predstavlja ligu sedmog ranga natjecanja nogometne lige u Hrvatskoj, te 3. rang županijske lige u Požeško-slavonskoj županiji.
Sudjelovalo je devet klubova, a prvak je momčad Graničar iz Bučja.

Ljestvica

Rezultatska križaljka
podebljan rezltat - igrano u prvom dijelu lige (1. – 9. kolo)
rezultat normalne debljine - igrano u drugom dijelu lige (10. – 18. kolo)
 prekrižen rezultat  - poništena ili brisana utakmica

Poveznice
 Nogometni savez Požeško-slavonske županije
 3. ŽNL Požeško-slavonska
 1. ŽNL Požeško-slavonska 2016./17.
 2. ŽNL Požeško-slavonska 2016./17.

Izvori
 nspsz.hr, 3. ŽNL požeško-slavonska 2016./17. - zapisnik 18. kola, objavljeno 25. svibnja 2017., preuzeto 3. srpnja 2017.
 rsssf.com, Hrvatska 2016./17., 7. rang - 3. ŽNL

Požeško-slavonska-2016-17
požeško-slavonska-3
Nogomet u Požeško-slavonskoj županiji

3. ŽNL Požeško-slavonska 2016./17.


බුදු දහමට අනුව අනත්ත යනු මාගේ යනුවෙන් දෙයක් නැත යන සංජානනයයි. මෙය දුක්ඛ සහ අනිච්ච සමග එක්ව ගත්කල පැවැත්මේ ත්‍රිලක්‍ෂණය වේ.

ත්‍රිලක්‍ෂණය

අනාත්ම


Valparaíso es un municipio brasileño situado en el estado de São Paulo. Tiene una población estimada, a fines de 2022, de 23 775 habitantes.

Se localiza a 21°13'20" de latitud sur y a 50°52'06" de longitud oeste, a una altitud de 449 metros.

Carreteras
 SP-300
 SP-541

Administración
 Alcalde: Carlos Alexandre Pereira (2021-2024)
 Vicealcalde: Mauro Sérgio Rosa Redigolo

Referencias

Enlaces externos

Localidades de São Paulo

Valparaíso (São Paulo)


La torre de Vilar es una torre medieval fortificada que hizo las veces de residencia nobiliar y símbolo de poder. Está situada dentro del término de Vilar do Torno e Alentém, en Lousada, norte de Portugal. Sirve como atalaya sobre el valle del río Sousa y forma parte de la Ruta del Románico del valle del Sousa. En 1978 fue declarada inmueble de interés público.

La torre, de 14 metros de altura y 5 plantas, fue levantada en el siglo XIII o el XIV a instancias de los señores de Riba de Vizela, atribuyéndose su encargo a Gil Martins de Riba Vizela a partir de un documento de 1258. Sus muros son de sillería de granito y presentan numerosas ventanas saeteras. De las plantas interiores se conservan algunas ménsulas, que soportaban las vigas de los forjados de madera.

Referencias
 (En portugués) www.guiadacidade.pt; Torre de Vilar (Lousada).

Vilar
Arquitectura de Portugal del siglo XIII
Lousada

Torre de Vilar


Țările de Jos la Jocurile Olimpice de vară din 2012 de la Londra, în perioada 27 iulie - 12 august 2012, a participat cu o delegație de 175 de sportivi care a concurat la 18 de sporturi. S-a aflat pe locul 13 în clasamentul pe medalii.

Referințe
  Țările de Jos la Jocurile Olimpice de vară din 2012  pe Sports Reference

Țările de Jos la Jocurile Olimpice
Țări la Jocurile Olimpice de vară din 2012


Timothy  (ca. 1844 – 3. april 2004) var en 5 kg tung maurisk landskildpadde, der antages at have været omkring 160 år gammel ved sin død. Dette gjorde Timothy til den ældste beboer i Storbritannien. På trods af navnet, så var Timothy en hun-skildpadde, men i 1800-tallet var man ikke i stand til at kønsbestemme skildpadder. Timothy blev navngivet efter en skildpadde, som Gilbert White havde ejet.

