Thrakere eller trakere (antik græsk Θράκες, græsk thrakes) var en gruppe  stammer, som talte et thrakisk sprog – en knapt dokumenteret gren af den indoeuropæiske sprogfamilie. Disse folk bosatte sig på Balkan i de østlige, centrale og sydlige dele, samt i tilstødende dele af Europa.

Samlenavnet thrakere var en benævnelse på mere end 50 kendte stammer med nærliggende kultur og sprog i antikken. Herodot siger, at foran skyternes land lå Thrakien ved havet. Anvisninger om thrakernes geografiske udbredelse findes i Iliaden, som er det første historiske dokument om thrakerne: "Akamas førte befalingen sammen med Peiroos over thrakerne, som havde til grænse for sit land Hellespontens strømmende bølger." Thrakerne, som boede i det østlige Balkan foruden Hellas, var yderst gådefulde for grækerne. I henhold til Herodot var de blonde og høje, bondeagtige og blodtørstige krigere. Deres påståede upålidelighed gik igen som faste græske udtryk og ordsprog. "Det thrakiske folk," skriver Herodot, "er næst efter det indiske det mest talrige på jorden. Hvis det blev styret af en eneste mand eller havde været enigt, ville det efter min mening have været uovervindeligt og det mægtigste blandt alle folk. Men noget sådant er umuligt og utænkeligt hos dem. Derfor er de også svage."

Etymologi

Den første historiske nedtegnelse om thrakerne er fundet i Iliaden, hvor de optræder som allierede til trojanerne. Den etniske betegnelse thrakere kommer fra antik græsk Θρᾷξ (flertal Θρᾷκες) eller Θρᾴκιος (jonisk Θρηίκιος), og betegnelsen for landområdet Thrakien kommer fra Θρᾴκη (jonisk Θρῄκη). Både navnene thrakere og Thrakien kan synes at være eksonym (udenlandsk version af et stednavn) givet af grækere.

I henhold til den rumænske lingvist og trakologist Sorin Mihai Olteanu synes det som om, at etnonymet (navnet givet til en etnisk gruppe) Thraikios (Θρᾴκιος: antikk græsk for trakere) at have haft samme etymologi som Graikos (Γραικός).

Mytologisk ophav

I græsk mytologi blev Thrax (hans navn betyder ganske enkelt thrakisk) set som en af de formodedee sønner af guden Ares. I Alkestis nævner dramatikeren Euripides at et af navnene på Ares selv var Thrax eftersom han blev anset som beskytteren af Thrakien (hans skjold af guld eller forgyldt blev opbevaret i hans tempel ved Bistonia i Thrakien).

Oprindelse

Oprindelsen til thrakerne er forblevet uklar i fravær af skriftlige historiske optegnelser. Bevis på for- eller urthrakere i den forhistoriske tid er afhængige af levn fra en materiel kultur. Det er generelt antaget, at et urthrakisk folk blev udviklet fra en blanding af stedlige og indoeuropæere fra tiden med urindoeuropæisk ekspansion i begyndelsen af bronzealderen, da de sidst nævnte overvandt stedlige folk en gang omkring 1500 f.Kr. Betegnelsen urthrakere benyttes eftersom det er ikke muligt at identificere thrakerne i løbet af bronzealderen, men dette formodede folk og kulturen er det thrakerne og dakerne blev udviklede fra i løbet af jernalderen (omkring år 1000 f.Kr.).

Det synes som om, at grækerne var de første, som etablerede et system af handelsruter ind i Balkan, og som i tiden mellem 700 f.Kr. og 300 f.Kr. dannede flere græske kolonier ved Sortehavskysten (Pontus Euxinus) for at lette handelen med de indfødte. Thrakerne var opsplittede i mange forskellige stammer og de formåede ikke eller ville ikke danne en varig politisk organisation, før det odrysiske kongedømme (odrysere var en thrakisk stamme) blev oprettet en gang omkring år 450 f.Kr. Som illyrere var det de bjergrige områder, som var de steder, de ulige krigerske og frygtsomme thrakiske stammer holdt til. Folkene på sletterne var bosatte af tilsyneladende mere fredelige folk grundet mere kontakt og indflydelse med grækerne.

