Karacabey, eski ismi Mihaliç, Bursa'nın 70 km batısında yer alan Bursa'ya bağlı bir ilçedir.

Nüfus Bakımından, İnegöl, Mustafakemalpaşa, Gemlik den sonra 4. Büyük ilçesidir

Bölgede ılıman Marmara iklimi görülür.

Toprakları yüksek verimli Karacabey Ovası'nda en çok buğday, domates, arpa, mısır, fasulye, bezelye, şekerpancarı, pamuk, ayçiçeği ve tütün yetiştirilir. Ayrıca sebzecilik ve meyvecilik gelişmiştir; hayvancılık ileri düzeydedir. Hayvancılık halka büyük gelir sağlar. İlçe merkezi, Bursa şehir merkezine 70 km'lik işlek bir karayoluyla bağlanır.

Karacabey, antik dönemde Miletopolis, Roma Döneminde Miletopolis adı ile bilinmekteydi. Ünlü Mihali, halk ağzında Mağlıç peyniri bu yöremize özgüdür. Tarihte sırayla Bitinyalılar, Lidyalılar ve Pers Krallığı'nın egemenliğine girmiştir. Kentin belli başlı tarihi eserleri Sultan I. Murat'ın yaptırdığı Ulu Camiî, 1457 yılında Karaca Bey tarafından yaptırılan Karacabey Cami (İmaret Cami) ile Karacabey-Bursa yolu üzerinde ve Uluabat kıyısındaki Osmanlı dönemi yapısı Issız Han'dır. Karacabey'in Marmara Denizi sahilinde bulunan Bayramdere, Ulubat Gölü'nün güneyinde bulunan Ayvaini Mağarası turistik yerleridir. Ayrıca Karacabey'de 5 ayrı festival yapılmaktadır. Bunlar "Leylek Festivali, Uçurtma Festivali,Mısır Festivali, Ihlamur Festivali ve Bisiklet Festivali". Karacabey'de bir de panayır vardır. 2016 nın 30 Ağustos 1-2 Ekim tarihinde düzenlenen panayırın adı Rengarenk Karacabey etkinliğidir.

Nüfus

Gezilecek yerler

Atatürk Kültür Parkı
Karacabeyin en büyük parkıdır. İçinde Park oyuncakları kaydırak,salıncak, dönme dolap,tahterevalli ve spor aletleri bulunur. Atatürk Kültür Parkı içinde Göl bisikleti de bulunur. Atatürk Kültür Parkı'nda 2-3 Restaurant bulunur. Atatürk Kültür Parkı'nda yüzme havuzu, halı saha, çiçeklerle donatılmış şekiller ve şekilli ağaçlar vardır. Ek olarak her 24 Nisan Uçurtma Şenliği yapılmaktadır.

Heykel/Cumhuriyet Meydanı
Heykel yani Cumhuriyet Meydanı Karacabey şehrinin tam merkezidir. Heykele yani Cumhuriyet Meydanı'na bağlanan 7-8 yol vardır. Cumhuriyet meydanında Karacabey Belediye binası, hükûmet konağı otel, banka,taksi durakları ve lokantalar vardır.

Sevgi Yolu
Heykel'den pazar yerine kadar olan trafiğe kapalı özel yoldur. Çok sayıda dükkân bulunur.

Kültür Park
Şehrin dışında bulanan yaş meyve-sebze halinin yanındadır. İçerisinde yapay göl, büfe, restaurant, kafe, düğün salonu, çocuk parkı, lunapark, halı saha, yüzme havuzu bulunur.

Gençlik Parkı
Uzun ağaçların yemyeşil bir bahçenin içerisinde kendinizi doğanın bir parçası hissedeceğiniz 1950'lerde yapılmış. terminalin üst kısmında bulunan alanda yerleşir. İçerisinde kafeler, Restoranlar ve düğün salonu bulunur.

Çamlık Mesire Yeri
Uzun çam ağaçları, piknik masalarıyla yemyeşil bir alan tertemiz bir hava ile sizi içerisinde huzurla tanıştıracak güzel bir piknik yeridir. Esentepe mahallesinin bitiminden sonra başlar. Ayrıca yüksekokul, liseler ile komşudur.

Karacabey Longoz Ormanları
Türkiye'de bilinen dört longoz ormanı içerisinde subasar özelliğine sahip alanı en büyüğü olan Karacabey Longozu,Güney Marmara akarsularının büyük bölümünün birleşmesiyle oluşan Susurluk Irmağı, Bursa'nın Karacabey ilçesine bağlı Yeniköy yakınlarında Marmara Denizi ile buluşmaktadır. Subasar olarak da bilinen longozlar bir çeşit orman ekosistemidir.Bitki ve kuş çeşitliliği bakımından oldukça zengin olan Karacabey Longoz Ormanları el değmemiş doğası ile ülkemizdeki nadir yerlerden birisidir.

Bursa Caddesi
İlçenin en işlek caddesidir. Bankalar, mağazalar, marketler ve birçok dükkân bulunur. Heykelden Kültür Parka kadar devam eder.

Ulaşım
Karacabey; Bursa-İzmir, Bursa-Balıkesir, Bursa-Çanakkale, yolları arasında bulunduğu için birçok firma tarafından ilçeye ulaşım kolay bir şekilde sağlanır. Karacabey Şehirlerarası Otobüs Terminali ilçenin öğretmenler evi adlandırılan mekanın alt kısmında kalır.

Otobüsler
Kamil Koç, Metro, Ulusoy, Pamukkale ve Karacabey Seyahat başta olmak üzere ilçenin diğer il ve ilçelere ulaşımını sağlarlar.

Taksiler
Terminal, Devlet Hastaneleri ve Heykel de bulunun duraklarda şehiriçi arzu ettiğiniz yere uygun fiyatlarla ulaşımı sağlarlar.

Sağlık

Hastaneler
 200 yataklı modern bir hastanesi bulunur.Yeri soğan pazarı yanındadır.

Sağlık ocakları
 Karacabey 1 nolu Aile Hekimliği Merkezi (Heykel)
 Karacabey 2 nolu Aile Hekimliği Merkezi (Esentepe)
 Karacabey 3 nolu Aile Hekimliği Merkezi (Gazi Mahallesi)

Özel poliklinikler ve hastaneler
 Karacabey Özel Polikliniği (Bursa Caddesi)

Klinikler
İlçede birden fazla özel diş, göz klinikleri mevcuttur.

Eğitim

Üniversite / Meslek yüksek okulu
Karacabey Meslek Yüksek Okulu Karacabey ilçesinin Esentepe mevkiinde bulunan Uludağ Üniversitesi'ne bağlı bir yükseköğretim kurumudur. Halihazırda okulun Kyk tarafından yaptırılan oldukça modern yurt binası da mevcuttur.

Liseler
 Farabi Mesleki ve Teknik Anadolu Lisesi
 Karacabey Mesleki ve Teknik Anadolu Teknik Lisesi
 Karacabey Anadolu Lisesi
 Karacabey Dayı Karacabey Anadolu Lisesi
 Karacabey İmam Hatip Lisesi
 Sadık Yılmaz Mesleki ve Teknik Anadolu Lisesi
 İMKB Mesleki ve Teknik Anadolu Lisesi
 Karacabey Ulviye Matlı Fen Lisesi

İlkokul ve ortaokullar
 Atatürk İlkokulu
 Cumhuriyet İlkokulu
 TOKİ Şehit Yüzbaşı Erhan Kındır İlkokulu
 Şehit Serkan Şahin Ortaokulu
 Ulubatlıhasan İlkokulu
 Şehit Bahadır Tayfur İlkokulu
 Ömer Matlı İlkokulu
 Hacı Ahmediye Onur İlkokulu
 İstiklal Ortaokulu
 14 Eylül Ortaokulu
 Karacabey Ortaokulu
 Ertuğrul Gazi Imam Hatip Ortaokulu
 Adnan Menderes Ortaokulu
 Muhsin Özdamar Ortaokulu
 Murat Hüdavendigar İlkokulu

Karacabey Halk Eğitim Merkezi
Yabancı dil, resim, müzik, el sanatlarına yönelik çeşitli kurslar Karacabey halkına sunulmaktadır.

Coğrafya
İlçenin Genel Coğrafyası Marmara bölgesinin güneyinde yer alan Karacabey, 40. Kuzey paralelin 25 km. kuzeyinde ve 28. Doğu meridyenin 20 km. doğusunda yer alır. Karacabey, Marmara Bölgesinin güney Marmara bölümünde, Bursa iline bağlı bir ilçedir. Doğudan Mudanya ve Bursa, güneyden MustafaKemalpaşa,Susurluk, güneybatıdan Manyas, Batıdan Balıkesir' in ilçesi Bandırma ve kuzeyden Marmara denizi ile çevrilidir. Bursa- Çanakkale, Bursa – Balıkesir ve İzmir karayolarının kavşak noktasında yer alması ilçenin önemini arttırır.

İklim
İklimi Karacabey iklimi, Akdeniz ikliminin az da olsa Karadeniz iklimine geçiş özelliği gösteren şeklidir.

Mahalleler/semtler
 Akçasusurluk Mahallesi
 Karacaahmet Mahallesi
 Canbalı Mahallesi
 Gazi Mahallesi
 Esentepe Mahallesi
 Emirsultan Mahallesi
 Hüdavendigar Mahallesi
 Tabaklar Mahallesi
 Sırabademler Mahallesi
 Saadet Mahallesi
 Tavşanlı Mahhallesi
 Yeni Mahalle
 Garipçe Mahallesi
 Selimiye Mahallesi
 Yenice Mahallesi
 Runguçpaşa Mahallesi
 Nasrettin Mahallesi
 Mecidiye Mahallesi
 Mamuriyet Mahallesi
 Abdullahpaşa Mahallesi
 Drama Mahallesi
 Hamidiye Mahallesi
 Hayırlar Mahallesi
 Bayramdere Mahallesi (NOT Bu Mahalle İlçeye 30 km Uzaktadır)

Yerel Seçimler

Genel Seçimler

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Karacabey Haber
 Karacabey Kaymakamlığı
 Karacabey Belediyesi

Karacabey


Gândirea matematică românească este un film românesc din 1971 regizat de Zoltán Terner.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1971 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1971

Gândirea matematică românească


Pave Bonifatius 9. (født Pietro Tomacelli 1356, død 1. oktober 1404) var den anden romerske pave af det vestlige skisma fra 2. november 1389 til 1. oktober 1404. I hans tid som pave var Clemens 7. (1378–1394) modpave.

Piero Tomacelli er af en gammel, men fattig baronfamilie Casarano i kongedømmet Napoli. Tyskland, England, Ungarn, Polen og store dele af Italien accepterede ham som pave. Som pave genvandt han vigtige slotte og byer i kirkestaten.

I årene efter Clemens 7.'s død i Avignon den 16. september 1394 blev Bonifatius 9. bønfaldt om at abdicere, herunder af sine stærkeste støtter: Richard 2. af England (i 1396), Rigsdagen i Frankfurt am Main (i 1397) og af kong Wenzel 4. af Det Tysk-Romerske Rige (i Reims, 1398). Trods opfordringerne adbicerede han ikke.

Bonifatius 9. døde i 1404 efter en kort sygdom.

Eksterne henvisninger

 Biografi på The Cardinals of the Holy Roman Church

Paver
Personer fra Napoli

Pave Bonifatius 9.


දිල්ශාන් තාරක ගුණසේකර (උපත 1998 ජූනි 18. ඉංග්‍රීසි: Dilshan Tharaka Gunasekara ), ඔහු වඩා හොඳින් මිනිසුන් හඳුනන්නේ "Dilshan TG" යන නමිනි.ඔහු ශ්‍රී ලාංකික යූටියුබ් නිර්මාණ කරුවෙක්, සමාජ මාධ්‍ය උපදේශක, අන්තර්ගත නිර්මාපක සහ වෙබ් නිර්මාණකරුවෙක් ලෙස සිය වෘත්තීය ජීවිතය 2016 දී ආරම්භ කළ අතර පසුව ඔහු සමාජ මාධ්‍යවල ජනප්‍රියත්වයක් ලබා ගත්තේය.

පෞද්ගලික ජීවිතය
දිල්ෂාන් උපත ලැබුවේ 1998 ජුනි 18 වන දින ශ්‍රී ලංකාවේ මහනුවර ගම්පොළ ය.  ඔහු ශාන්ත ඇන්ඩෘ විද්‍යාලයේ සහ කුරුදුවත්ත රාජකීය විද්‍යාලයේ අධ්‍යාපනය ලැබීය. තාක්ෂණවේදය ප්‍රවාහයේ උසස් පෙළට මුහුණ දුන් ඔහු ශ්‍රී ලංකා වයඹ විශ්ව විද්‍යාලයට ඇතුළත් වීමේ වරප්‍රසාදය ලබා ගත්තේය.

වෘත්තිය
දිල්ෂාන් සිය වෘත්තීය ජීවිතය යූ ටියුබ් සමඟ 2017 දී ආරම්භ කළේය. 2016 දෙසැම්බර් 05 වන දින වාර්ෂික ත්‍යාග ප්‍රදානෝත්සවයේදී ගම්පොල කුරුඳුවත්ත රාජකීය විද්‍යාලය සඳහා පළමු වෙබ් අඩවිය නිර්මාණය කිරීම වෙනුවෙන් ඔහුට සම්මානයක් හිමි විය. සිය යූ ටියුබ් නාලිකාව ආරම්භ කරන්නේ "සිංහල අකුරු යුනිකෝඩ් බවට පරිවර්තනය කරන්නේ කෙසේද" යන පළමු වීඩියෝ පටයෙනි. එම කාලය තුළම ඔහු සුප්‍රසිද්ධ මෘදුකාංග සංවර්ධන සමාගමක් වන R-Facrory සමඟ සම්බන්ධ විය. ඔහු එම ආයතනයේ සමාජ මාධ්‍ය ගිණුම්, වීඩියෝ සංස්කරණය සහ ග්‍රැෆික් නිර්මාණය භාරව සිටියේය.

2018 මාර්තු 01 වන දින, ගම්පොළ පැල්ලපිටිය මධ්‍ය විද්‍යාලයේ ආර්ථික දුශ්කරතා ඇති සිසුන් සඳහා නොමිලේ පාසල් බෑග් ලබා දීමේ වැඩසටහනක් ක්‍රියාත්මක කරවීය, වසර කිහිපයක් ඇතුළත වෘත්තීය ජීවිතයේ ලබාගත් ජයග්‍රහන පිලිබඳව රාත්‍රී 10.30 ට සිරස රූපවාහිනි පුවත් විකාෂය ඔස්සේ සම්මුඛ සාකච්ඡාවක් ලබා දෙන ලදී. 2018 මාර්තු 24 වන දින. අධ්‍යයන කටයුතු සඳහා ඔහු දැරූ උත්සාහය සහ ජීවිතය දිනා ගැනීමට ඇති කැමැත්ත නිසා ඔහුට පවුලේ අයගෙන් මූල්‍ය ආධාර ලැබුණි.