Man mener, at Timothy blev født i Middelhavet på Tyrkiets kyst og hun blev fundet af en portugisisk  kaper i 1854 i en alder af omkring 10 år, af kaptajn John Guy Courtenay-Everard, fra Royal Navy. Skildpadden tjente som maskot på en række flådefartøjer frem til 1892. Hun var maskot på HMS Queen under det første bombardment af Sevastopol i Krimkrigen (hun var den længste overlevende fra denne krig), og flyttede herefter til HMS Princess Charlotte, og derefter til HMS Nankin. Efter hendes service i flåden blev hun pensioneret og levede resten af sit liv på land, hvor hun blev overtaget af jarlen af Devon til hans hjem Powderham Castle. Fra 1935 boede hun i slottets rosenhave, og blev ejet af Camilla Gabrielle Courtenay (1913-2010), der var datter af den 15. jarl af Devon. På undersiden var der ridset i skjoldet "Where have I fallen? What have I done?" (Hvor er jeg faldet? Hvad har jeg gjort?), som var en engelsk oversættelse af Courtenay-familiens  motto ubi lapsus, quid feci.

I 1926 besluttede Timothys ejere at han skulle parre sig, og det blev opdaget at "han" var en hun. På trods af denne nyttige information, mislykkedes parringsforsøget.

Timothy blev begravet tæt ved, hvor hun døde på Powderham Castle.

Se også
Jonathan (skildpadde), det antageligvis ældste reptil i verden i 2008
Harriet, en skildpadde der døde i 2006 som et af de ældste kendte dyr.
Lin Wang

Referencer

Eksterne henvisninger
A Net Memorial, including a picture

Skildpadder
Berømte dyr

Timothy (skildpadde)


Selenastrum, rod zelenih algi iz porodice Selenastraceae. Postoji 1pet taksonomski priznatih vrsta, sve su slatkovodne

Vrste
 Selenastrum bibraianum Reinsch - tip
 Selenastrum bifidum A.W.Bennett
 Selenastrum capricornutum Printz
 Selenastrum rinoi Komárek & Comas
 Selenastrum subtile (Hindák) P.Marvan, J.Komárek & A.Comas

Izvori

Vanjske poveznice

Rodovi Selenastraceae

Selenastrum


Wilrijk (antigua ortografía: Wilrijck) es un distrito en la ciudad de Amberes en Flandes, Bélgica. Se separó como municipalidad en 1983 y en el año 2000 se convirtió en uno de los nueve distritos de la ciudad.

La primera casa en esa localidad fue construida en el año 600 a. C. El pueblo fue mencionado por primera vez en una acta del año 1003 con el nombre de uuilrika. Probablemente el nombre del pueblo se deriva del nombre galo-romano Villariacum.

Cada cinco años se celebra el Festival de la cabra que atrae a muchos turistas, por lo que la municipalidad se conoce como el Pueblo de las cabras. La última celebración fue el 19 de septiembre de 2010.

Personajes destacados
Toby Alderweireld (n. 1989), futbolista.
Victor Campenaerts (n. 1991), ciclista.
Linda Mertens (n. 1978), cantante.

Referencias

Enlaces externos
 Festividad de la cabra
 www.wilrijk.be

Wilrijk


Three ships of the Royal Navy have borne the name HMS Delhi, after the Indian city of Delhi:

 HMS Delhi was the name under which the battleship  was constructed, but she was renamed a month prior to her launch in November 1913.
  was a  light cruiser launched in 1918.  She served in the Second World War and was scrapped in 1948.
  was formerly the  cruiser , transferred to the Royal Indian Navy in 1948, and recommissioned as INS Delhi (C74) when India became a republic in 1950.  She was broken up in 1978.

Royal Navy ship names

fi:HMS Delhi

HMS Delhi


محمود عباس ديكسن هو لاعب كرة قدم كويتي، من أهم لاعبي نادي السالمية الرياضي في الكويت. مثل منتخب الكويت لكرة القدم عدة مرات، أبرزها عام في كأس الخليج 1970 التي أقميت في مملكة البحرين عندما أحرز أول هدف كويتي في دورات الخليج، و أيضا أحرز لقب الهداف ليصبح أول هدفا لدورات الخليج.