Thrakerne var bosatte i dele af de antikke provinser: Thracia, Moesia, Macedonia, Dacia, Skytia Minor, Sarmatia, Bithynia, Mysia, Pannonia, og andre regioner på Balkan og Anatolia. Dette vældige område strakte sig over det meste af Balkan og Getae nord for Donau så langt som til Sydlige Bug.

Historie

Arkaisk tid

De indoeuropæiske thrakere, som blev betragtede som barbariske og bondske af deres forfinede og urbane græske naboer, havde udviklet avancerede former for musik, poesi, håndværksindustri, og kunstneriske håndværk. Da de var grupperede i småkongedømmer og stammer, opnåede de ikke nogen form for national identitet undtagen i mindre, dynastiske riger på højden af den græske klassiske tid. Modsvarende gallerne og andre keltiske stammer er det antaget, at de fleste af disse mennesker levede enkelt i små befæstede landsbyer, vanligvis på højder i folkeborge. Selv om konceptet urbant centrum, som en by ikke blev udviklet før i den romerske tid, tjente nogen større fæstninger også som regionale handelsmarkeder. Til trods for græsk kolonisering i områder som Byzans, Apollonia og andre byer, synes det som thrakerne undgik urbant liv.

De første græske kolonier i Thrakien blev grundlagt i 700-tallet f.Kr.

Thrakien syd for Donau (undtaget landet for den uafhængige trakiske stamme bessere) blev styret af perserne under Dareios I af Persien i omkring halvt et århundrede. Dareios havde ledet en militærekspedition ind i regionen fra 513 f.Kr. til 512 f.Kr. Perserne kaldte området med thrakerne for Skudra.

Klassisk tid

Ved 400-tallet f.Kr. var tilstedeværelsen af thrakere gennemgående nok til at få Herodot til at kalde dem de næst mest talrige mennesker i verden, som han kendte til (efter indere), og potentielt det mægtigste, hvis det ikke havde været for deres mangel på enighed. Thrakerne i klassisk tid var fordelte i et stort antal grupper og stammer, skønt nogen mægtige thrakiske stater var organiserede, som eksempelvis den ordysiske kongedømme og det dakiske kongedømme i Burebista. En type soldat, let infanteri, fra denne tid blev kaldt for peltast og havde antagelig sin oprindelse i Thrakien.

I løbet af denne tid levede en thrakisk subkultur af asketer, som levede i cølibat og blev kaldt for ctistae. De tjente som filosofer, præster og profeter og havde øjensynlig en høj position.

Kontakten mellem thrakere og grækere blev forøget, og den græske indflydelse på thrakisk samfund, kultur, og håndværk (og modsat) blev styrket. Eftersom thrakisk sprog ikke havde en skriftlig tradition, benyttede den thrakiske adel og administrationen i nogen regioner græsk, og thrakiske handelsmænd benyttede sig også af græsk som et 'lingua franca' i deres kontakt med andre ikke-thrakiske stammer. Som et resultat blev en vis hellenisering gennemgående i de følgende århundreder og fik et dybere og mere gennemgående træk ved den makedonske erobring af thrakiske områder i 200-tallet f.Kr.

Før Kongeriget Makedonien ekspanderede, var Thrakien delt i tre lejre (østlige, sentrale og vestlige) efter, at perserne trak sig tilbage. En kendt hersker af de østlige thrakere var Kersobleptes, som forsøgte at forøge sin autoritet over mange thrakiske stammer, men han blev til sidst besejret af makedonerne.

Thrakisk civilisation var ikke urban og de største thrakiske byer var blot store landsbyer. Det eneste forsøg på at bygge en polis var Seuthopolis. Til syvende og sidst var thrakerne ikke typiske bybyggere.