ඊට අමතරව, 2018 සැප්තැම්බර් 23 වන දින ගම්පොළ කුරුඳුවත්ත රාජකීය විද්‍යාලයේ "තාක්‍ෂණික දිනය" සඳහා ආරාධිත කථිකයෙකු ලෙස ට ආරාධනා කරන ලදී. ඊළඟ වසරේදී 2019 ගේ ජීවිතයේ ස්වර්ණමය වසරක් ලෙස හඳුනාගත හැකිය. 2019 මාර්තු 24 වන දින දිල්ෂාන් ට දිවයින සිංහල පුවත්පත සම්මුඛ සාකච්ඡාවක් ලබා දුන්නේය. එසේම, "My Tv Sri Lanka" නම් යූ ටියුබ් නාලිකාව විසින් සම්මුඛ සාකච්ඡාවක් ලබා දුන්නේය

මේවාද බලන්න

 Dilshan TG YouTube Stats & Analytics Dashboard

 https://socialblade.com/youtube/channel/UCzRxfqikZX3YGoqm3EZWa5w/realtime

 https://en.everybodywiki.com/Dilshan_TG_Dilshan_TG

 https://www.easybloggers.io/influencer/Dilshan%20TG-be326195be5b8493f14068fdae56f787

 https://stats.video/youtube-channel-statistics/dilshan-tg?language=en

 https://brandmaxima.com/youtube/channel/dilshantg/

 https://jo.vlip.lv/channel/ypQhylu%2FzUOo3IC2Cfmy9EMqthItWv0V.html

මූලාශ්‍ර

දිල්ශාන් ගුණසේකර


Akustični udar je pojava koja nastaje interferencijom dvaju valova bliskih frekvencija i amplituda. Frekvencija rezultirajućeg vala jednaka je razlici frekvencija tih dvaju valova. Kako su te frekvencije bliske, to je frekvencija rezultirajućega vala veoma malena. Udari su česti kod interferencije zvuka, a očituju se kao modulirani duboki tonovi nastali slaganjem dvaju viših tonova (karakteristični modulirani šum kod prolaska više zrakoplova u daljini). Udari se iskorištavaju pri konstrukciji orgulja, gdje se duboki tonovi, umjesto vibracijom zraka unutar jedne cijevi (koja bi trebala biti vrlo duga), dobivaju na temelju vibracija bliskih viših frekvencija unutar dviju mnogo kraćih cijevi.

Objašnjenje
Pojava se može objasniti ako se uzmu dvije potpuno jednake glazbene viljuške koje proizvode isti ton, a onda se navuče komadić gume na krakove jedne viljuške. Kad te viljuške titraju, postojat će mala razlika u frekvenciji između jedne i druge viljuške. Posljedica toga će biti da ćemo zbog interferencije valova čuti ton koji će periodički jačati i slabiti. To jačanje i slabljenje tona koji daju glazbeni instrumenti gotovo jednakih frekvencija zove se akustični udar. Pojava akustičnih udara objačnjava se ovom činjenicom: jer je vrijeme jednog komponentnog titraja nešto dulje, ono će za drugim sve više zaostajati. U trenutku kada se oba komponentna titranja podudaraju u fazi, amplituda rezultantnog titranja je najveća. Kada prvo titranje zaostane za drugim pola perioda, amplituda rezultantnog titranja bit će najmanja. Ton će dakle stalno jačati i slabiti. Na primjer ako su frekvencije titranja 200 i 203, u sekundi ćemo čuti 3 akustična udara. Općenito, ako je n frekvencija sporijeg instrumenta, a n' frekvencija bržega, onda je broj akustičnih udara u sekundi:

Izvori

Akustika

Akustični udar


Baudenkmäler nach Ortsteilen

Niedertaufkirchen

|}

Oberscherm

|}

Weitere Ortsteile

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Niedertaufkirchen

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

!
Niedertaufkirchen
Baudenkmaler Niedertaufkirchen

Liste der Baudenkmäler in Niedertaufkirchen


El aguilucho lagunero etiópico (Circus ranivorus) es una especie de ave falconiforme de la familia Accipitridae que habita en humedales y praderas de África central, oriental y austral en la cuenca del rio Congo, Uganda y Kenia, hacia el sur hasta el sur de Sudáfrica.

Referencias

Enlaces externos

ranivorus
Aves de África
Taxones descritos por François Marie Daudin
Animales descritos en 1800

Circus ranivorus


Borsod-Abaúj-Zemplén.
Kuzeydoğu Macaristan'da bir ildir. Yüzölçümü 7247 km² iken, nüfusu yaklaşık 740.000'dir. En yüksek yerleri Bükk (959) ve Zemplén (896) Dağlarıdır.

Kasabaları

Köyleri

Borsod-Abaúj-Zemplén


José María Sánchez Roda nace en Requena, Provincia de Valencia; Comunidad Valenciana y muere en Utiel el 29 de enero de 2005. fue un político, sindicalista socialista y escritor español.

Biografía

José María Sánchez Roda fue un político y escritor valenciano nacido en Requena. El 8 de noviembre de 1937, durante la Guerra Civil Española fue nombrado Consejero de Cultura del Consejo Provincial de Valencia, como representante de la Unión General de Trabajadores y por lo que fue el máximo responsable político del Instituto de Estudios Valencianos. En razón de este cargo, estuvo al frente de la Junta Delegada del Tesoro Artístico de Valencia.
Al acabar la guerra, sufrió diversas formas de represión política por parte del régimen franquista. Posteriormente se dedicó a la producción literaria, principalmente en el campo de la lírica.

Consejero de Cultura (1937-1939)

En la etapa final de la II República Española, con la creación del Consejo Provincial Valenciano se creó la Conselleria de Cultura que fue dirigida por dos consejeros. El primer consejero de Cultura fue Francesc Bosch i Morata, con un mandato desde el 7 de enero hasta el 8 de noviembre del año 1937.
Seguidamente José María Sánchez Roda ocupó el cargo de consejero de cultura, siendo el segundo consejero de cultura  por el Partido Socialista Obrero Español y Unión General de Trabajadores con un mandato desde el 8 de noviembre de 1937 hasta el 30 de marzo del año 1939.

Vida como escritor
Fue  un poeta y también conocido por haber sido un gran recitador. Todos sus versos han sido muy reconocidos y laureados, en especial en su ciudad natal (Requena).
También fue un gran ponente en la cultura y en bellas artes, de lo que llegó a ser presidente la Junta Delegada del Tesoro Artístico Nacional y por su trayectoria política, cultural y militar se halla en posesión de la  Cruz Orden del Mérito Militar con distintivo blanco.
Su literatura ha sido muy reconocida en el pueblo en el que él nació, otorgándole durante cinco veces el premio Flor Natural en el Certamen Literario de la Fiesta de la Vendimia de Requena, en los años 1950, 1952, 1958, 1963 y 1975.
Sus obras poéticas han sido de amplia difusión y han sido repartida entre numerosas publicaciones en España y Suramérica y tiene una participación destacada en la Antología Nacional «El Poeta y el Niño», editada por Taurus y ha trabajado junto a poetas muy destacados como José María Pemán, Amado Nervo y Marciano Zurita.

Referencias
 1. Biografía de José María Sánchez Roda
 2. José María Sánchez en la enciclopedia en catalán
 3. Biografías de los políticos valencianos

Políticos de la provincia de Valencia
Consejeros de la Generalidad Valenciana
Escritores en español del siglo XX
Poetas de la provincia de Valencia
Escritores de la provincia de Valencia
Políticos de España del siglo XX
Políticos del Partido Socialista Obrero Español
Sindicalistas de la Comunidad Valenciana
Sindicalistas de la Unión General de Trabajadores de España
Políticos de la Segunda República Española
Nacidos en Requena (España)
Fallecidos en Utiel

José María Sánchez Roda


Leslie West (født Leslie Weinstein den 22. oktober 1945, død 22. december 2020) var en amerikansk rockguitarist, vokalist og sangskriver. Han er bedst kendt som oprindeligt medlem af hard rock bandet Mountain.

Liv og karriere
West blev født i New York City. Han voksede op I Hackensack, New Jersey, East Meadow, New York, Forest Hills, New York og Lawrence, New York. Efter forældrenes skilsmisse ændrede han efternavn til West. Hans musikalske karierre begyndte med The Vagrants, et band inspireret af The Rascals.

Nogle af Vagrants indspilninger blev produceret af Felix Pappalardi, som også samarbejdede med Cream på albummet Disraeli Gears. I 1969 dannede West og Pappalardi det banebrydende hard rock band Mountain. Bandet, som også omfattede trommeslageren Corky Laing, havde salgssucces med "Mississippi Queen", som nåede plads 21 på Billboard charts og nr. 4 på hitlisten i Canada. Med den første LP matkerede Mountain sig som et af de bands, der anerkendes som forløbere for genren heavy metal l.

Pappalardi forlodt Mountain for at koncentrere sig om producervirksomheden, hvorefter West og Laing indspillede to studiealbums og en live lp med Jack Bruce på bas under kunstnernavnet West, Bruce and Laing. Mountain blev gendannet i 1981 og er med forskellige besætninger fortsat indtil 2000 med West som guitarist.

West deltog gennem årene deltaget i en række musikalske projekter. Sammen med keyboardspilleren Al Kooper fra Blood, Sweat & Tears medvirkede han på nogle af numrene på The Whos Who's Next under deres 1971 New York sessions. West spillede også sammen med Ian Gillan fra Deep Purple på "Hang Me Out To Dry" , et af numrene på Gillans album ToolBox, der blev udsendt i Europa i 1991.

I 2005 var han gæstemusiker på Ozzy Osbournes Under Cover album, hvor han spillede guitar på en coverversion af "Mississippi Queen".
West blev optaget i Long Island Music Hall of Fame den 15. oktober 2006.

Hans album fra 2015 Soundcheck, opnåede en andenplads på Billboard''s liste over mest solgte bluesalbums.

 Diskografi
 1969 Mountain 1975 The Great Fatsby 1976 The Leslie West Band 1988 Theme 1989 Alligator 1989 Night of the Guitar- Live! 1993 Live 1994 Dodgin' the Dirt 1999 As Phat as it Gets 2003 Blues to Die For 2005 Guitarded 2005 Got Blooze 2006 Blue Me 2011 Unusual Suspects (UK chart peak: #153)
 2013 Still Climbing 2015 Soundcheck''

Referencer

Eksterne links
 Mountain Official site
 Audio Interview with Leslie West on Guitar Jam Daily
 Mountain Tour Archive

Guitarister fra USA

Leslie West


Ianhedgea, monotipski biljni rod iz porodice kupusovki (krstašica). Jedini predstavnik je I. minutiflora koja se javlja u dvije podvrste, a nekada je uključivana u danas nepriznati rod Microsisymbrium O.E. Schulz.

Ianhedgea je raširena po nemkoliko azijskih zemalja.

Podvrste
 Ianhedgea minutiflora subsp. brevipedicellata (Hedge) Al-Shehbaz & O'Kane
 Ianhedgea minutiflora subsp. minutiflora

Izvori

Descurainieae

Ianhedgea


වෛද්‍ය සරත් සමරගේ තවද සරත් මැල්කම් සමරගේ (ඉංග්‍රීසි: Sarath Samarage also Sarath Malcom Samarage) යනු විශේඥ ප්‍රජා සෞඛ්‍යය වෛද්‍ය, ලෝක වෛද්‍යවරුන්ගේ පරිපාලකයන්ගේ සංගමයේ ලංකාවේ නියෝජිත, මත්ද්‍රව්‍ය නිවාරණය ෆොන්ගෝඩා රාජ්‍ය නොවන සංවිධානයේ සභාපතිවරයා, ශාන්ත ජෝන් ප‍්‍රථමාධාර සේවාවේ සභාපති, සෞඛ්‍ය අමාත්‍යාංශයේ හිටපු නියෝජ්‍ය සෞඛ්‍ය සේවා අධ්‍යක්‍ෂ ජනරාල්.

ජීවන සටහන්

වෛද්‍ය සරත් සමරගේ මහතා  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි. 2019 එංගලන්තයේ පැවති ජාත්‍යන්තර සම්මාන ප‍්‍රදානෝත්සවයේදී එංගලන්ත මහ රැජන විසින් පිරිනමනු ලබන නයිට් පදවියෙන් පිදුම් ලැබූ ගෞරවනීය ශ‍්‍රී ලාංකිකයාය.

ආශ්‍රිත
 සරත් සමරගේ ගේ ඉංග්‍රීසි විකිපීඩියා පිටුව

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු ව්‍යෛද්‍යවරුන්

 ජාතියට ප‍්‍රථමාධාර දී රැජනගෙන් නයිට් පදවිය ලැබූ සරත් සමරගේ.. තාත්තා වෛද්‍යවරයෙක් දරුවො හතරදෙනාමත් විශේෂඥ වෛද්‍යවරු

 වෛද්‍ය සරත් සමරගේ උපහාර උලෙළ ජනපති ප්‍රධානත්වයෙන්

 නයිට් පදවියෙන් පිදුම් ලද විශේෂඥ වෛද්‍ය සරත් සමරගේ මහතාට උපහාර පිදීමේ උත්සවයක්

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු ව්‍යෛද්‍යවරුන්

 ආදි නාලන්දයීය ව්‍යෛද්‍යවරුන්ගේ සංගමය

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
සිංහලයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ

සරත් සමරගේ


Selatrað (dansk: Selletræ) er en bygd på Færøerne. Den ligger ved Sundini på Eysturoys vestkyst og er en del af Sjóvar kommuna. Selatrað er første gang nævnt i Hundebrevet. Bygden var sæde for Eysturoys vårting. Bebyggelsen på Selatrað er mere spredt end det er sædvanligt i en færøsk bygd. Ved bygden ligger der en lille skov som blev plantet i 1913. Kirken på Selatrað, Selatraðar kirkja, blev opført i 1927. 1. januar 2009 havde Selatrað 56 indbyggere, mod 76 i 1985.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Selatrað på faroeislands.dk

Bygder på Færøerne
Eysturoy

Selatrað


فائق محمد علي العياضي، شاعر كويتي لهُ العديد من الإصدارات الشعرية بالعامية والفصحى، ولهُ قصائد غنائية معروفة على مستوى الوطن العربي، ولد في الكويت في 5 مايو 1948 ، وعمل موظفاً في بلدية الكويت، وقد اشتهر باسم فائق عبد الجليل نسبة لخالهِ الذي تولى رعايته، بدأ حياته رساما ثم اتجه لكتابة الشعر واكتسب شهرة ومحبة واسعة وأعتقل خلال فترة الغزو العراقي للكويت عام 1990 من قبل القوات العراقية وكان أشهر الأسرى لدى حكومة صدام حسين، لم يراه أحد منذ يوم اعتقاله ولم تتوفر القدرة على تحديد مصيره لمدة خمسة عشر عاماً فثارت الكثير من الشائعات حول مصيره، إلى أن عثر على رفاتهِ في أحد المقابر الجماعية للأسرى الكويتيين في العراق عام 2006.