مراجع

صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة (أشخاص أحياء)
لاعبو كرة قدم كويتيون
لاعبو نادي السالمية
مواليد القرن 20

محمود ديكسن


جون ستيوارت  مذيع وممثل وكاتب ومنتج أمريكي يهودي وشخصية كوميدية معروفة عالمياً خصوصاً بعد أن أصبح الشخصية صاحبة الدور الأساسي في برنامج (ذا دايلي شو) منذ عام 1999 وحتى العام 2015. ويعتبر هذا البرنامج أحد أهم البرامج التابعة لقناة كوميدي سنترال. يعرف ستيوارت بانتقاده وبشكل كوميدي للأوضاع السياسية الراهنة في برنامجه، ويعرض آخر أخبار الساعة بطريقة ساخرة.

حصل جونثان ستيوارت على الكثير من جوائز الإيمي ويعتبر إحدى الشخصيات الكوميدية الأمريكية المرموقة، كما كان له تأثير بارز على شخصية ستيفن كولبير والذي كان إحدى الشخصيات ضمن برنامج (ذا دايلي شو).

نشأته
وُلد جون ستيوارت باسم جوناثان ستيوارت ليبوفيتس (بالإنجليزية: Jonathan Stuart Leibowitz) في 28 نوفمبر 1962 في نيويورك، لماريان (اسم عائلتها عند الولادة لاسكين): هي مدرّسة أصبحت مستشارة تربوية في ما بعد، ودونالد ليبوفيتس، بروفيسور فيزياء في كلية نيوجيرسي وكلية توماس إديسون. عائلة ستيوارت من اليهود الذين هاجروا إلى أمريكا من بولندا وأوكرانيا وبيلاروسيا، وقد وُلد أحد أجداده في مانزولي (التي تشكل اليوم جزءًا من منغوليا الداخلية). وهو ثاني أربعة أبناء، مع شقيقه الأكبر لورنس وشقيقيه الأصغرين دان وماثيو.

تطلّق والدا ستيوارت حين كان في الحادية عشرة من عمره، وأقصي ستيوارت كثيرًا عن أبيه. وبسبب هذه العلاقة الجافية مع أبيه، التي وصفها في عام 2015 بأنها «ما تزال معقدة»، تخلى عن اسم عائلته وبدأ يستخدم اسمه الأوسط ستيوارت. قال ستيوارت: «كانت هناك فكرة باستخدام اسم عائلة أمي قبل الزواج، لكنني رأيت أن ذلك سيكون بمثابة صفعة كبيرة لأبي... هل كانت لدي بعض المشاكل مع أبي؟ أجل. لكن الناس ينظرون دائمًا [إلى تغيير اسم عائلتي] من منظار الهوية العرقية». وغيّر اسمه الأخير قانونيًا إلى ستيوارت في عام 2001. نشأ ستيوارت وأخوه لورنس، الذي شغل سابقًا وظيفة مدير العمليات لدى بورصة نيويورك ويورونكست (الشركة الأم لبورصة نيويورك)، في لورنسفيل، نيوجيرسي، حيث ارتادا مدرسة لورنس الثانوية. ووفقًا لستيوارت، فقد تعرض لتنمر معادٍ للسامية في طفولته. ووصف نفسه في الثانوية بأنه كان «معجبًا جدًا بيوجين دبس ويساريًا بعض الشيء».

نشأ ستيوارت في فترة حرب فيتنام وفضيحة ووترغيت، ما حرّض داخله «شكوكية صحية تجاه التقارير الرسمية». وتمثلت وظيفته الأولى في العمل برفقة أخيه في أحد متاجر وولوورث، ويقول مازحًا إن تعرضه للطرد على يد لورنس كان أحد «الأحداث التي تركت ندبة» في شبابه.