Hellenistisk tid

Regionen blev erobret af Filip II af Makedonien i 300-tallet f.Kr. og var underlagt kongeriget Makedonien i et og et halvt århundrede. Lysimakos af diadokerne og andre hellenistiske herskere herskede over dele af Thrakien frem til romerne over tid erobrede hele Thrakien. Thrakiske konger var de første, som blev hellenificerede. Græske dragtvaner erstattede gamle thrakiske klæder i en sådan grad, at thrakere så ud som grækere. Efter en tid blev thrakerne helt og holdent hellenificerede. Deres sprog og materielle kultur blev hellenistisk.

I 279 f.Kr. kom keltiske gallere ind i Makedonien, det sydlige Hellas og Thrakien. Indtrængerne blev snart tvunget ud af Makedonien og det sydlige Hellas, men de forblev i Thrakien indtil slutningen af århundredet. Fra Thrakien pressede tre keltiske stammer ind i Anatolien og dannede der et nyt kongedømme kaldet Galatia.

I løbet af Makedonerkrigene blev en konflikt mellem Rom og Thrakien uundgåelig. Ødelæggelsen af de herskende grupper i Makedonien destabiliserede græsk autoritet i Thrakien, og stammehøvdinger begyndte igen at handle uafhængigt. Efter slaget ved Pydna i 168 f.Kr. fik romerne autoritet over Makedonien og styringen over Thrakien blev overtaget af Rom. Hverken thrakerne eller makedonerne havde underkastet sig romersk dominans, og flere oprør indtraf i denne overgangstid. Oprøret under Andriscus, også kaldet for Fjerde makedonerkrig, i 149 f.Kr. fik det meste af sin støtte fra Thrakien. Flere fjendtlige strejftog fra lokale stammer ind i Makedonien fortsatte i mange år, skønt der var også flere thrakiske stammer, som villigt allierede sig med Rom, eksempelvis bessere. Efter den Tredje makedonerkrig anerkendte Thrakien stort set romersk autoritet.

Romersk styre

Det næste et og halvt århundrede blev Thrakien gradvis omdannet til en vedvarende romersk klientstat. Den thrakiske stamme sapaeierne kom i forgrunden oprindeligt under styret under Reskuporis II af thrakere. Han er kendt for at have ydet militær støtte til både Pompeius og Julius Cæsar, og senere støttede han republikkens hære mod Marcus Antonius og Gaius Octavius i republikkens sidste dage. Reskuporis' arvinger var ofte lige så meget indblandede i politiske skandaler og mord som deres romerske herrer var. En række snigmord på kongelige ændrede det politiske landskab i flere år i den tidlige romerske kejsertid. Ulige fraktijoner tog kontrol med støtte fra den romerske kejser. Urolighederne stoppede til sidst med et sidste snigmord.

Da Reskuporis III i det thrakiske kongedømme Sapes blev myrdet i år 46 af sin hustru, blev Thrakien underlagt som officiel romersk provins styret af en promagistrat, og senere af pretorianske præfekter. Roms centrale regeringsautoritet lå i Perinthus, men regioner indenfor provinsen var under kommando af militære underordnet guvernøren. Manglen på store urbane centre gjorde Thrakien vanskelig for romerne at styre, men til sidst blomstrede provinsen under romersk styre. Det synes som romanificering ikke blev gennemført, og at de fleste trakere var hellenistiske i denne periode.

Romersk autoritet over Thrakien hvilede hovedsagelig på de legioner, som var stationerede i Moesia. Thrakiens befolkning var hovedsagelig bønder, og afstanden til romersk autoritet krævede tilstedeværelse af lokale tropper, som støttede Moesias legioner. I løbet af de næste århundreder blev provinsen periodisk og hyppigt invaderet af germanske stammer på vandring. Regimet under Justinian I den Store krævede, at over 100 fæstninger med legioner blev opførte for at støtte forsvaret af regionen.

Thrakere i Moesia og Dakia blev gjort til romere mens de inden for Det Byzantinske Rige var deres hellenificerede efterkommere som havde blandet sig med grækerne. De først nævnte talte latin og de sidst nævnte græsk, om ikke andet som foretrukket andetsprog.