حياته وعمله
ولد الشاعر فائق محمد العياضي في الخامس من مايو عام 1948 بمدينة الكويت، وكان والدهُ يعمل موظفاً في وزراة الشؤون الاجتماعية، ووالدته ربة منزل، وبعد انفصالهما وهو في سن صغير كان خالهُ عبد الجليل غالي الأقرب لهُ حيث كان يشجعه على الكتابة ومن هنا جاء اسمه المستعار.

ترجمت بعض قصائده إلى اللغة الفرنسية ودرست في بعض الجامعات ونشرت لهُ عدة قصائد في صحيفة لوموند الفرنسية في عقد السبعينيات، وقد كتب عنهُ في نفس تلك الصحيفة الفرنسية البروفيسور (سيمون جارجي) وهو مستشرق وأستاذ في كلية الآداب في جامعة جنيف بعد أن زار الكويت في عقد الستينيات حيث قال «التصميم على عدم الأنسلاخ من الأرض القديمة التي تتلوى في عروقها جذور حنين الشعراء وعواطفهم، هو أشد بروزا لدى أصغر شعراء الكويت فائق عبد الجليل وأكثر ما يتمثل صدقهُ في تعابيرهِ التي هي مزيج من العامية والفصحى».

كتب أيضا شعر الأطفال في فترة عقد السبعينيات ونشرت تلك القصائد في (مجلة سعد) وهي مجلة كويتية خاصة بالأطفال وكان مهتما بمسرح الطفل ولهُ عدة أسهامات فيه، كما كان هو مؤسس مسرح العرائس في الكويت فكانت أول تجربة على الأطلاق في الكويت مسرحية (أبو زيد بطل الرويد)، وهي مسرحية من تأليفهِ وإخراج (أحمد خلوصي) وقدمت المسرحية في العشرين من أغسطس عام 1974 ، على مسرح الشامية وهي بداية ولادة مسرح العرائس في الكويت، وقد شغل منصب رئيس مجلس أدارة المسرح الكويتي للفترة 1981 - 1983.

كتب عدة أوبريتات غنائية وطنية واجتماعية أشهرها أوبريت بساط الفقر 1980، وكان من بطولة الفنان عبد الحسين عبد الرضا، وغنى قصائده العديد من كبار المطربين ومنهم محمد عبده فكانت أشهر أغنياتهِ (أبعاد) التي ترجمت لعدة لغات، وغناها عدة مطربون عرب وأجانب وقد تغنى أيضاً بقصائد فائق عبد الجليل عدة مطربين كبار منهم طلال مداح وأبو بكر سالم وعبادي الجوهر وغيرهم.

التكريم

 تكريم في يوم المسرح العربي لتكريم الفنان المسرحي - الكويت عام 1977 برعاية الشيخ سالم صباح السالم الصباح.
 تكريم من فرقة المسرح الكويتي عام 2003 - لدورة في أثراء الحركة المسرحية الكويتية.
 تكريم من المؤتمر الوطني (من الكويت نبداء وإلى الكويت ننتهي) – الدورة 10 - عام 2013.
 تكريم من مهرجان القرين الثقافي الدورة 21 تحت رعاية المجلس الوطني للثقافة والفنون والآداب – الكويت 2015.

الغزو العراقي للكويت

خلال فترة الغزو العراقي للكويت عام 1990رفض الشاعر فائق عبد الجليل الخروج من الكويت مع عائلتهِ وبقى وحيدا في منزلهِ إلى أن جرى أسره في الثالث من يناير 1991 من شقة صديقه وبرفقة الملحن عبد الله الراشد (قرب دوار شارع عمان) بعد أن انكشف أمره بأنه الرأس المدبر لإنتاج وترويج أغنيات وطنية قصيرة انتشرت في الكويت المحتلة حيث قام بكتابتها، وهي أغنيات تحث المواطنين الكويتين على الصمود والمرابطة وتهتف بمواقف الرفض والاحتجاج ضد الغزو العراقي للكويت وكان يعتبر أشهر أسير كويتي لدى نظام صدام حسين حسب تصنيف جريدة الشرق الأوسط الدولية لهُ في يناير 2005 .

العثور على الرفات
عثر على رفاتهِ في أحد المقابر الجماعية في العراق الخاصة بالأسرى الكويتين في منطقة بحيرة الرزازة بالقرب من مدينة كربلاء حيث أعدم برصاصة في الرأس، وأعيد دفنه في الكويت في 20 حزيران 2006 في مقبرة الصليبيخات بمراسم رسمية وبحضور نائب رئيس الوزراء الكويتي ووزرير الدفاع ووزير الداخلية وكبار الشخصيات، ويعتبر فائق عبد الجليل هو أول شاعر كويتي شهيد في تاريخ دولة الكويت منذ إستقلالها عام 1961.

دواوينه

 ديوان (وسمية وسنابل الطفولة) صدر عام 1967 وهو أول عمل شعري يؤرخ للكويت القديمة.
 ديوان (سالفة صمتي) صدر عام 1977.
 ديوان (معجم الجراح) صدر عام 1984.
 ديوان (حب العصافير) صدر عام 1985.

بعض من قصائدة المغناة
محمد عبده قام بغناء:
 (أبعاد) ألحان: يوسف المهنا عام 1975
 (نيستيني) ألحان: يوسف المهنا عام 1977
 (في الجو غيم) ألحان: يوسف المهنا عام 1979
 (المعازيم) ألحان: الدكتور عدنان خوج عام 1986
 (وهـم) ألحان: عمر كدرس عام 1987
 (آخر زيارة) ألحان: محمد عبده عام 1997
 (بعلن عليها الحب) ألحان: طلال عام 2013
 (الله معاك) ألحان: طلال عام 2016
 (قالت لي سم) ألحان: طلال عام 2017
 (لكل شئ اخر) ألحان: طلال عام 2018

طلال مداح قام بغناء:
 (لو ما أحبك) ألحان: طلال مداح عام 1984
 (زلزليني) ألحان: طلال مداح عام 1984
 (حبيبي اختار) طلال مداح عام 1984
 (فينا واحد) ألحان: طلال مداح عام 1987
 (طيب) ألحان: يوسف المهنا عام 1996

أبوبكر سالم قام بغناء:
 (عطني الحل) ألحان: عبد الرب إدريس عام 1979
 (أنتي وين) ألحان: أبو بكر سالم عام 1984
 (لا تنادي) ألحان: أبو بكر سالم عام 1987
 (غزاني الشيب) ألحان: أبو بكر سالم عام 1989

عبادي الجوهر قام بغناء:
 (نساي) ألحان: عبادي الجوهر عام 1987
 (عطشان) ألحان: عبادي الجوهر عام 1996

علي عبد الكريم (مغني) قام بغناء:
 (بنلتقي) الحان:علي عبد الكريم 1986

خالد الشيخ قام بغناء:
 (لو رديت) ألحان: خالد الشيخ عام 2004
 (اسمي وميلادي) ألحان: خالد الشيخ عام 2005

عبد الكريم عبد القادر قام بغناء:
 آن الأوان
 كما صدرت له بعد تحرير الكويت أسطوانة تحت اسم (ملحمة هتاف الصامدين) تضمنت 18 أغنية وطنية كتبها أثناء مقاومة الاحتلال العراقي الكويت، وهي من ألحان عبد الله الراشد.

بعض من مساهماته التلفزيونية

بعض الأوبريتات التي قام بتأليفها

أعمال مستوحاه من قصائده
1- (اوبرا ديره .. نبقى كويتيين) أول عمل اوبرالي كويتي تغنى بحب الكويت تحت رعاية أمير دولة الكويت سمو الشيخ صباح الاحمد الجابر الصباح وقد تم إستلهام فكرة العمل من قصيدة (نبقى كويتيين) التي كتبها الشاعر فايق عبد الجليل أثناء الإحتلال العراقي وهو من إنتاج الديوان الاميري ممثل بمكتب الشهيد  عام 2015.

2- مقطوعة موسيقية للدكتور سليمان الديكان طرحت عام 2000 وهي مستوحاه من قصيدة (رد الحياة) التي تضمنت ديوان (سالفه صمتي).

فيلم حبيب الأرض
صور في عام 2015 عمل سينمائى باسم حبيب الأرض (فيلم)  من إنتاج شركة «دار لولوة للإنتاج الفني» من بطولة الفنان الكويتي فيصل العميري يتناول سيرة حياة الشاعر فائق عبد الجليل ، والذي أُسِر أثناء الغزو العراقي للكويت، وعُثر على رفاته في إحدى المقابر الجماعية للأسرى الكويتيين في العراق.

مصادر

أشخاص من مدينة الكويت
شعراء شعبيون كويتيون
شعراء كويتيون في القرن 20
مدفونون في مقبرة الصليبخات
مواليد 1367 هـ
مواليد 1948
وفيات 1411 هـ
وفيات عقد 2000
شعراء كويتيون
شعراء غنائيون
شعراء بالعربية في القرن 20
كتاب بالعربية في القرن 20

فائق عبد الجليل


Beobachteter Ort (Ob) bezeichnet nach der DIN 13312 in der Navigation den mit Hilfe eines Ortsbestimmungsverfahrens  ermittelten Ort des Fahrzeuges.

Beispiel
Es gibt verschiedene Möglichkeiten, den beobachteten Ort zu bestimmen:

 Terrestrische Navigation:
 Kreuzpeilung
 Versegelungspeilung
 Peilung und Abstand (Feuer in der Kimm, Radarabstand)
 Peilung und Lotung
 Elektronische Navigation:
 Positionsangabe eines Satellitennavigationssystemes
 Astronomische Navigation:
 Positionsfindung durch astronomische Navigation

Schreibweise
Der beobachtete Ort bezieht sich stets auf einen bestimmten Zeitpunkt, er wird wie folgt angegeben:

Ob 1200: 50°12 N, 002°01 W

Nutzen in der Seefahrt
Das Bestimmen des Ob dient der Positionsfeststellung eines Schiffes. Von dem Ob aus kann die weitere Reise geplant werden, oder die bisher zurückgelegte Strecke überprüft werden. Auch dient sie der Bestimmung der Besteckversetzung im Bezug auf den Koppelort.

Einzelnachweise

Navigation (Schifffahrt)

Beobachteter Ort


Song Se-ra (6 de setembro de 1993) é uma esgrimista sul-coreana, medalhista olímpica.

Carreira

Se-ra conquistou a medalha de prata nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio ao lado de Choi In-jeong, Kang Young-mi e Lee Hye-in, após confronto contra as estonianas Julia Beljajeva, Irina Embrich, Erika Kirpu e Katrina Lehis na disputa de espada por equipes.

Esgrimistas olímpicos da Coreia do Sul
Esgrimistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Song Se-ra


Le critère de Stoner est une condition nécessaire pour que l'ordre ferromagnétique apparaisse dans un modèle simplifié d'un solide. Il porte le nom du physicien .

Modèle de Stoner du ferromagnétisme

Le ferromagnétisme découle directement de la répulsion électron-électron. Le modèle simplifié d'un solide, communément appelé modèle de Stoner, peut être formulé en termes de relations de dispersion pour les électrons de spin up et spin down,

où le second terme rend compte de l'énergie d'échange,  est le paramètre de Stoner,  (  ) est la densité sans dimension  des électrons de spin up (down) et  est la relation de dispersion des électrons sans spin où l'interaction électron-électron n'est pas prise en compte. Si  est fixé,  peut être utilisé pour calculer l'énergie totale du système en fonction de sa polarisation  . Si l'énergie totale la plus faible est trouvée pour , le système préfère rester paramagnétique mais pour des valeurs plus grandes de , des états fondamentaux polarisés se produisent. On peut montrer que pour

L'état  passera spontanément dans un état polarisé. C'est le critère de Stoner, exprimé en termes de  densité d'états  à l'énergie de Fermi  .

Un état  non-nul peut être préféré à  avant même que le critère de Stoner ne soit rempli.

Relation avec le modèle de Hubbard
Le modèle de Stoner peut être obtenu à partir du modèle de Hubbard en appliquant l'approximation du champ moyen. Les opérateurs de densité de particules sont écrits comme leur valeur moyenne  plus les fluctuations  et le produit des fluctuations de spin-up et spin-down est négligé. On obtient

Avec le troisième terme inclus, qui a été omis dans la définition ci-dessus, nous arrivons à la forme la plus connue du critère de Stoner

Bibliographie
 C Tannous and J Gieraltowski 2008 Eur. J. Phys. 29 475

Notes et références

Ferromagnétisme

Critère de Stoner


Michael Lee Wolfe (Pittsburgh, Pensilvania, 1962) es un músico, productor, compositor y promotor estadounidense con más de un cuarto de siglo de residencia en Asturias (España). Ha centrado y desarrollado su trabajo en la música de raíz, tanto en la vertiente asturiana como en la american roots music.

Biografía
Michael Lee Wolfe ha intervenido directamente en una veintena de grabaciones y sus trabajos incluyen desde un recopilatorio de su obra dentro del folk asturiano, Xotes Asturianes 1984-2009, a un disco dedicado a la música de Woody Guthrie, Revisited, pasando por el antológico sobre la obra de la cantante tradicional Diamantina Rodríguez, Anabel Santiago canta a Diamantina Rodríguez, o las intervenciones en las bandas sonoras de películas como Pídele cuentas al rey, de la que salió un CD, o Cenizas del cielo, del director José Antonio Quirós.

En el amplio campo de la música folk norteamericana sus grabaciones como The Fireman, Corners of the World o Asturies Bluegrass Sessions son a menudo comparadas con los mejores ejemplos de música de raíz americana.

Igualmente obtuvo en los Premios de la Crítica RPA 2009 el Premio al Mejor Compositor de Año por su antología Xotes Asturianes, 1984-2009.

Su influencia sobre la música folk asturiana actual se deja sentir en los arreglos de muchos temas tradicionales y en un buen número de composiciones propias que forman parte del repertorio de grupos como Asturiana Mining Company, Ástura, Anabel Santiago, Xaréu, Ubiña...

El año 2010, al frente de la formación Asturiana Mining Company, intervino en el programa de Año Nuevo de la TPA con una docena de temas propios y arreglos interpretados por diferentes cantantes y músicos asturianos. Formó un trío musical junto con Mapi Quintana y Jacobo de Miguel.

Como músico ha intervenido en diversas formaciones y en festivales de folk, blues, world music y jazz. Fueron sus maestros sobre el escenario figuras como Sidney James Wingfield, Ernie Hawkins o Philadelphia Jerry Ricks.

Desde 1992 dirige la promotora Lee Wolfe Concert Promotion, una de las más importantes de España en repertorio de gospel y fado, y desde la que dirige el Festival de Jazz de Ávila desde hace 12 años.