تخرج ستيوارت في عام 1984 من كلية وليام وماري في فيرجينيا، حيث لعب في فريق كرة القدم وتخصص أول الأمر في الكيمياء قبل أن يتحول إلى علم النفس. أثناء وجوده في وليام وماري، أصبح ستيوارت عضوًا في أخوية بي كابا ألفا، لكنه فصل نفسه من الأخوية لاحقًا، وغادر بعد ستة أشهر. قال لاحقًا: «كانت مسيرتي الجامعية تتمثل في الاستيقاظ متأخرًا واستظهار ملاحظات شخص آخر والانتشاء بالتدخين والذهاب إلى تدريب كرة القدم». ووصفه مدربه لكرة القدم في ما بعد بأنه «لاعب جيد» يتمتع «بطاقة عالية». وبعد الكلية، شغل ستيوارت عدة وظائف، مثل: مسؤول عن خطط الطوارئ في دائرة نيوجيرسي للخدمات الإنسانية، ومدير عقود لدى جامعة مدينة نيويورك، ومحرك دمى للأطفال من ذوي الإعاقات، ومدرب كرة قدم لدى ثانوية غلوسستر في فيرجينيا، ومتعهد تقديم طعام، ومساعد نادل، وعامل تفريغ بضائع لدى وولوورث، وساقٍ في حانة فرانكلين كورنر تافيرن (حانة عمالية محلية)، وساقي حانة في ملهى سيتي غاردنز الليلي الشهير في ترنتون، نيوجيرسي. وقال إن العمل في سيتي غاردنز كان لحظةً محورية بالنسبة إليه: «عند عثوري على هذا المكان المسمى سيتي غاردنز قلت لنفسي: (أوه، ربما لستُ غريب أطوار إلى هذه الدرجة، قد يكون هناك أشخاص آخرون لديهم نفس التوق إلى شيء يختلف عما هو لديهم الآن). وأظن أنه ألهم الكثير من الناس، فقد شكّل بيئة إبداعية بشدة، وكان مكانًا مبشرًا للغاية».

انظر ايضًا

 ريك سانشيز

روابط خارجية

مصادر

انتقاد الصحافة
أشخاص على قيد الحياة
أمريكيون من أصل بولندي يهودي
أمريكيون من أصل صيني
أمريكيون من أصل يهودي أوكراني
أمريكيون من أصل يهودي بيلاروسي
حائزون على جائزة إيمي برايم تايم
حائزون على جائزة بيبودي
حائزون على جائزة غرامي
حائزون على جائزة مارك توين
ديمقراطيون من ولاية نيويورك
كتاب أمريكيون في القرن 20
كتاب أمريكيون في القرن 21
كتاب أمريكيون يهود
كتاب تلفاز
كتاب تلفاز أمريكيون
كتاب تلفاز ذكور أمريكيون
كتاب سيناريو أمريكيون
كتاب سيناريو من ولاية نيويورك
كتاب غير روائيين أمريكيون في القرن 20
كتاب غير روائيين أمريكيون في القرن 21
كتاب غير روائيين ذكور أمريكيون
كتاب من مدينة نيويورك
كتاب من نيوجيرسي
كتاب هجائيون
كتاب هجائيون أمريكيون
كوميديو ستاند أب أمريكيون
كوميديون أمريكيون
كوميديون أمريكيون في القرن 20
كوميديون أمريكيون في القرن 21
كوميديون ذكور أمريكيون يهود
كوميديون من مدينة نيويورك
كوميديون يهود
كوميديون يهود أمريكيون
مخرجو أفلام من مدينة نيويورك
مخرجو أفلام من نيوجيرسي
مقدمو برامج تلفزيونية حوارية أمريكيون
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو تلفزيون أمريكيون
ممثلون أمريكيون
ممثلون أمريكيون في القرن 20
ممثلون أمريكيون في القرن 21
ممثلون ذكور يهود أمريكيون
ممثلون من مدينة نيويورك
ممثلون من ولاية نيوجيرسي
منتجو أفلام أمريكيون
منتجو تلفزيون
منتجو تلفزيون من مدينة نيويورك
منتجو تلفزيون من نيوجيرسي
مواليد 1962
مواليد في نيويورك
نباتيون أمريكيون
نقاد سياسيون أمريكيون
نقاد وسائل الإعلام الأمريكية

جون ستيوارت (كوميدي أمريكي)


مديرية مَوْزِع إحدى مديريات محافظة تعز. بلغ عدد سكانها 35054 نسمة عام 2004.
تقع في إطار الجزء الغربي لمحافظة تعز.