Østromerne benyttede et thrakisk våben, rhomphaia, en bredbladet sværdlignende våben formet som et kornsegl for nærkamp, antagelig af nogen få enheder af fodsoldater i tiden mellem Østromerrigets guldalder rundt 900-1071 og måske også tidligere. Michael Psellos d.y. skrev at alle væringer uden undtagelse benyttede dette våben.

Kultur
I oldtidens Grækenland og i Romerriget synes man at have betragtet smør som en spise, der var forbeholdt barbarerne mod nord. Et skuespil skrevet af den græske digter Anaxandrides refererer til thrakerne som boutyrophagoi, "smørspisere". I sit værk Naturalis Historia kalder Plinius den ældre smør for "den mest delikate type mad i de barbariske lande" og fortsætter med at beskrive dets medicinske egenskaber.

Krigsførelse

Historien om thrakisk krigsførelse strækker sig fra 900-tallet f.Kr. og frem til 100-tallet e.Kr. i de regioner som var defineret af antikkens grækere og latinske historikere som Thrakien. Den handler om bevæbnede konflikter mellem thrakiske stammer og deres kongedømmer på Balkan. Med undtagelse af konflikter mellem thrakere og nabonationer og andre stammer, blev der bedrevet talrige krige, som blev nedtegnede, mellem thrakiske stammer indbyrdes.

Barbarere

Thrakerne blev ansete som krigerske, grusomme og blodtørstige.

Thrakerne blev anset som "barbarer" af andre folk, særlig antikkens grækere og romerne. Platon har i sit værk Republikken betragtede dem, sammen med skytere, som overspændte og ærekære og i hans Love betragter han dem som krigerske nationer og grupperer dem sammen med keltere, persere, skytere, iberere og kartagere. Polybios skrev om Kotys Is besindige og venlige væsen som noget andet end de fleste thrakere.

Tacitus skriver i sine Annaler, at de var vilde, grusomme og utålmodigt ulydige selv over for deres egne konger. Polyainos og Strabon har skrevet, at thrakerne brød deres fredsaftaler med uærlighed. Thrakerne benyttede deres våben på hinanden før kamp. Diegylis var betragtet som en af de mest blodtørstige høvdinger blandt thrakerne af Diodorus Siculus. En athensk klub for lovløse unge havde taget sit navn efter den thrakiske stamme triballiere. Dioiere (eller dii) var respekteret for at have begået de værste grusomheder i den Peloponnesiske Krig og dræbte alle levende, inkluderet børn og hunde i Tanagra og Mycalessos. Thrakerne kunne spidde romerske hovedskaller på deres spyd og rhomphaias som de gjorde i en træfning i 171 f.Kr. Herodot skrev at "de sælger deres børn og lader deres unge piger sælge sig til hvilken som helst mand, de finder det for godt".

Religion

En betydningsfuld kult, som er dokumenteret fra Thrakien til Moesia og Skytia Minor, er "Den thrakiske rytter", også kendt som "Thrakiske helte", ved Odessos (Varna) dokumenteret ved et trakisk navn som Heros Karabazmos, en gud for underverden som almindeligvis er gengivet på gravstatuer som en rytter, som dræber et udyr med et spyd.

Grækerne tog mange mytiske figurer fra thrakisk mytologi til sig, blandt andet den thrakiske Sabazios, en himmelgud som blev afbildet til hest. Hos grækerne blev han givet en ny identitet som guden Dionysos.

Tab af sprog og etnicitet

De førhistoriske sprog hos disse folk var allerede forsvundet og deres kulturelle indflydelse var kraftigt reduceret på grund af gentagne barbariske invasioner på Balkan af keltere, hunner, gotere, og sarmater, fulgt af en pågående hellenisering, latinisering og senere slavisering.

Efter, at thrakerne havde været underkastet den græsk-makedonske konge Aleksander den Store og derefter Romerriget, var de fleste thrakere til sidst blevet helleniserede (i provinsen Thrakien) eller latiniserede (i Moesia, Dakia etc). De latiniserede stammer i denne region blev senere den etniske underlag for folkegruppen valakere, som første gang optræder i de historiske dokumenter i 900-tallet e.Kr., og som udviklede sig til nutidens moderne folk i Rumænien og til dels Bulgarien. I 500-tallet havde en del thrakisk-romere og byzantinske grækere, det vil sige helleniserede thrakere syd for floden Donau fået kontakt med slavere, en ny stor gruppe indvandrere, og de indfødte blev da efterhånden slavificerede.