Discografía, Filmografía y Espectáculos

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial del grupo

Grupos de música de Asturias
Grupos de música folk de España
Músicos celtas
Grupos de música de los años 1980
Cantantes en asturiano

Michael Lee Wolfe


Tatlıca, Sinop ilinin Erfelek ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Daha önceleri Ayancık ilçesine bağlıyken, 5 Mart 1991'de Erfelek ilçesine bağlandı.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 41 km, Erfelek ilçe merkezine 13 km uzaklıktadır. Tatlıca Şelaleleri köy yakınlarında bulunur.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Erfelek belde ve köyleri

Tatlıca, Erfelek


La U.S. Route 26 o Ruta Federal 26 (abreviada US 26) es una autopista federal ubicada en el estado de Nebraska. La autopista inicia en el Oeste desde la  en la frontera de Wyoming hacia el Este en la  en Ogallala. La autopista tiene una longitud de 242,7 km (150.82 mi).

Mantenimiento
Al igual que las carreteras estatales, las carreteras interestatales, y el resto de rutas federales, la U.S. Route 26 es administrada y mantenida por el Departamento de Carreteras de Nebraska por sus siglas en inglés NDOR.

Cruces
La U.S. Route 26 es atravesada principalmente por la  en Scottsbluff en Bridgeport en Oshkosh en Ogallala en Ogallala.

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial del NDOR
 Lista de ciudades servidas por autopistas federales}
 Lista de Autopistas por estado en AARoads.com

Carreteras federales de Nebraska

U.S. Route 26 (Nebraska)


Regatul Armean al Ciliciei ([armeana de mijloc: , ), cunoscut de asemenea ca Armenia Ciliciană (, ), Armenia Inferioară sau Noua Armenie, a fost un principat independent format în timpul Evului Mediu Mijlociu de refugiați armeni ce au fugit de invazia  a . Localizat în afara  și distinct de regatul armean al antichității, s-a concentrat în regiunea Cilicia la nord-vest de .

Regatul își are rădăcinile în principatul fondat în jurul anului 1080 de , o pretinsă ramură al mai marei familii Bagrationi, care în diferite timpuri a deținut tronurile Armeniei și Georgiei. Capitala Rubenizilor a fost inițial Tarsos, iar mai târziu - . Cilicia a fost un puternic aliat al cruciaților europeni și se considera bastion al creștinătății în orient. De asemenea, a servit focar al naționalismului armean și al culturii armene, deși Armenia propriu-zisă era sub ocupație străină la acea vreme. Semnificația Ciliciei în istoria și statalitatea armeană este de asemenea atestată de transferul sediului   Bisericii Apostolice Armene, lider spiritual al poporului armean, în regiune. În 1198, odată cu încoronarea lui  din dinastia Rubenidă, Armenia Ciliciană a devenit regat.

În 1226, coroana a trecut la rivalii  prin cel de-al doilea soț al fiicei lui Levon, , . Cum mongolii cuceriseră regiuni vaste din Asia Centrală și Orientul Mijlociu, Hetum și succesorii săi Hetumizi au căutat să creeze o alianță armeano-mongolă împotriva inamicilor musulmani comuni, cei mai importanți fiind Mamelucii. În secolele treisprezece și paisprezece, statele cruciate s-au dezintegrat, iar mongolii s-au islamizat, lăsând regatul armean fără aliați regionali. După atacuri constante ale Mamelucilor din Egipt în secolul paisprezece, Armenia Ciliciană aflată sub , s-a împotmolit într-un conflict religios intern și a căzut în final în 1375.

Interacțiunile comerciale și militare cu europenii au adus noi influențe occidentale în societatea armeană ciliciană. Multe aspecte ale vieții europene occidentale au fost adoptate de nobilime, inclusiv , maniera de a se îmbrăca și utilizarea titlurilor, numelor și limbii franceze. În plus, organizarea societății ciliciene a trecut de la propriul sistem tradițional la unul mai apropiat de feudalismul occidental. Cruciații europeni înșiși au împrumutat elemente practice, precum elemente ale specificului armenesc de construire a castelelor și de arhitectură bisericească. Armenia Ciliciană a înflorit economic cu ajutorul portului de la Ayas, ce a servit ca centru al comerțului Est-Vest.

Referințe

Regate armene

Regatul armean al Ciliciei


سملا إحدى قرى مركز قطور التابع لمحافظة الغربية بجمهورية مصر العربية.

التاريخ
قرية سملا من القرى القديمة، حيث وردت باسم «كوم سملا» في أعمال الغربية ضمن قرى الروك الصلاحي التي أحصاها ابن مماتي في كتاب قوانين الدواوين، كما وردت باسم «سملا» في أعمال الغربية ضمن قرى الروك الناصري التي أحصاها ابن الجيعان في كتاب «التحفة السنية بأسماء البلاد المصرية». وفي العصر العثماني وردت باسم «سملا» في التربيع العثماني الذي أجراه الوالي العثماني سليمان باشا الخادم في عصر السلطان العثماني سليمان القانوني ضمن قرى ولاية الغربية، وفي تاريخ 1228هـ/1813م الذي عدّ قرى مصر بعد المسح الذي قام به محمد علي باشا باسم «سملا» ضمن قرى مديرية الغربية.

السكان
بلغ عدد سكان سملا 11,327 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
 قائمة قرى محافظة الغربية

مصادر

الوحدة المحلية لقرية دماط (قطور)

سملا


Wing Chun (Pinyin: 詠春 yǒng chūn; sonsuz bahar veya bahar şarkısı) Wing Tsun, Wing Tzun, Ving Tsun ya da Wing Tsung, Güney Çin kökenli bir dövüş sanatı. Wing Tsun kavramı, sanatın günümüz şartlarına uydurulmuş versiyonlarını ifade etmek için kullanılır. Geleneksel olan Wing Chun ise günümüzde sayıca azdır.

Köken
Wing Chun, Bruce Lee'nin de hocalığını yapan Yip Man'a gelinceye kadar aile içinde ve şifahi yolla öğretilen bir sanat olduğundan tarihine ilişkin dokümanlar bulunmamaktadır. Bu da Wing Chun'un kökeni hakkında efsanevi ve romantik anlatılara yol açmıştır.

Wing Chun'un doğuşuyla ilgili en yaygın hikâyeye göre sanat yaklaşık 300 yıl önce Budist ismi Beş Erik anlamına gelen Ng Moi olan rahibe Lui Sei-Leung'la başladı. Mançuryalıların Shaolin Tapınağına saldırısı üzerine tapınaktan ayrılmak zorunda kalan Ng Moi, Emei dağlarındaki Beyaz Turna Tapınağına sığınır ve sanatını burada geliştirmeye devam eder ve ona Beyaz Turna Boksu adını verir. Tapınaktan ayrıldıktan sonra karşılaştığı Miu Shun'a sanatını öğretmeye karar verir. Miu Shun sanatı Shaolin baskınından kaçan ve kızıyla dükkân işleten Yim Yee'ye öğretir. Babası Yim Yee'den öğrendikleri teknikleri alıştırma yaptığı bir zamanda Yim Wing-Chun'u evlerine ziyarete gelen Ng Moi izleme fırsatı bulur ve sanatına izlediği genç kızın adını verir.

Teknik
Wing Chun'un en önemli prensibi bir tehlike anında olabilecek en kısa sürede, gösterişli olmayan etkili ve sade tekniklerle ve doğrudan rakibi etkisiz hale getirmektir. Wing Chun pratisyenleri yaptıklarının diğer savaş sanatları gibi görsel ağırlıklı bir sanat olmadığını, hayatta kalma mücadelesi olduğunu savunurlar.

Sistemde doğal olmadığı ve rakibe saldırması için açık bir pozisyon verdiği için baş bölgesine yüksek tekmeler yoktur ama alt ve orta seviyeye tekme teknikleri bulunmaktadır. El tekniklerinde savunma ve saldırı aynı andadır. Zincirleme yumruk tekniği rakibe birbiri ardı sıra yumruk atmayı mümkün hale getirmektedir. El ve ayakların bir bütün içinde sürekli kullanılmasıyla rakip hem şaşırtılır hem de karşılık veremeyecek derecede darbe almasına yol açar.

Chi Sau denilen karşılıklı birbirine değen ellerle yapılan çalışma kişinin rakibinin hareketini sezerek hızlı tepki vermesini kolaylaştırır.

Wing Chun'un dövüşe yaklaşımında da gerçekçilik bulunmaktadır. Hayatta kalmak için gereken tüm saldırılara izin verilir. Hayalar, gözler, boyun gibi hassas noktalara vuruş serbesttir ve bu sebeple de müsabakası yoktur. Felsefesinde sürekli rakibin üzerine ve direkt olarak gitmek esastır. Dairesel hareketler bulunmamaktadır.

Wing Chun, kökleri yüzlerce yıl önceye uzanmasına rağmen, sürekli gelişen ve değişen bir sanattır. Bu Wing Chun'u diğer dövüş sanatlarından ayıran başlıca özelliğidir. Wing Chun sistemi kalıplaşmış hareketlerden değil prensiplerden oluşur. Wing Chun öğrencisi gereksiz güç kullanmamayı, rakibinin gücünün önünde durmamayı, kendisine uygulanan gücü kendi çıkarına kullanmayı, akıcı ve rahat olmayı öğrenir. Kısaca açıklamak gerekirse Wing Chun dört prensibin beş mesafede uygulanmasıdır. Bu dört prensip şu şekilde sıralanabilir:

1- Yol boş ise ilerle. Wing Chun dövüşçüsü rakibi ile arasında bir engel yoksa aradaki mesafeyi uygun bir silah kullanarak kapatarak rakibine ulaşır.

2- Yapışık kal. Wing Chun, rakip ile teması mümkün olduğunca çabuk sağlamayı ve bunu korumayı öğretir.

3- Gücün karşısında durma. Wing Chun öğrencisi kendine uygulanan gücün önünde durmak yerine, yoldan çekilip bu gücü kendi lehine kullanmayı öğrenir.

4- Takip et. Wing Chun dövüşçüsü rakibi geri çekilirse onu takip etmeyi, rakibine fırsat vermemeyi öğrenir.

Bu dört prensip aşağıda sıralanan beş dövüş mesafesinde uygulanır:

1- Tekme mesafesi

2- Yumruk mesafesi

3- Diz, dirsek ve kafa mesafesi

4- Tutma, burkma ve atma mesafesi

5- Yer dövüşü

Genel Kültür
Wing Chun sinema dünyasında Yip Man'ın biyografisi ile ilgili Ip Man filmleri ile tanınmıştır.

Kaynakça

Savaş sanatları
Dövüş sanatları
Çin dövüş sanatları

Wing Chun


Linda Sue Carter Brinson (nascida em 25 de junho de 1948) é uma escritora, jornalista e editora americana. Ela foi a primeira mulher editora nacional assistente do The Baltimore Sun e a primeira mulher redatora de página principal do Winston-Salem Journal.

Primeiros anos e educação
Brinson nasceu em 25 de junho de 1948, sendo filha de James Pratt Carter e Nancy Elizabeth Martin. Seu pai era um oficial militar e político que serviu como prefeito de Madison, na Carolina do Norte. Ela é descendente de Thomas Carter, uma família de plantadores do Condado de Rockingham, isto é, que possuía uma plantação de tabaco perto de Wentworth. Ela é prima em primeiro grau da fotógrafa Carol M. Highsmith e do falecido artista folk Benny Carter. Brinson foi criada na tradição da Igreja Batista. Ela é graduada na Madison-Mayodan High School em 1966, se formando em jornalismo e literatura inglesa na Universidade Wake Forest, em 1969. Enquanto estudante na Wake Forest, ela foi redatora do Old Gold & Black. Em 1987 Carter obteve o grau de Mestre em Belas Artes na Escrita Criativa pela Universidade da Carolina do Norte em Greensboro.

Carreira
Brinson trabalhou como redatora de páginas editoriais, além de ser responsável pelas resenhas de livros para o Winston-Salem Journal, e também na redação da Wake Forest Magazine. Em 1970, como jornalista da Wake Forest Magazine, Carter entrevistou Edward Reynolds, que foi o primeiro estudante afro-americano da Universidade Wake Forest. Depois de trabalhar como jornalista na Carolina do Norte, mudou-se para Maryland e tornou-se editora nacional assistente do The Baltimore Sun. Ela foi a primeira mulher a ocupar esse cargo no jornal. Enquanto estava no The Baltimore Sun, ela fez parte da cobertura sobre a renúncia do vice-presidente americano Spiro Agnew, o escândalo de Watergate e a renúncia do presidente americano Richard Nixon.

Ela voltou para a Carolina do Norte no final da década de 1970 e trabalhou como repórter, redatora de páginas editoriais e de recursos para o The Sentinel, um jornal da tarde em Winston-Salem. Depois que o periódico fechou em 1985, ela começou a escrever resenhas de livros e reportagens para o Winston-Salem Journal. Posteriormente, ela foi nomeada a primeira redatora da página principal da revista. Ela deixou o Winston-Salem Journal em 2008 e começou seu próprio blog, Briar Patch Books, onde escreve resenhas de livros. Em 2013, ela escreveu para a Baptist News Global. Ela também trabalhou como revisora de livros e escritora de recursos para o News & Record. Como escritora freelance, ela escreveu para Our State e é colaboradora regular das pautas edtoriais do News & Record e The Virginian-Pilot. Brinson foi introduzido no "Wake Forest Writers Hall of Fame" em 2018.

Brinson foi membro adjunto do corpo docente da Universidade da Carolina do Norte na Hussman School of Journalism and Mass Communication,de Chapel Hill.

Vida pessoal
Brinson vive em Currituck, na Carolina do Norte, com seu marido, Lloyd George Brinson Jr. Eles têm dois filhos, James Carter Brinson e o tenente naval Sam Brinson.

Brinson atuou como membro do conselho do Salem College Center for Women Writers. Antes de se converter à Igreja Episcopal dos Estados Unidos, ela trabalhou como Presidente do Conselho de Diáconos da Primeira Igreja Batista de Madison. Após sua conversão, ela é paroquiana da Missão Episcopal de São Lucas em Currituck.

Jornalistas dos Estados Unidos
Alunos da Universidade de Wake Forest
Professores da Universidade da Carolina do Norte em Chapel Hill
Diáconos
Críticos literários dos Estados Unidos
Nascidos em 1948
Pessoas vivas
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Linda Carter Brinson


John Caister "Jack" Bennett (nascido em 6 de abril de 1914 em Estcourt, Natal, falecido em 30 de maio de 1990 em Pretória), foi um funcionário público sul-africano e astrônomo amador. Sua mãe era britânica e seu pai era da Tasmânia. Frequentou a escola em Ficksburg e começou a trabalhar no serviço público após se formar em 1934, inicialmente na administração florestal em Elgin antes de passar para a administração da província de Transvaal em Pretória. Durante a Segunda Guerra Mundial serviu como soldado na África do Sul, Egito e Itália. Em 1974 aposentou-se do serviço público. A partir de 1985 ele começou a sofrer de artrite e logo depois sua saúde se deteriorou tanto que ele teve que vender sua casa no bairro Riviera de Pretória e se mudar para um lar de idosos. Ele morreu em 30 de maio de 1990 aos 76 anos.