الموقع
 شمالها: مديريتا مقبنة والمخا
 جنوبها: مديرية الوازعية ، مديرية باب المندب ، وجزء من مديرية الشمايتين
 شرقها مديرية مقبنة ، وجزء من مديرية المواسط
 غربها: مديرية المخاء ، وجزء من مديرية باب المندب

المساحة

665.4 كم2

السكان

 34.815 نسمة
 الكثافة السكانية: 52.3/ كم2

التقسيم الإداري

تتكون إدارياً من (4) مدن هي : موزع ، العواشقة ، الاهمول ، الايتمة وهي أقل عزل المديرية سكاناً .. كما تعتبر مدينة العواشقة أكبر العزل مساحة (290.8كم2) .. في حين أن مدينة موزع هي الأكثر سكاناً والأصغر مساحة كونها تضم في إطارها مركز المديرية ..

السياحة

يوجد بها موقع أثري قديم يطلق عليه معبد الظهرة في عزلة الاهمول ، وموقع أثري آخر في مدينة موزع ، ويقع فوق جبل عفار ، إلى جانب 4 سراديب قديمة في قرية الغيل – عزلة العواشقة – كما أن هناك عدد آخر من المزارات تتركز معظمها في عزل موزع ومنها : قبة باسعد ، قبة المحولي ، قبة السيد حسين ، .. كما توجد حمامات طبيعية علاجية في قرية الدرابي – عزلة العواشقة .. إضافة إلى مزارات سياحية مثل / وادي رسيان ، وادي الغيل ، وادي المقيصع – في عزلتي العواشقة والاهمول..

الأنشطة الاقتصادية للسكان

معظم سكان المديرية يعملون في الزراعة وتربية الحيوان ، والبعض يمارسون الحرف اليدوية مثل صناعة الفخار(المدر).. ، وكذا ممارسة بعض الأنشطة التجارية الصغيرة الأخرى..ونسبة بسيطة منهم في الوظائف الحكومية.

المقومات الاقتصادية للمديرية

أولا : الإنتاج الزراعي
الحبوب : تزرع الذرة الرفيعة بأنواعها (البيضاء ، الحمراء ، الصفراء).. كما يتم إنتاج الدخن بكميات متوسطة ، وذلك في جميع عزل المديرية ، والذرة الشامية بكميات قليلة ، ويتركز إنتاجها في المساحات الواقعة على الأودية المائية والقريبة من آبار المياه..

الخضروات : البصل في عزلتي العواشقة والاهمول بكميات متوسطة ، والطماطم ، والبسباس ، والجزر البنجر (البطاط الهندي) في عزلة موزع ، مع زراعة الفجل ، الجرجير في موزع والاهمول والايتمة..

الفواكه : الشمام ، الحبحب ، في عزلتي موزع والاهمول. كما تتم زراعة وإنتاج الموز ، المانجو ، عمب الفلفل (الباباي) .. ويتركز إنتاج هذه الأنواع في العواشقة .. كما يتم زراعة النخيل وإنتاج التمور بكميات بسيطة في عزلة الاهمول.

البقوليات : الدجرة بكميات لا بأس بها في الاهمول..

ثانياً : الرعي وتربية الحيواناتيحتل المرتبة الثانية بعد الزراعة ، حيث يتم تربية الماعز بكميات متوسطة في جميع العزل ، وهناك الأبقار والجمال للأغراض الخاصة ، وأعداد بسيطة من الحمير.ثالثاًُ : تربية الدواجن
مزرعتان لتربية الدواجن في عزلة الأهمول. وفقاستان في عزلة العواشقة ، وهي تابعة للقطاع الخاص .. مع تربية أعداد بسيطة من الدواجن للاستهلاك الذاتي ..

رابعاً : تربية النحل بكميات بسيطة في عزلتي العواشقة والايتمة.

مصادر

محافظة تعز
مديريات اليمن
مديريات محافظة تعز

مديرية موزع