Fysiske karakteristikker

Xenofanes beskrev thrakere med blå øjne og rødt hår. Akademiske studier har imidlertid konkluderet, at thrakerne havde de fysiske karakteristika som var typiske for Europas middelhavsområde. I henhold til dr. Beth Cohen havde thrakere "det samme mørke hår og de samme ansigtstræk som antikkens grækere havde." Nyere genetiske studier som sammenligner DNA-prøver af oldtidens thrakiske fossilmateriale fra det sydøstlige Rumænien med enkeltpersoner fra dagens etnicitet placerer italienske, albanske og græske enkeltindivider i nærmere genetiske slægtskab med thrakerne end dagens rumænske og bulgarske individer.

Berømte thrakere

Dette er en liste af betydningsfulde thrakiske enkeltindivider eller de af delvis thrakisk oprindelse.
 Amadokus var en konge af det thrakiske odrysiske kongerige, og efter ham er Amadok Point i Antarktis blevet opkaldt.
 Sitalkes var også en konge af samme kongerige. Han var allieret med athenerne under Peloponneskrigen.
 Spartacus var en thraker, som blev holdt som slave af romerne, og han ledede et stort slaveoprør i Italien i årene 73 f.Kr. – 71 f.Kr. Før han blev besejret havde hans hær af frigjorte gladiatorer og slaver besejret flere romerske legioner i det, som nu kaldes for Det tredje slaveoprør eller simpelthen for Spartakusoprøret.
 Orfeus var en mytologisk figur beskrevet som en høvding blandt poeter og musikere, konge af den thrakiske stamme kikonere.
 Justinus I (død 527 e.Kr.) var romersk kejser og grundlægger af det justinianske dynasti.
 Justinian I den store (død 565), romersk kejser.
 Belisarius (død 565), østromersk general af enten græsk eller thrakisk oprindelse.

Arkæologi

Den videnskapsgren, som studerer oldtidens thrakere og Thrakien, er kaldt for thrakologi. Den arkæologiske forskning af den thrakiske kultur begyndte i 1900-tallet og særlig efter 2. verdenskrig, hovedsagelig i det sydlige Bulgarien. Som et resultat af omfattende udgravninger i 1960- og 1970'erne er en række thrakiske grave og helligdomme blevet opdaget. Blandt de mere betydningsfulde er Sveshtari-graven; Kazanlak-graven; udgravninger i Tatul; Seuthopolis; Perperikon; Aleksandrovo-graven; og Sarmizegetusa i Rumænien, og andre.

Også et stort antal kunstfærdige håndværksskatte i guld og sølv fra 400- og 300-tallet f.Kr. er blevet fundet. I de sidste årtier er disse blevet vist frem i museer verden over, og har således skabt interesse og er blevet et symbol eller sindbillede på oldtidens thrakiske kultur. Siden år 2000 har den bulgarske arkæolog Georgi Kitov gjort nye opdagelser i det centrale Bulgarien, som er blevet kaldt som "Dalen for de thrakiske konger".

Noter

Litteratur
 Best, Jan & De Vries, Nanny (1989): Thracians and Mycenaeans. Boston, MA: E.J. Brill Academic Publishers. .
 Cardos, G., Stoian V., Miritoiu N., Comsa A., Kroll A., Voss S., Rodewald A. (2004): «Paleo-mtDNA analysis and population genetic aspects of old Thracian populations from South-East of Romania» i: Romanian Journal of Legal Medicine 12(4), s. 239–246. (Artikkel)
 Casson, Lionel (Sommer 1977): «The Thracians» i: The Metropolitan Museum of Art Bulletin, New Series, Vol. 35, No. 1, s. 2-6.
 Herodots Historie, oversat af Thure Hastrup og Leo Hjortsø, Bind I-II; København 1979;
 Hoddinott, Ralph F. (1981): The Thracians. Thames & Hudson. .
 Irwin, E. (1974): Colour Terms in Greek Poetry. Hakkert, Toronto.
 Poulianos, Aris (1961): The Origin of the Greeks, Ph.D thesis, University of Moscow (overvåket av F. G. Debets).
 Quiles, Carlos (2007): A Grammar of Modern Indo-European. Carlos Quiles Casas.