Astrônomo amador
O interesse de Bennett pela astronomia começou cedo quando sua mãe lhe mostrou o céu estrelado com o Cruzeiro do Sul e os planetas a caminho de casa das visitas noturnas à igreja e contou-lhe sobre sua observação do cometa Halley em seu retorno em 1910.

Depois da guerra começou a procurar cometas com um refrator de 60 mm, e a partir de 1958 observou os novos satélites artificiais. Para isso, comprou em 1961 um refrator leve de 125 mm com montagem de altazimute, que mais tarde se tornou seu instrumento favorito. Ele se tornou um membro da Astronomical Society of Southern Africa e da British Astronomical Association em tenra idade.

Embora ele tenha descoberto cometas já na década de 1960, ele não foi o primeiro descobridor, ou os cometas que encontrou tiveram vida curta e não puderam ser observados novamente. Durante este tempo (1969 a 1974) ele compilou sistematicamente um catálogo de 152 objetos no céu do sul que poderiam ser confundidos com um cometa. Esta lista, mais tarde chamada catálogo Bennett, ainda hoje é uma ajuda valiosa para os caçadores de cometas, um "catálogo Messier do sul".

Todos os anos ele passava cerca de 150 horas procurando cometas no quintal de sua casa em Pretória e por acaso descobriu em 16 de julho de 1968 uma aparição incomum na galáxia Messier 83 (NGC 5236) na constelação Hydra. Isso foi reconhecido pouco depois por astrônomos profissionais como uma supernova (SN 1968L). Bennett foi a primeira pessoa a descobrir visualmente uma supernova desde a invenção do telescópio.

Com seu refrator de 125 mm, ele finalmente descobriu seu primeiro cometa, C/1969 Y1 (Bennett), após uma busca por mais de 333 horas em 28 de dezembro de 1969. Este se tornou um "Grande Cometa" que pôde ser observado a olho nu no ano seguinte. Sua segunda descoberta de cometa ocorreu em 13 de novembro de 1974, após mais 482 horas de busca. Este foi o discreto C/1974 V₂ (Bennett).

Nos últimos anos, ele comprou um Celestron C-8, mas apesar de 30 a 40 horas de busca por ano pelos próximos 10 anos, ele não teve mais sucesso na caça de cometas, em parte devido ao aumento da poluição luminosa. Além de cometas, ele também estava interessado em meteoros e estrelas variáveis. Nos anos que antecederam sua morte, ele teve que desistir completamente de observar e doou seu famoso refrator de 125 mm para a Universidade da África do Sul.

Descobertas
 Supernova SN 1968L na galáxia M83, 16 de julho de 1968
 C/1969 Y1, 28 de dezembro de 1969
 C/1974 V2, 13 de novembro de 1974

Honras
 1968–1969: Presidente da Sociedade Astronômica da África Austral (ASSA)
 1968–1985: Diretor da Seção Cometa e Meteoro da ASSA
 1970: Medalha Gill da ASSA para realizações em astronomia com consideração especial de realizações na África do Sul
 1971: Medalha Merlin da Associação Astronômica Britânica (BAA)
 1974: Fellow da Royal Astronomical Society
 1975–1987: Diretor da Seção Nova Search da ASSA
 1976: Prêmio Nova da Associação Americana de Observadores de Estrelas Variáveis (AAVSO), Cambridge, Massachusetts, por sua descoberta da supernova SN 1968L
 1977: O novo observatório e telescópio de 32 cm no Centro de Pretoria da ASSA são nomeados em homenagem a Jack Bennett
 1986: mestrado em Ciências (h. C.) Da Universidade de Witwatersrand
 1989: Membro honorário da Sociedade Astronômica da África Austral
 1989: um asteróide descoberto em 1986 no cinturão principal recebe a designação oficial (4093) Bennett em homenagem a John C. Bennett.

Após sua morte, o Centro de Pretória estabeleceu o Prêmio Jack Bennett anual da ASSA para contribuições à astronomia e ao Centro.

Ligações externas
 Publicações de JC (Jack) Bennettno Astrophysics Data System
 Obituários de JC (Jack) Bennettno Astrophysics Data System

Membros da Royal Astronomical Society
Astrônomos da África do Sul
Astrónomos do século XX
Mortos em 1990
Nascidos em 1914

John Caister Bennett


Beli Mawr ("Beli the Great") was an ancestor figure in Middle Welsh literature and genealogies. He is the father of Cassivellaunus, Arianrhod, Lludd Llaw Eraint, Llefelys, and Afallach. In certain medieval genealogies he is listed as the son or husband of Anna, cousin of Mary, mother of Jesus. According to the Welsh Triads, Beli and Dôn were the parents of Arianrhod, but the mother of Beli's other children—and the father of Dôn's other children—is not mentioned in the medieval Welsh literature. Several royal lines in medieval Wales traced their ancestry to Beli. The Mabinogi names Penarddun as a daughter of Beli Mawr, but the genealogy is confused; it is possible she was meant to be his sister rather than daughter.

Beli and Belenus
The origin of the name Beli is still a matter of debate among scholars. The most popular hypothesis sees the name Beli as a Middle Welsh reflex of the Gaulish and Brittonic divine name Belenus (also attested as a personal name), but a more recent alternative is that proposed by Harvard Celticist John T. Koch, who suggests that Beli derives from a Proto-Celtic name Belgius or Bolgios borne by one of the chieftains who led the Gallic invasion of Macedonia in 280–279 BCE against King Ptolemy Ceraunus.

Ptolemy was a member of the Ptolemaic dynasty (Cleopatra), founded by his father, Ptolemy I Soter, a Greek general and the successor of Alexander the Great. Koch therefore proposes that this great leader Belgius came to be regarded as the namesake and ancestor of the powerful Brittonic and Gallic tribal group, the Belgae, whence would have come the doctrine that Beli was the ancestor of tribal dynasties. The Belgae were also described by Julius Caesar in Commentarii de Bello Gallico, his diary on the Gallic Wars.

Beli son of Manogan
Another Beli from medieval Welsh literature, who first appears in the 9th century Historia Brittonum and is often confused or conflated with Beli Mawr in both medieval and modern sources, is Beli son of Manogan (also spelled Mynogan). This Beli is actually derived from the historical pre-Roman Brittonic king of the Catuvellauni, Cunobeline and his son Adminius (or Amminius). Via a series of textual corruptions that span several different popular books from Late Antiquity and the early Middle Ages, the names of Cunobelinus and his son Adminius were combined and then jumbled, giving way to a new Beli, with the patronymic "son of Manogan":
 Adminio, Cunobellini Brittannorum regis filio (Suetonius, Caligula, Ch. 44)
 Minocynobellinum Britannorum regis filium (Orosius, Historia Adversus Paganos, vii 5.5)
 Bellinus, filius Minocanni (Historia Brittonum, ch. 19)

Rachel Bromwich writes that such a figure has origins in traditional names/characters: "Beli Mawr is a character rooted far too firmly in Welsh tradition for his existence to be accounted for merely as an adaptation of Nennius's Bellinus. Further, Loth showed that Manogan itself can be explained as a Celtic name, since Monocan appears in the Cartulaire de Redon (RC LI, p. 10; Chr. Br., p. 152). Two further instances of this name in Celtic sources may also be included: Jes. Gen. XVIII Manogan m. Pascen m. Cadell; and the Ogham inscription MINNACCANNI (Macalister, Corpus Inscriptionum Insularum Celticarum I, no. 135)."

Thus, although Beli became a separate personage in medieval pseudohistory from Cunobelinus (Welsh Cynfelyn, Shakespeare's Cymbeline), he was generally presented as a king reigning in the period immediately before the Roman invasion; his "son" Caswallawn is the historical Cassivellaunus.

Henry of Huntingdon's Belinus
The 12th-century English historian Henry of Huntingdon, in his Historia Anglorum first published in 1129, follows the Historia Brittonum in his discussion of Julius Caesar's invasion of Britain, mentioning a Belinus, brother of Cassibella(u)nus, who are both styled sons of Minocannus, but in later revisions of the text (and under the influence of Geoffrey of Monmouth), Liud (or Luid) (see Lludd Llaw Eraint).

Geoffrey of Monmouth's Heli
Beli also appears in Geoffrey of Monmouth's history Historia Regum Britanniae (1130s) as the British king Heli, son of Digueillus and father of Lud, Cassivellaunus and Nennius. He is said to have held the throne for 40 years, after which he was succeeded by his son Lud (Llud). In the Middle Welsh translations of Geoffrey's work known collectively as Brut y Brenhinedd, Heli's name was restored to Beli and his father renamed to Manogan.

References

Primary sources
Branwen ferch Llŷr
Breuddwyd Macsen Wledig ("The Dream of Macsen Wledig")
Cyfranc Lludd a Llefelys ("Lludd and Llefelys)
the Welsh Triads
Brut y Brenhinedd
Geoffrey of Monmouth, Historia Regum Britanniæ, tr. Lewis Thorpe, Geoffrey of Monmouth. The History of the Kings of Britain. Harmondsworth, 1968.

Secondary sources
Koch, John T. "The Celtic Lands." In Medieval Arthurian Literature: A Guide to Recent Research, ed. N. Lacy. New York, 1996. 239-322.

External links
 Beli Mawr and the Belgae

Welsh mythology
Legendary British kings

Beli Mawr


O Hospital Geral de Paris (em francês: Hôpital général de Paris) foi uma instituição do Antigo Regime, destinada a ser um local de confinamento dos pobres. Criado por um decreto real durante o reinado de Luís XIV, em 1656, tinha como objetivo resolver o problema recorrente da mendicância e da Cour des Miracles, bem como abrigar inválidos. A autoridade do Hospital Geral se estendeu além de suas instalações para incluir todos os pobres de Paris.

O hospital serviu como foco principal de análise na obra do filósofo francês Michel Foucault, Loucura e Civilização.

Fundação
Como outros países da Europa Ocidental, a França teve que lidar com um aumento da mendicância a partir do século XVI. Esse aumento alimentou a ansiedade sobre a manutenção da estabilidade social, e motivou a criação de punições mais severas à mendigagem, como marcação a ferro, chicotadas e trabalhos forçados. Nos anos anteriores ao estabelecimento do Hospital Geral, a devastação das guerras de Frondas resultou em um afluxo particularmente grande de mendigos para Paris. A crescente população de mendigos chegou à aproximadamente 40.000 pessoas, muitas das quais eram refugiados empobrecidos durante as guerras. Este montante teria constituído cerca de 10% da população parisiense.

Para aliviar a miséria, em 1652, a Companhia do Santíssimo Sacramento, uma ativa instituição católica francesa, iniciou esforços de socorro centrados no desenvolvimento de um armazém de caridade. No entanto, após o fim das guerras, a instituição passou a defender uma política de confinamento como solução, de longo prazo, para a pobreza e a mendicância na cidade. A instituição já defendia confinar os pobres parisienses desde 1633, baseada num suposto sucesso do primeiro Hospital Geral em Lyon. No entanto, esta solução proposta já tinha precedentes dentro da própria cidade. Por exemplo, de 1612 a 1618, o Hôpital des Pauvres Enfermés - uma das primeiras tentativas de construir um hospital geral parisiense - confinou mendigos locais e os submeteu a um sistema de trabalho forçado. No entanto, esse esforço durou pouco devido as dificuldades financeiras, conflitos políticos e o aumento acentuado da população refugiada. Mais tarde, em 1632, o Parlamento de Paris voltou a prender mendigos, desta vez usando-os como trabalhadores forçados para construção e manutenção da rede de esgotos da cidade.

Desta forma, a ideia de confinamento já havia sido introduzida quando Christophe du Plessis-Montbard, um devoto membro da Companhia do Santíssimo Sacramento, começou a trabalhar com o Parlamento, em 1653, no desenvolvimento do projeto para um novo hospital geral parisiense. Também contribuiu para moldar esses planos a Les Dames de la Charité, uma instituição de mulheres seculares ricas, lideradas na época por Marie Madeleine d'Aiguillon. O Hospital Geral de Paris foi criado três anos depois, em 1656, por um decreto real de Luís XIV. O hospital foi munido de autoridade não somente em suas instalações, mas também de jurisdição sobre todos os moradores pobres da cidade.

Michel Foucault identificou a fundação do Hospital Geral de Paris como um momento-chave na tendência continental de confinamento dos pobres. Hospitais semelhantes foram criados durante o mesmo período na atual Suíça, Reino Unido, Polônia, Alemanha, Rússia e Irlanda.

Funcionamento

Instalações
O Hospital Geral de Paris foi criado a partir da consolidação de uma série de instituições já existentes, com objetivos e gestão compartilhadas. Esses estabelecimentos incluíam, inicialmente, a Maison de Saint-Louis de Salpêtrière, Maison de Saint-Jean de Bicêtre, Notre Dame de La Pitié, La Savonnerie e Scipion. Posteriormente, a Maison du Saint-Esprit e os Enfants-Trouvés foram adicionados, e a La Savonnerie deixou de participar. Em 1670, um decreto real acrescentou também o Hospital Foundling como abrigo para crianças abandonadas. Em 1680, o Hospital Geral havia se expandido, incorporando um total de nove instituições diferentes. Muitas das instituições que constituíam o hospital já haviam servido como instituições de caridade para diferentes grupos de indigentes.

Embora o Hospital Geral não fosse uma instalação médica, um médico residente foi contratado para fazer visitas regulares às várias instituições que o constituíam. Por fim, a partir de 1780, o médico Jean Colombier começou a introduzir uma expansão substancial dos equipamentos médicos do hospital, dado sua função de inspetor de hospitais e prisões nomeado pelo rei. Ele criou instalações com pessoal médico no Salpêtrière e no Bicêtre. Já antes disso, o Hospital Geral buscou contribuir para a pesquisa médica, por meio de um acordo confidencial pelo qual prisioneiros mortos do Salpêtrière poderiam ser usados por pesquisadores do Jardim Real das Plantas Medicinais para estudo nos cadáveres (francês: Jardin royal des plantes médicinales).

Administração
Mesmo que o projeto do Hospital Geral tivesse sido desenvolvido pelo Parlamento, na prática o hospital estava muito mais ligado ao poder real. A Companhia do Santíssimo Sacramento também foi determinante para o funcionamento do Hospital Geral: doze dos vinte e seis diretores vitalícios, nomeados por decreto real em 4 de maio de 1656, eram membros da instituição. O conselho administrativo era compartilhado com o Hôtel-Dieu, outro grande hospital de Paris. Os integrantes do conselho administrativo eram figuras governamentais importantes, desde o presidente do Parlamento e o arcebispo de Paris até o tenente-general da polícia. Abaixo dessa diretoria havia outra comissão (especificamente para o Hospital Geral) composta por leigos. A supervisão diária do hospital, entretanto, era realizada pela Les Dames de la Charité, por meio de uma irmandade secular chefiada por Marie Bonneau de Rubelle, Mme de Miramion.