Eksterne henvisninger
 Thrace and the Thracians (700 BC to 46 AD) , Trakia og trakere (700 f.Kr. til 46 e.Kr.)
 Ancient Thracians. Art, Culture, History, Treasures, antikkens trakere. Kunst, kultur, historie, skatter
 Information on Ancient Thrace, informasjon om antikkens Trakia
 Bulgarian archaeologists unearth ancient chariot, bulgarske arkeologer avdekker antikk stridsvogn

Tidligere folkeslag i Europa
Bulgariens historie
Grækenlands historie
Nordmakedoniens historie

Thrakere


තුන්වැනි ඊළාම් යුද්ධය-(1995 අපේ‍්‍රල් 19-2001 දෙසැම්බර්).(Y.W.B).
===================================================

චන්ද්‍රිකා කුමාරතුංග ගේ-"සාමය සදහා යුද්ධය".
=====================================

1995 අපේ‍්‍රල් 19 වන දින ත‍්‍රස්තවාදීන් ති‍්‍රකුණාමලයේ ඇතුල් වරායේ නැංගුරම් ලා තිබුණු නාවික හමුදාවට අයත් නෞකා දෙකක් විනාශ කළහ.මරාගෙන මැරෙන ත‍්‍රස්තවාදීන් යොදවා මෙය සැළසුම් සහගතව කර තිබුණි.

ඉන්පසු තුන්වන ඊළාම් යුද්ධය ආරම්භ විය.

නව රජය "සාමය සදහා යුද්ධය" නම් ප්‍රතිපත්තිය අනුගමනය කලේය.

ඒ මගින් කැරලිකරුවන් 2000ක් විසින් අත්පත් කරගෙන සිටි යාපනයේ ප්‍රධාන බලකොටු ආපසු ලබාගැනීමේ පරමාර්ථයෙන් විශාල හමුදාවක් යාපනයට යවන ලදී.

රජයේ හමුදාවල පළමු කාර්යය වුයේ යාපනය අර්ධවීපය දිවයිනේ සෙසු ප්‍රදේශවලින් වෙන් කිරීමයි.

1995 අපේ‍්‍රල් 28 වන දින පළමුවන ඇව්රෝ ගුවන් යානය ත‍්‍රස්තවාදීන් වෙඩි තබා බිම හෙළන ලදී.මෙහිදී ගුවන් හමුදාවේ ඉතා දක්ෂයෙකු වූ රොජර් වීරසිංහ ඇතුළු පිරිසක් ජීවිතක්ෂයට පත් විය.

1995 අපේ‍්‍රල් 29 වන දින දෙවන ඇව්රෝ යානයද වෙඩි තබා බිම හෙළන ලදී.

තුන්වන ඊළාම් යුද්ධයේදී විවිධ ප‍්‍රහාරයන්ට නිරතුරුවම ලක්වූ අතර ඒවායින් ත‍්‍රස්තවාදීන් ද සෙබළුන් ද ඝාතනයට ලක්විය.

රිවිරැස කි‍්‍රයාන්විතය.
=====================

මෙහිදී රිවිරැස කි‍්‍රයාන්විතය සුවිශේෂී වේ.

රිවිරැස මෙහෙයුම 1995 ඔක්තෝම්බර් 17 වන දින පලාලි කඳවුරෙන් ආරම්භ විය. අවසානයේදී බි‍්‍රගේඩියර් ජානක පෙරේරාගේ නායකත්වයෙන් යුතු 53 සේනාංකය 1995 දෙසැම්බර් 02 දින යාපනය නගරය අල්ලා ගන්නා ලදී. නිලධාරීන් 16ක් හා සෙබළුන් 337ක් රිවිරැස පළමු පියවරේදී ජීවිතය පූජා කළහ.

1995 දෙසැම්බර් 5 වන දින ශ්‍රී ලංකා ආරක්ෂක ඇමති අනුරුද්ධ රත්වත්තේ උත්සවයක්ද පවත්වා යාපනය කොටුව තුළ ජාතික ධජය එසවුයේය.

මෙම සටනින් හමුදා භටයින් සහ කැරළි කරුවන් 2500කට ආසන්න ප්‍රමාණයක් මියගොස් 7000 ක් දෙනා තුවාල ලත් බව රජය ඇස්තමේන්තු කර ඇත.

රිවිරැස දෙවන අදියරේදී 1996 අපේ‍්‍රල් 19 වන දින තෙන්නමාරච්චි ප‍්‍රදේශය අත්පත් කර ගැනීම අරමුණ විය.

1996 මැයි 02 දා වන විට තෙන්නමාරච්චි ප‍්‍රදේශය මුදාගත් පසු රිවිරැස මෙහෙයුමේ තුන්වන හා අවසාන අදියර 1996 මැයි 15 වන දින දියත් කෙරිණි. 1996 මැයි 25 දින වන විට පේදුරුතුඩුව, වැල්වටිතුරේ, නෙල්ලිඅඩි ප‍්‍රදේශ ඇතුළු වඩමාරච්චි ප‍්‍රදේශය හමුදාව මුදවා ගනු ලැබිණ.

1996 දී රජය නැවත වරක් තවත් යුද්ධයක් දියත් කළේය.

බොහෝ ප්‍රචණ්ඩ ක්‍රියා හේතුවෙන් තවත් 200000ක් සිවිල් ජනයා පලා ගියහ. කිලිනොච්චි නගරය සැප්තැම්බර් මස 29 අත්පත් කර ගන්නා ලදී. 1997 මැයි 13 දින ආණ්ඩුවේ හමුදාවේ 20000ක් එල්.ටී.ටී.ඊ.ය පාලනය කළ වන්නි ප්‍රදේශය හරහා සැපයුම් මාර්ගයක් විවාත කිරීමට උත්සාහ කළද එය ව්‍යර්ථ විය. දෙපාර්ශවයම සිවිල් වැසියන් ඝාතනය කළහ. තුවාල කළහ.

උතුරේ දරුණු ක්‍රියා මෙසේසිදුවෙද්දී දකුණේ ජනාකීර්ණ නගරවලද,මහජන ප්‍රවාහන සේවාවන් තුළද වන්නි එල්.ටී.ටී.ඊ. ය විසින් බෝම්බ පුපුපරුවා හරින ලදී.

මෙයින් සිවිල් ජනතාව සිය ගණනක් මිය ගියහ. 1996 ජනවාරි මාසයේදී එල්.ටී.ටී.ඊ. ය ඔවුන්ගේ අති දරුණු මරාගෙන මැරෙන බෝම්බකරුවන් යොදා ගෙන කොළඹ මහ බැංකුවට ප්‍රහාරයක් එල්ල කළ අතර එයින් 90 දෙනෙකු මිය ගොස් 1400ක් තුවාල ලදහ.

1997 ඔක්තෝබරයේදී ඔවුන් ශ්‍රී ලංකාවේ ලෝක වෙළද මධ්‍යස්ථානයට ප්‍රහාරයක් එල්ල කළ අතර

1998 ජනවාරියේදී ට්‍රක් රථයක ඇටවු බෝම්බයක් පුපුරවා හැර ලෝකයේ අති පුජනීය බෞද්ධ සිද්ධ ස්ථානයන්ගෙන් එකක් වුද බුදුන්ගේ දන්ත ධාතුව තැන්පත් කර තිබෙන්නා වුද දළදා මාළිගායට හානි සිදු කළහ.මෙම බොම්බ ප්‍රහාරයට ප්‍රතිචාර දක්වමින් ශ්‍රී ලංකා රජය එල්.ටී.ටී.ඊ. සංවිධානය තහනම් සංවිධානයක් බවට ප්‍රකාශයට පත් කළ අතර ලෝකයේ සෙසු රටවලින්ද එසේ කරන ලෙස දැඩි ලෙස ඉල්ලා සිටියේය. මෙය එල්.ටී.ටී.ඊ.යට අරමුදල් රැස්කිරීම සම්බන්ධයෙන් දැඩි ලෙස බලපෑවේය.