Após o início da Revolução Francesa, um decreto da Assembleia Nacional Constituinte de dezembro de 1789 delegou aos departamentos governamentais a supervisão dos hospitais de Paris, casas de caridade, prisões, entre outras instituições relacionadas, centralizando suas administrações sob uma única autoridade. Em abril de 1791, os hospitais de Paris (incluindo o Hospital Geral) foram colocados sob a administração de um comitê de cinco membros, abolindo suas administrações individuais.

Financiamento
Inicialmente, foi decidido que o hospital seria financiado em grande parte por doações. Este planejamento orçamentário causou problemas financeiros durante os séculos XVII e XVIII, pois o aumento da população de internos do hospital gerava despesas crescentes. A dependência de doações também significava que as políticas do hospital às vezes eram influenciadas pela vontade de seus doadores, especialmente em questões religiosas. Por exemplo, durante a fundação da instituição, as Les Dames de la Charité ameaçaram retirar suas doações se integrantes das Filhas da Caridade (francês: Filles de la Charité) não tivessem vagas garantidas no hospital. Embora a comissão fundadora se opusesse a envolver ordens religiosas na administração do hospital, no final as Filhas da Caridade receberam seus cargos.

Uma fonte relevante de financiamento foram as multas e impostos, muitos dos quais estabelecidos como fontes de receita desde a fundação do hospital. Por exemplo, até a Revolução, um imposto octroi incidia sobre vinhos e licores, gerando receitas substanciais para o Hospital Geral e o Hospital Foundling (cujas finanças eram mantidas separadas). As receitas obtidas com multas por violação das regras da bolsa de comércio parisiense também contribuíram para o financiamento do hospital.

Outro desafio de financiamento vinha do fato que - ao contrário dos outros hospitais gerais franceses - o Hospital Geral de Paris confinava muitos internos não parisienses. Por exemplo, após a crise de falta de alimentos em 1662, o hospital foi obrigado a dobrar sua dívida para acomodar as despesas associadas ao aumento de internos. Para economizar dinheiro, as vilas e cidades próximas estavam enviando seus moradores indigentes para capital. Para ajudar a reduzir a tensão em Paris, um decreto real foi emitido instruindo todas as cidades e vilas francesas a criar seus próprios hospitais gerais.

A reestruturação administrativa feita após a Revolução Francesa eliminou algumas das maiores fontes de receita do hospital, iniciando um período de declínio financeiro.

População
O encarceramento se iniciou na segunda-feira, 14 de maio de 1657, quando a milícia - popularmente chamada de "arqueiros dos pobres" - começou a prender mendigos e entregá-los ao Hospital Geral. Em seu primeiro ano, a instituição abrigava 6.000 pobres, o que representava cerca de um por cento da população de Paris. A maioria de seus internos eram voluntários, como crianças órfãs, idosos ou doentes. Mesmo os reclusos voluntários estavam sujeitos a um nível de coerção. Em relação aos internos involuntários, o hospital só tinha espaço para confinar algumas centenas de mendigos. Isso se tornaria uma tendência duradoura na demografia do hospital: embora um dos objetivos principais do hospital fosse aprisionar pobres - pessoas imorais ou mendicantes, mas capazes de trabalhar - a maior parte de seu espaço seria usada para abrigar pobres inválidos - aqueles velhos demais, jovens ou doentes que não tinha recursos para se sustentar. A maioria dos pobres foi alojada no Salpêtrière e no Bicêtre, embora as vagas para criminosos tenham sido eliminadas nestas instituições: em 1795 na primeira, e em 1836 na segunda. Havia também um pequeno número de presos políticos detidos no hospital.

No começo do século XVIII, a população do Hospital Geral estava entre 8.000 e 9.000 pessoas. Na segunda metade daquele século, a população havia crescido substancialmente: em 1786, as instituições que abrigavam o hospital tinham 12.000 indivíduos sob seus cuidados, e supervisionavam outros 15.000 enjeitados não alojados dentro de seus muros.

O Salpêtrière, quatro anos após sua fundação, abrigava 1.460 mulheres e crianças. Com o tempo, a população aumentou exponencialmente, com um censo de maio de 1713 registrando uma população de 4.079 internos. Essa número representava cerca de 80% dos pobre inválidos, como crianças, mulheres com diagnóstico de demência, casais idosos, mães, e mulheres grávidas e doentes. Cerca de 20% dos ocupantes eram pobres, como mendigos ou vagabundos. Antes da Revolução, a população de Salpêtrière havia crescido para 10.000, sendo dividida em quinze prédios separados, incluindo prisões para criminosos e prostitutas, um hospício, um reformatório para meninas e um asilo.

O Bicêtre tinha 1.313 internos na época do censo de maio de 1713. A divisão dos encarcerados era semelhante à do Salpêtrière: 74% dos internos eram pobres inválidos, como deficientes físicos ou mentais, mendigos cegos e portadores de sífilis; 26% eram mendigos, criminosos e vagabundos.

As crianças eram uma parcela significativa dos internos do hospital. Em 1786, quatro das instituições do hospital eram ocupadas inteiramente por órfãos e enjeitados. Um dos motivos era que, a partir de 1680, crianças desobedientes ou indisciplinadas eram mandadas por seus pais para viver nos reformatórios de Salpêtrière e Bicêtre.

Operações
Dado que o Hospital Geral tinha autoridade sobre todos os pobres de Paris, seus diretores concentravam poderes punitivos paralelos aos tribunais: de acordo com o decreto de fundação, os diretores tinham o poder de utilizar "estacas, ferros, prisões e masmorras no dito Hospital Geral, e os locais para isso eram concedidos tanto quanto se julgassem necessários, não cabendo recurso às normas estabelecidas dentro do referido hospital."

Na parte interna do Hospital Geral a rotina dos internos era meticulosamente regulada. Havia um código de vestimenta de túnicas e gorros cinzas, que eram distribuídos pela administração, e suas rotinas diárias de trabalho, oração e refeições eram rigorosamente programadas. No século XVIII, o Hospital Geral empregava uma equipe permanente de cerca de quinhentas pessoas. Embora a vida cotidiana fosse organizada, as condições de vida podiam ser insalubres. Um comitê da Assembleia Nacional Constituinte, em 1790, considerou Salpêtrière e Pitié superlotados e malcheirosos, com muitos presos sofrendo de doenças como micose e coceira.

O trabalho era um componente-chave da vida no Hospital Geral, por razões punitivas ou reformadoras. Os presos eram forçados a trabalhar em oficinas, participando de tarefas como tricô, fiação e tecelagem. Se recusar a trabalhar era punido com exercícios físicos intensivos em Bicêtre. Este sistema não trazia benefícios econômicos para a instituição; ao contrário, era uma grande despesa realizada em prol da instrução moral e da reeducação. No entanto, a administração do Hospital Geral tentou, muitas vezes, sem sucesso, rentabilizar a produção, transformando prédios como Pitié e Bicêtre em fábricas para tarefas como rendado e polimento de espelhos.

Jovens enjeitados que viviam fora dos muros do hospital também trabalhavam, muitos deles morando em fazendas na zona rural. Quando ficavam mais velhos, continuavam com o trabalho agrícola ou voltavam para o hospital até a idade adulta. Se eles voltassem, as meninas aprenderiam tarefas domésticas e os meninos seriam aprendizes nas guildas e empresas de Paris, um acordo que datava da fundação do hospital. No século XVIII, no entanto, as oficinas estavam em declínio.

Referências

Hospitais de Paris
França
Paris

Hôpital général de Paris


El río Itapecuru, también conocido como Itapicuru (aunque no debe de confundirse con el río Itapicuru del estado de Bahía), es un largo río del nordeste de Brasil que baña el estado de Maranhão. Tiene una longitud total de , drena una cuenca de  y pertenece a la Región Hidrográfica del Atlântico Nordeste. Desemboca en la bahía de São José en el golfo de Maranhão.

El Itapecurú abastece al 75% de la población de  São Luís do Maranhão, además de a otras ciudades. El ancho del río varía desde los  hasta los .

Geografía

La cuenca del Itapecurú

La cuenca del Itapecurú se extiende al este de Maranhão, ocupando una considerable área de sur a norte, en terrenos relativamente bajos y de suaves ondulaciones, con un total de aproximadamente 54.027 km². Constituye la divisoria entre las cuencas del río Parnaíba, en el este, y del río Mearim, en el oeste. Conforme a SUDENE, la Superintendencia de Desarrollo del Nordeste (Superintendência de Desenvolvimento do Nordeste), el río Itapecuru se puede caracterizar físicamente en 3 regiones: alto, medio y bajo. Entre los principales factores que determinan esa caracterización se pueden mencionar: la red de drenaje, el relieve y la navegabilidad.

Alto Itapecuru
El río Itapecurú nace en la confluencia de las sierras de Itapecurú, Croeira y Alpercatas. El río discurre en esta parte alta en dirección este, entre las sierras de Alpercatas, al norte, y la de Itapecurú, al sur. Tras pasar por la pequeña localidad de Roçado, el río vira hacia el noreste, alcanzando Mirador ( en 2010), Sâo Româo y Colinas (), donde se le une, por la izquierda, su principal aflfuente, el río Alpercatas y finaliza el tramo alto.

Desde su naciente en el municipio de Mirador, el río está preservado y protegido por el Parque Estatal del Mirador, donde la COOPERMIRA (Cooperativa de los Técnicos en Protección Ambiental del Parque Estatal del Mirador), ejerce la responsabilidad de gestionar esa Unidad con un trabajo de vigilancia y educación medio ambiental, presidida por Laaércio Pereira de Araujo. En esta zona alta predominan las mesetas, llanuras y costas, con un relieve fuertemente ondulado, alcanzándose altitudes de 350 metros en las sierras de Itapecurú, Croeira y Boa Vista. Es una región de difícil navagabilidad, siendo posible sólo en pequeñas canoas hasta el río Alpercatas, en Colinas.

Medio Itapecuru

El tramo medio está comprendido entre las ciudades de Colinas y  Caxias (), un tramo en el que prevalece el relieve de mesetas bajas, con ondulaciones de suaves a fuertes, siendo la diferencia de altitud de unos 60 metros. El río pasa cerca de la localidad de Jatobá () y después, tras recibir a los ríos Corrientes, Pucumã y Santo Amaro, llega a Caxias.

Bajo Itapecurú

Se extiende desde Caxias hasta la boca en el estuario, situada en la bahía de São José. Se caracteriza por un relieve de suave a ondulado. Es un tramo de mayor navegabilidad que, sin embargo, se ve obstaculizada por la baja pendiente del terreno, que finalmente acababa formando bancos de arena a partir de Itapecurú-Mirim hasta la boca.

El río vira en este tramo hacia el noroeste y tras recibir al río Gameleira, llega a Codó (), la mayor ciudad de todo su curso, donde recibe al río Codòzinho. Sigue por Timbiras  (), Coroatá () y Pirapemas (), donde le abordan los ríos Pirapemas y Peritoró. Continua hacia el norte alcanzando las ciudades de Cantanhede (), Itapecurú-Mirim  () y,  próxima a la desembocadura, Rosário (). El río desagua 8 km más abajo, en la bahía de São José en el golfo de Maranhão, en un lugar donde se encuentran las ruinas del antiguo fuerte de Vera Cruz o del Calvário.

Hidrometria

El caudal del río ha sido observado durante 24 años (1968-92) en Cantanhede, una ciudad de Maranhão que se encuentra a 222 km de su desembocadura en la bahía de São José. El caudal medio anual y el módulo observado en Cantanhede durante este período fue de  para una cuenca de , más del 90% de la cuenca total del río.

La lámina de agua que  fluye en esta parte, la más importante de la cuenca del Itapecuru, alcanzó la cifra de , que puede considerarse más bien baja, pero en consonancia con los valores observados en la región del nordeste de Brasil.

El Itapecurú es una corriente bastante irregular, con un período de estiaje a veces grave, a lo largo de siete meses, de junio a diciembre, lo que corresponde a una larga estación seca.  El caudal mensual medio de los meses del período de aguas bajas es aproximadamente trece veces menor que el caudal medio mensual del periodo de crecidas (octubre:  - abril: ).  En el período de observación de 24 años, el caudal mensual mínimo fue de  (septiembre-octubre), mientras que el caudal mensual máximo asciende a  y se observó en abril.

Véase también
 Cuenca del Amazonas
 Río Parnaíba
 Hidrografía de Brasil

Notas

Enlaces externos

Itapecuru

Río Itapecuru


La Copa Bimbo 2012 fue la cuarta edición de la Copa Bimbo, y se disputó en su totalidad en el Estadio Centenario de Montevideo, Uruguay, en los días 13 y 15 de enero de 2012.

En esta edición participaron los siguiente equipos:
  Nacional
  Peñarol
  Palestino
  Universidad de San Martín de Porres

Resultados

Semifinales

Tercer puesto

Final

Referencias

2012
Fútbol en Uruguay en 2012

Copa Bimbo 2012


Bătălia de la Ain Jalut a avut loc pe 3 septembrie 1260 între mameluci și mongoli în sud-estul Galileii. Bătălia a marcat cel mai sud-vestic punct al cuceririlor mongole și a fost pentru prima dată când o avansare a mongolilor a fost oprită permanent. Acest lucru s-a datorat morții subite a liderului mongol Möngke Han, eveniment ce l-a forțat pe Hulagu Han să își ducă o mare parte din armata sa înapoi în Mongolia. Asta l-a lăsat pe locotenentul lui Hulagu, Kitbuqa, cu doar un mic detașament de soldați.

Evenimente premergătoare

Când Möngke Han a devenit Mare Han în 1251 a început să implementeze planul bunicului său, Ginghis Han, de a crea un imperiu mondial. Pentru subjugarea națiunilor din vest, Möngke l-a ales comandant pe fratele său Hulagu Han.

Pregătirea armatei a durat cinci ani iar Hulagu a fost pregătit să lanseze invaziile abia în 1256. Operând din baza mongolă din Persia, Hulagu a avansat spre sud. Möngke Han a ordonat bune tratamente pentru cei care se predau fără să opună rezistență și distrugerea pentru cei care nu se predau. În acest mod, Hulagu și armata sa au cucerit unele dintre cele mai puternice și vechi dinastii ale vremii. Alte țări din calea mongolilor au capitulat în fața autorității lor și au contribuit cu trupe. Până când mongolii au ajuns la Bagdad, armata lor includea armeni și chiar câteva trupe france din Principatul de Antiohia. Asasinii din Persia au fost învinși iar Califatul Abbasid din Bagdad, vechi de 500 de ani, a fost distrus, la fel și Dinastia Ayyubidă din Damasc. Planul lui Hulag a fost să avanseze apoi spre sud prin Regatul Ierusalimului spre Sultanatul Mameluc, pentru a se confrunta cu puternicul stat musulman.

Solii mongoli în Egipt

În 1260 Hulagu a trimis soli la Qutuz în Cairo prin care cerea capitularea sa:

De la Regele Regilor din Răsărit și Apus, Marele Han. Către Qutuz Mamelucul, care a fugit pentru a scăpa de săbiile noastre. Ar trebui să te gândești la ce s-a întâmplat cu alte țări și să te supui în fața noastră. Ai auzit cum am cucerit un imperiu vast și cum am purificat pământul de dezordinea care l-a pătat. Am cucerit teritorii vaste, masacrând toți oamenii. Nu poți scăpa de teroarea armatelor noastre. Unde poți fugi? Ce drum vei folosi să scapi de noi? Caii noștri sunt rapizi, săgețile noastre ascuțite, săbiile noastre ca fulgerele, inimile noastre tari ca munții, soldații noștri numeroși precum nisipul. Fortărețele nu ne vor reține, nici armatele nu ne pot opri. Rugăciunile tale în fața lui Dumnezeu nu vor avea efect în fața noastră. Nu suntem mișcați de lacrimi, nici emoționați de lamentări. Doar cei care vor implora protecția noastră se vor afla în siguranță. Grăbește-ți răspunsul înainte să fie aprins focul războiului. Rezistă și vei suferi cele mai cumplite catastrofe. Îți vom distruge moscheile și vom dezvălui slăbiciunea Dumnezeului tău și apoi îți vom ucide copiii și bătrânii la un loc. În momentul de față ești singurul inamic împotriva căruia trebuie să mărșăluim.}}

Totuși, Qutuz a răspuns omorându-i pe soli și atârnându-le capetele pe Bab Zuweila, una din porțile Cairoului.

Campania

Dinamica puterii s-a schimbat datorită morții Marelui Han Möngke în timpul unei campanii în China, obligându-l pe Hulagu și pe alți mongoli de frunte să se întoarcă acasă pentru a se decide succesorul. Un potențial Mare Han, Hulagu și-a luat cu el cea mai mare parte a armatei și a lăsat o forță mult mai mică la vest de Eufrat de doar una sau două tumene (10.000-20.000 de trupe, dimensiunea unei divizii militare moderne) sub comanda celui mai bun general al său, Kitbuqa Noyan.

După ce a primit vestea plecării lui Hulagu, sultanul Qutuz a mobilizat o armată numeroasă în Cairo și a invadat Palestina. La sfârșitul lunii august trupele lui Kitbuqa au avansat la sud de baza lor din Baalbek, trecând la est de Lacul Tiberiada în Galileea.

La acea vreme sultanul Qutuz era aliat cu mamelucul Baybars, care a ales să se alieze cu Qutuz în fața unui inamic mai puternic, după ce mongolii au capturat Damascul.

Mongolii au încercat să formeze o alianță franco-mongolă (sau, cel puțin, să ceară supunerea) cu rămășițele Regatului Cruciat al Ierusalimului, centrat acum în Acra, dar Papa Alexandru al IV-lea a interzis acest lucru. Tensiunile dintre franci și mongoli au crescut când Iulian de Sidon a cauzat un incident ce a rezultat în moartea unuia dintre nepoții lui Kitbuqa. Furios, Kitbuqa a prădat Sidonul. Baronii de Acra și ultimele avanposturi cruciate au fost contactați și de mameluci, care căutau ajutor militar împotriva mongolilor.

Deși mamelucii erau inamicii tradiționali ai francilor, baronii de Acra i-au considerat pe mongoli drept amenințarea imediată și, ca urmare, Cruciații au optat pentru o poziție de neutralitate prudentă între cele două forțe. Într-o mișcare neobișnuită, au fost de acord ca mamelucii egipteni să mărșăluiască spre nord prin teritoriile cruciate fără să fie atacați și chiar li s-a permis să își ridice tabăra în apropiere de Acra. Când au sosit veștile că mongolii au traversat Râul Iordan, sultanul Qutuz și-a condus trupele spre sud-est, spre Ain Jalut.

Bătălia

Primii care să avanseze au fost mongolii, a căror forță includea și trupe din Regatul Georgiei și circa 500 de trupe din Regatul Armean al Ciliciei, ambele fiind supuse autorității mongole. Mamelucii erau în avantaj deoarece cunoșteau terenul iar Qutuz a profitat de acest lucru ascunzând marea parte a forțelor sale în dealuri, sperând să îi ademenească pe mongoli într-o confruntare cu o forță mai mică condusă de Baybars.

Cele două armate s-au luptat pentru mai multe ore, Baybars aplicând de cele mai multe ori tactici "lovește și fugi" pentru a provoca trupele mongole și, în același timp, să păstreze intactă cea mai mare parte a forțelor. Când mongolii au declanșat un alt asalt greu, Baybars - despre care se spune că a plănuit strategia generală a bătăliei deoarece a petrecut multă vreme în acea regiune, în tinerețe, ca evadat - și oamenii săi au efectuat o retragere falsă, atrăgându-i pe mongoli în dealuri pentru a fi ambuscați de restul forțelor mameluce ascunse printre copaci. Liderul mongol Kitbuqa, deja provocat de fugile constante ale lui Baybars și ale trupelor sale, a comis o greșeală severă: în loc să suspecteze capcana, Kitbuqa a decis să avanseze cu toate trupele sale pe urmele mamelucilor aflați în retragere. Când mongolii au ajuns la dealuri, trupele mameluce au ieșit din ascunzători și au început să lanseze săgeți și să atace cu cavaleria lor. Astfel, mongolii erau înconjurați din toate părțile.

Armata mongolă a luptat foarte feroce și foarte agresiv pentru a ieși din situație. Aflat la ceva distanță, Qutuz privea cu legiunea sa privată. Când Qutuz a observat că aripa stângă a armatei mameluce era aproape distrusă complet de mongolii care căutau o cale de scăpare, și-a dat jos coiful militar pentru ca războinicii săi să-l recunoască. În următorul moment a fost văzut alergând spre câmpul de luptă strigând "wa islamah!" ("Oh, islamul meu!"), motivându-și armata să rămână pe poziții și a avansat spre aripa slăbită, urmat de propriile trupe. Mongolii au fost împinși și au fugit spre Beit She'an, urmați de forțele lui Qutuz, dar au reușit să se reorganizeze și să se întoarcă pe câmpul de luptă, lansând un contraatac de succes. Totuși, balanța luptei s-a înclinat în favoarea mamelucilor, care acum dețineau avantajul geografic și psihologic, și în cele din urmă o parte din trupele mongole au fost forțate să se retragă. Când bătălia s-a încheiat, cavaleria grea mamelucă a realizat ceva ce nu a fost posibil până atunci: să învingă mongolii în luptă. Kitbuqa și aproape toată armata care a rămas în regiune au pierit.

Bătălia de la Ain Jalut este importantă deoarece este cea mai veche confruntare cunoscută în care au fost folosite tunuri de mână explozive (midfa în limba arabă). Acești explozibili au fost folosiți de mamelucii egipteni pentru a speria caii mongoli și cavaleria și să cauzeze dezordine în ranguri. Compoziția explozivă de praf de pușcă a acestor tunuri a fost mai târziu descrisă în manualele militare și de chimie arabe la începutul secolului al XIV-lea.

Urmări

La întoarcerea spre Cairo după victoria de la Ain Jalut, Qutuz a fost asasinat de câțiva emiri într-o conspirație condusă de Baybars. Baybars a devenit noul sultan. Succesorii săi vor captura ultimul stat cruciat din Țara Sfântă în 1291.

Conflictul devastator l-a împiedicat pe Hulagu să exercite putere deplină asupra mamelucilor pentru a se răzbuna pentru înfrângerea de la Ain Jalut. Berke Han, hanul Hoardei de Aur, s-a convertit la islam și a privit cu groază cum vărul său a distrus Califatul Abbasid, liderul spiritual al islamului. Istoricul musulman Rashid-al-Din Hamadani afirmă că Berke a trimis următorul mesaj spre Möngke Han prin care condamna atacul asupra Bagdadului (fără să știe că Möngke a fost ucis în China): "El (Hulagu) a prădat toate orașele musulmanilor și a provocat moartea califului. Cu ajutorul lui Dumnezeu îl voi trage la răspundere pentru vărsarea de sânge nevinovat." Mamelucii, aflând prin intermediul spionilor că Berke era un musulman și deloc atașat de vărul său, au avut grijă să dezvolte relațiile cu el și hanatul său.

După ce succesiunea mongolă a fost stabilită, Kublai devenind ultimul Mare Han, Hulagu a revenit în teritoriile sale în 1262 și a strâns armatele sale pentru a se răzbuna pe mameluci pentru înfrângerea de la Ain Jalut. Totuși, Berke Han a lansat o serie de raiduri care l-au atras pe Hulagu spre nord, departe de Levant. Hulagu a suferit o înfrângere devastatoare într-o tentativă de invazie în nordul Caucazului în 1263. Acesta a fost primul război deschis între mongoli și a semnalat sfârșitul imperiului unit.

Hulagu a reușit să trimită doar o armată mică în încercarea de a se răzbuna pe mameluci care fost învinsă. Hulagu a decedat în 1265 și a fost succedat de fiul său Abaqa.

Note

Bibliografie

 Al-Maqrizi, Al Selouk Leme'refatt Dewall al-Melouk, Dar al-kotob, 1997.
 Bohn, Henry G. (1848) The Road to Knowledge of the Return of Kings, Chronicles of the Crusades, AMS Press, New York, 1969 edition, a translation of Chronicles of the Crusades : being contemporary narratives of the crusade of Richard Coeur de Lion by Richard of Devizes and Geoffrey de Vinsauf and of the crusade of St. Louis, by Lord John de Joinville.

Grousset, René (1991), Histoire des Croisades, III, Editions Perrin, ISBN 2-262-02569-X.
Hildinger, Erik. (1997). Warriors of the Steppe. Sarpedon Publishing. ISBN 0-306-81065-4
Holt, P. M.; Lambton, Ann; Lewis, Bernard (1977) The Cambridge History of Islam, Vol. 1A: The Central Islamic Lands from Pre-Islamic Times to the First World War, Cambridge University Press, ISBN 978-0-521-29135-4.
Morgan, David (1990) The Mongols. Oxford: Blackwell. ISBN 0-631-17563-6
Nicolle, David, (1998). The Mongol Warlords Brockhampton Press.
Perry, Glenn E. (2004) The History of Egypt, Greenwood Publishing Group, ISBN 978-0-313-32264-8.
Reagan, Geoffry, (1992). The Guinness Book of Decisive Battles . Canopy Books, NY.
Saunders, J. J. (1971) The History of the Mongol Conquests, Routledge & Kegan Paul Ltd. ISBN 0-8122-1766-7
Sicker, Martin (2000) The Islamic World in Ascendancy: From the Arab Conquests to the Siege of Vienna, Praeger Publishers.
Soucek, Svatopluk (2000) A History of Inner Asia, Cambridge University Press.

Legături externe

Bătălia de la Ain Jalut, hartă animată  de Mohammed Zaid

Bătăliile Imperiului Mongol
Istoria Israelului
Istoria Palestinei

Bătălia de la Ain Jalut


Murathan Mungan (d. 21 Nisan 1955, İstanbul), Türk yazar, oyun yazarı ve şairdir.

Yaşam öyküsü
21 Nisan 1955 tarihinde İstanbul'da dünyaya geldi. Mardinli bir ailenin çocuğudur. Babası avukat İsmail Mungan, annesi Habibe Mungan'dır. İlk, orta ve lise yılları Mardin'de geçti. Mardin Lisesi'nden mezun oldu. Mardin, eserlerinde sıkça kullandığı mekanlardan birisi oldu. Bu çevrenin taşıdığı zengin kültürel yapıyı, insan olgusunu eserlerine başarılı bir şekilde yansıttı.

Yazar, 1972'de Ankara'ya yerleşti. Lisans ve yüksek lisansını Ankara Üniversitesi Dil ve Tarih-Coğrafya Fakültesi Tiyatro Bölümü'nde tamamladıktan sonra başladığı doktora çalışmasını yarım bıraktı. Ankara Devlet Tiyatroları'nda altı yıl, İstanbul Şehir Tiyatroları'nda üç yıl dramaturg olarak çalıştı.

Gazete ve dergilerdeki ilk yazılarını 1975'te yayımlayan Mungan; yazı hayatı boyunca şiir, öykü, roman, deneme, tiyatro oyunu, sinema yazısı, senaryo, masal ve şarkı sözü gibi farklı türlere ait eserler verdi.

İlk kitabı, Mezopotamya Üçlemesi adlı oyun üçlemesinin ilki olan  Mahmut ile Yezida idi (1980). Bu oyun, Türkiye İş Bankası'nın açtığı yarışmada ikincilik ödülü aldı. Sahnelenen ilk oyunu Orhan Veli'nin şiirlerinden kurgulayarak oyunlaştırdığı Bir Garip Orhan Veli oldu. 1981'de ilk defa sahnelenen bu oyun, 1993'te kitap olarak da basıldı.

Sahtiyan adlı şiiri ile de "Gösteri" dergisinin  1981 Şiir Yarışması'nda birincilik ödülü alan Mungan, özellikle Metal (1994) adlı kitabındaki şiirleriyle 1980 kuşağının en çok okunan, tanınan şairleri arasında ilk sıralarda yer aldı.

Mezopotamya Üçlemesi'''nin ikinci kitabı olan Taziye adlı oyunun 1984'te sahnelemesi nedeniyle Ankara Sanat Kurumu'nca Mehmet Baydın ile birlikte en iyi oyun yazarı seçildi.

1987'de günlük gazete olarak yayımlanan Söz gazetesinde, "Kültür-Sanat Sayfası" editörlüğü yaptı. Aynı yıl, Hedda Golder Dile Bir Kadın öyküsü ile, Haldun Taner Öykü Ödülü'nü Nedim Gürsel ile birlikte aldı.

40. yaşı nedeniyle 1995 yılında Murathan'95 adlı kitapta çeşitli ürünlerinden bir derlemeyi yayımladı. 2000 öncesinde çıkardığı tüm şiir kitaplarını içeren 13+1 toplamından sonra 2002 yılında yedi öykünün yedi kitapçık olarak bir kutu içinde yer aldığı 7 Mühür'ü yayımladı. 2005 yılındaki 50. yaşı nedeniyle de 50 Parça adlı kitapta üzerinde çalıştığı kitaplardan hikâye, şiir, deneme, oyun gibi farklı edebi türden parçaları bir araya getirdi. Sadece 2005 yılı için yapılıp baskısı yenilenmeyecek bir kitap oluşturdu. Kürtçeye çevrilen şiirlerini bir araya getiren Li Rojhilatê Dilê Min / Kalbimin Doğusunda kitabı Türkçe-Kürtçe olarak çift dilde basıldı. Büyümenin Türkçe Tarihi, Bir Dersim Hikâyesi gibi çeşitli yazarların katkılarıyla biçimlenen bağlamsal seçkiler hazırladı.

Yazıları, şiirleri ve kimi kitapları bugüne değin İngilizce, Almanca, Fransızca, İtalyanca, İsveççe, Norveççe, Yunanca, Fince, Boşnakça, Bulgarca, Farsça, Kürtçe ve Flamancaya çevrilerek çeşitli dergi, gazete ve antolojilerde yayımlandı.

2012 Erdal Öz Edebiyat Ödülü'nü kazandı.

Türk edebiyatında eşcinsel söylemin önde gelenlerindendir.

Mungan, 1985'ten beri yaşadığı İstanbul'da 1988'den beri serbest yazar olarak çalışmaktadır.

 Eserleri
 Şarkı sözleri hakkında
Şarkı sözlerini, genellikle Yeni Türkü grubu besteleyerek seslendirdi. Yazarın şarkı sözlerinden, çeşitli dönemlerde çeşitli sanatçılar tarafından bestelenerek seslendirilmiş şarkılar, Söz Vermiş Şarkılar adlı albümde toplanarak, yeni düzenlemelerle Sezen Aksu, Ajda Pekkan, Nükhet Duru, Gülden Karaböcek, Müslüm Gürses, Mor ve Ötesi, Aylin Aslım, Hümeyra, Ayten Alpman, Cem Karaca, Teoman gibi farklı sanatçılarca yorumlanmıştır. Albümde ilk kez seslendirilen tek eser Gülden Karaböcek'in yorumladığı "Otel Odaları" adlı şarkıdır. Müslüm Gürses'te "Olmasa Mektubun" adlı şarkı ile katkıda bulunmuştur. Söz Vermiş Şarkılar adlı kitapta bestelenmiş ve bestelenmemiş tüm şarkı sözlerini bir araya getirdi. Şarkı sözlerinin çeşitli sanatçılarca seslendirilmesiyle oluşturulmuş ikinci albüm "2020 Model" Pasaj Müzik & Garaj Müzik etiketiyle 7 Şubat 2020 tarihinde raflardaki ve dijital platformlardaki yerini aldı.

 Senaryoları hakkında
Bir tanesi filme alınan üç tane de film senaryosu yazdı. Dağınık Yatak adlı senaryosu, 1984'te Atıf Yılmaz tarafından filme alındı. Henüz filme alınmamış senaryoları, Dört Kişilik Bahçe ve Başkasının Hayatı adlarını taşıyor. Bu üç senaryosu 1997'de üç ayrı kitap olarak yayımlandı.

 Radyo Oyunları hakkında
Mungan'ın şehir tiyatrolarında çalıştığı dönemde Ankara İl Radyosu'nca seslendirilen iki tane radyo oyunu vardır: Dört Kişilik Bahçe ve Ölümburnu.

 Seçkileri hakkında
Yabancı yazarların öykülerinden ve yazılarından oluşan çeşitli seçkiler yayımlayan Mungan'ın ilk öykü seçkisi Ressamın Sözleşmesi (1996)'dir. Daha sonra Çocuklar ve Büyükleri (2001), Yazıhane (2003), Yabancı Hayvanlar, Erkeklerin Hikâyeleri (2004), Kadınlığın 21 Hikâyesi (2004), Büyümenin Türkçe Tarihi (2007), Doğu Sarayı (2012), Kadınlar Arasında (2014) ve Merhaba Asker (2014) adlı öykü ve yazı seçkileri hazırladı. Mungan 2016 yılında ise, 1991'den beri biriktirdiği şiirlerini Solak Defterler adıyla yayınladı.

 Eser listesi

 1980: Mahmud ile Yezida
 1981: Osmanlıya dair Hikâyat
 1982: "Boyacıköy'de Kanlı Bir Aşk Cinayeti" (Öykü)
 1982: Taziye
 1984: Kum Saati
 1985: Son İstanbul
 1985: Sahtiyan, 1985
 1986: Cenk Hikâyeleri
 1987: Kırk Oda
 1989: Lal Masallar
 1989: Eski 45'likler
 1989: Yaz Sinemaları
 1990: Mırıldandıklarım
 1992: Yaz Geçer
 1992: Yaz Geçer - Özel Basım
 1992: Geyikler Lanetler
 1993: Bir Garip Orhan Veli
 1993: Oda, Poster ve Şeylerin Kederi
 1993: Omayra
 1994: Kaf Dağının Önü
 1994: Metal
 1996: Murathan'95
 1996: Li Rojhilatê Dilê Min
 1997: Paranın Cinleri
 1997: Başkasının Hayatı
 1997: Dağınık Yatak
 1997: Dört Kişilik Bahçe
 1997: Oyunlar İntiharlar Şarkılar
 1997: Mürekkep Balığı
 1997: Başkalarının Gecesi
 1998: Metinler Kitabı
 1999: Üç Aynalı Kırk Oda
 1999: Doğduğum Yüzyıla Veda
 2000: Meskalin
 2000: 13+1
 2001: Soğuk Büfe
 2001: Erkekler İçin Divan
 2002: Yüksek Topuklar
 2002: 7 Mühür
 2003: Timsah Sokak Şiirleri
 2003: Yabancı Hayvanlar
 2004: Çador
 2004: Bir Kutu Daha
 2004: Beşpeşe - (Elif Şafak, Pınar Kür, Faruk Ulay, Celil Oker ile birlikte)
 2004: Eteğimdeki Taşlar
 2005: Elli Parça
 2006: Söz Vermiş Şarkılar
 2007: Kâğıt Taş Kumaş
 2007: Kullanılmış Biletler
 2007: Yedi Kapılı Kırk Oda
 2007: Dağ
 2008: Kadından Kentler
 2009: Bazı Yazlar Uzaktan Geçer
 2009: Hayat Atölyesi
 2009: Eldivenler Hikâyeler
 2010: İkinci Hayvan
 2010: Gelecek
 2011: Kibrit Çöpleri
 2011: Şairin Romanı
 2012: Aşkın Cep Defteri
 2012: Bir Dersim Hikâyesi
 2012: Li Rojhilate Dile Min/Kalbimin Doğusunda
 2012: Tuğla
 2013: Mutfak
 2014: Kadınlar Arasında
 2014: Merhaba Asker
 2015: Harita Metot Defteri
 2016: Aşk İçin Ne Yazdıysam
 2016: Solak Defterler
 2017: Dokuz Anahtarlı Kırk Oda
 2019: Çağ Geçitleri
 2020: Hamamname
 2021: Aile Albümü
 2021: Erkekler Yalnizliklar: Murathan Munganin Sectikleriyle
 2022: Işığına Tavşan Olduğum Filmler
 2022: Evrak Çantası
 2023: 995 km

 Ödülleri

 1981: Sanat Kurumu - Övgüye Değer Görülenler, "Bir Garip Orhan Veli" adlı yapıtıyla 1984: Sanat Kurumu - En İyi Oyun Yazarı, "Taziye" adlı yapıtıyla''

Kaynakça

Dış bağlantılar

1955 doğumlular
İstanbul doğumlu yazarlar
Türk LGBT yazarlar
Türk senaristler
Türk oyun yazarları
Türk söz yazarları
Arap asıllı Türkler
Ankara Üniversitesi Dil ve Tarih-Coğrafya Fakültesinde öğrenim görenler
Haldun Taner Öykü Ödülü sahipleri
LGBT şairler
Yaşayan insanlar
20. yüzyıl Türk şairleri
21. yüzyıl Türk şairleri
Erdal Öz Edebiyat Ödülü sahipleri
Türk gey yazarlar
Gey şairler

Murathan Mungan


Patricia Collinge (født Eileen Cecilia Collinge; 20. september 1892, død 10. april 1974) var en irsk/amerikansk skuespiller. Hun var først og fremmest teaterskuespiller og optrådte på teatre i både Storbritannien og USA. Hun medvirkede kun i en håndfuld film- og tv-produktioner.

Filmografi
 1941 – De små ræve
 1943 – I tvivlens skygge
 1943 – Tender Comrade
 1944 – Casanova i knibe
 1951 – Teresa
 1952 – Washington Story
 1959 – Nonnen

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Irland
Manuskriptforfattere fra Irland
Forfattere fra Irland
Skuespillere fra USA
Manuskriptforfattere fra USA
Forfattere fra USA
Personer fra Dublin
Irere i 1800-tallet
Irere i 1900-tallet
Amerikanere i 1800-tallet
Amerikanere i 1900-tallet
Oscar-nominerede skuespillere

Patricia Collinge


François af Orléans, fyrste af Joinville (født 14. august 1818 på slottet i Neuilly, Neuilly-sur-Seine, Hauts-de-Seine, død 16. juni 1900 i Paris) var en fransk prins. Han var en yngre søn af kong Ludvig-Filip af Frankrig. Siden 1926 har nogle af hans efterkommere forgæves gjort krav på den franske trone.

Forfædre
François af Orléans var bror til bl.a. Louise af Orléans (gift med Leopold 1. af Belgien og mor til Leopold 2. af Belgien) og Clémentine af Orléans (mor til Ferdinand 1. af Bulgarien)

François af Orléans var søn af kong Ludvig-Filip af Frankrig, sønnesøn af hertug Ludvig Filip af Orléans (Philippe Égalité) samt dattersøn af Ferdinand 1. af Begge Sicilier og Maria Karolina af Østrig.

Han var oldesøn af Ludvig Filip 1. af Orléans, Karl 3. af Spanien, den tysk-romerske kejser Frans 1. Stefan og kejserinde Maria Theresia af Østrig.

Familie
François af Orléans var gift med Francisca af Brasilien, fyrstinde af Joinville. Hun var datter af Maria Leopoldina af Østrig og kejser Pedro 1. af Brasilien. De fik tre børn:

 Françoise af Orléans (1844–1925). Hun blev mor til prinsesse Marie af Orléans (gift med prins Valdemar af Danmark, der var søn af Christian 9. af Danmark). Desuden var hun mor til Henri, prins af Orléans og Jean af Guise. Jean var fransk tronprætendent i 1926–1940. Derefter var sønnen Henrik af Paris prætendent i 1940–1999.
 Pierre af Orléans, hertug af Penthièvre, flådeofficer.
 Marie Léopoldine af Orléans (født og død 30. oktober 1849)

Kilder

Huset Bourbon-Orléans


Tour de La Provence er et fransk etapeløb i landevejscykling som arrangeres i februar. Løbet er blevet arrangeret siden 2016. Løbet er af UCI klassificeret med 2.Pro og er en del af UCI ProSeries.

Vindere

Eksterne henvisninger

Etableret i 2016

Tour de La Provence


{ "type": "ExternalData", "service": "geoline", "ids": "Q1535977", "properties": { "stroke": "#008000", "stroke-width": 2 } }

Der Goldpan Provincial Park ist ein nur 5 Hektar großer Provincial Park in der kanadischen Provinz British Columbia. Er liegt am Südufer des Thompson River, etwa 27 Kilometer westlich von Lytton und etwa 9 Kilometer östlich von Spences Bridge am Highway 1. Der Park liegt im Thompson-Nicola Regional District.

Anlage
Der sehr kleine Park liegt unmittelbar am Ufer des Thompson River, welcher hier den nördlichen Rand des Thompson-Plateau bildet, und wird zur anderen Seite begrenzt durch den Highway 1 und einer Hauptstrecke der Canadian Pacific Railway, während auf der anderen Seite des Thompson River eine Hauptstrecke der Canadian National Railway verläuft. Der Park zieht sich dann mit geringer Breite zwischen diesen Begrenzungen dahin.Bei dem Park handelt es sich um ein Schutzgebiet der Kategorie VI (Ressourcenschutzgebiet).

Geschichte
Wie bei fast allen Provinzparks in British Columbia gilt auch für diesen, dass er lange bevor die Gegend von Einwanderern besiedelt oder sie Teil eines Parks wurde, Jagd- und Fischereigebiet verschiedener Stämme der First Nations, hauptsächlich der Yale und der Nlaka'pamux, war.

Der kleine Park wurde im Jahr 1956 eingerichtet, da man damals dabei war entlang des Trans-Canada-Highway Zeltplätze einzurichten.

Flora und Fauna
Das Wetter in dieser Gegend ist sehr trocken, mit sehr warmen und trockenen Sommern und moderaten Temperaturen im Winter. Entsprechend dem semiariden Klima ist auch die Flora und Fauna der Gegend. Neben verschiedenen Opuntien wie Opuntia fragilis, wachsen hier vorwiegend Sträucher und Büsche wie zum Beispiel der Wüsten-Beifuß oder das Ruthenische Salzkraut. Mit Bäumen ist das Parkgebiet nur sehr dünn bewachsen. Neben verschiedenen Bäumen die das wüstenartige Klima vertragen, wächst hier auch die für dieses Klima eher untypische Gelb-Kiefer.

Auf Grund der geringen Größe des Parks und des vorherrschenden Klimas finden sich hier hauptsächlich Kleinnager und Kleinsäugetiere und als ihr Jäger vereinzelt die Pazifik-Klapperschlange. Im Thompson River kommen verschiedene Lachsfische vor (sowohl in Form als Süßwasserfisch aber auch als anadromer Wanderfisch), zum Beispiel die Regenbogenforelle bzw. die Stahlkopfforelle.

Aktivitäten
Besondere touristischen Attraktionen bietet der Park keine. Lediglich der Thompson River lädt zum Angeln ein.

Neben einem Picknickbereich hat der Park 14 (nicht reservierbare) Stellplätze für Wohnmobile und Zelte und verfügt über eine, sehr einfach ausgestattete, Sanitäranlage.

Weblinks

 Goldpan Provincial Park. In: Englischsprachige Internetpräsenz des Parks bei BC Parks
 Informationen zum Park auf britishcolumbia.com (englisch)

Einzelnachweise

Gegründet 1956
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Nordamerika
Provincial Park in British Columbia
Thompson-Nicola Regional District

Goldpan Provincial Park


Biserica "Sfinții Apostoli Petru și Pavel" - Cazaclii din Odobești este un monument istoric aflat pe teritoriul orașului Odobești.

Note

Monumente istorice din județul Vrancea
Odobești
Biserici din secolul al XVIII-lea din România

Biserica „Sfinții Apostoli Petru și Pavel” - Cazaclii din Odobești


Chris Hani es un distrito municipal de Sudáfrica en la Provincia Oriental del Cabo. Comprende una superficie de 37,294 km². El centro administrativo es la ciudad de Queenstown.

Municipios locales
El distrito está integrado por los siguientes municipios locales:

Referencias

Chris Hani

Distrito Municipal de Chris Hani