1999 දී රජය 'රණගොස' මෙහෙයුම ක්‍රියාත්මක කරමින් දකුණු දෙසින් වන්නියට ඇතුලු වීමට උත්සාහ කළේය.හමුදාව ජයග්‍රහන කීපයක් අත්පත් කර ගත්තේය. ඔඩ්ඩුසුඩාන්(ඔත්තන් තුඩුව)සහ මඩු යන ස්ථානයන්හි බලය අල්ලා ගත් නමුත් එල්.ටී.ටී.ඊ.ය එම පෙදෙසින් ඉවත් කිරීමට අපොහොසත් විය.

1999 දී ගෝනගලදී එල්.ටී.ටී.ඊ. ය විසින් සිංහල වැසියන් 50ක් ඝාතනය කරන ලදී.

නොනවතින රැල්ල'.
====================

1999 නොවැම්බර් 2වැනි දින එල්.ටී.ටි.ඊ.යට නැවත වරක් 'නොනවතින රැල්ල' නම් වු මෙහෙයුමකට මුහුණ දීමට සිදුවිය. වන්නි ප්‍රදේශය මුලුමනින්ම ඉතා වේගයෙන් එල්.ටී.ටී.ඊ.ය අතට පත්විය.

එල.ටී.ටී.ඊ ය ප්‍රදේශය තුල සාර්ථක පහර දීම් 17ක් සිදු කළ අතර එය පරන්තන් (පුරාණතැන්න) හමුදා කදවුර සහ කුරක්කන්කුඩුකුලම් (කුරක්කන් කැලේ වැව) කදවුරේද බලය අල්ලා ගැනිමෙන් අවසාන විය. මෙම සටන් වලින් දහස් ගණන් ජනතාව මිය ගියහ. කැරළි කරුවෝ අලිමංකඩ සහ යාපනය දක්වා උතුරු දෙසට ගමන් ගත්හ. කිලිනොච්චි සහ අවටප්‍රදේශවිලන් ශ්‍රි ලංකා හමුදාවට ගොඩබිමින් හා මුහුදින් තිබුණු සැපයුම් මාර්ග අහුරා දැමීමට එල්.ටී.ටි.ඊ.ය සමත් විය.

1999 දෙසැම්බරයේදී පැවැත්වු මැතිවරණ පුර්ව ප්‍රචාරක රැලියකදී මරාගෙන මැරෙන බෝම්බ කරුවෙකු යොදවා ජනාධිපති චන්ද්‍රිකා කුමාරතුංග ඝාතනය කිරීමට එල්.ටී.ටී.ඊ.ය උත්සාහ කලේය.ඇයට එක් ඇසක් අහිමි විය.

එහෙත් ජනාධිපතිවරණයෙන් විරුද්ධ පක්ෂ නායක රනිල් වික්‍රමසිංහ පරාජය කිරීමට ඇය සමත් වු අතර ජනාධිපති වශයෙන් දෙවැනි ධුර කාලයකට ඇය තෝරා ගනු ලැබුවාය.

යාපනය අර්ධද්වීපය සහ වන්නි ප්‍රදේශය අවුරුදු 17ක් තිස්සෙන් වෙන් කෙරෙමින් පැවතුනු අලිමංකඩ හමුදා කදවුර 2000 අප්‍රේල් 22 දින සම්පුර්ණයෙන් එල්.ටී.ටී.ඊය අතට පත් විය.

හමුදාව යාපනය අර්ධවීපයේ දකුණු පෙදෙස අල්ලා ගැනිමට "අග්නි කීල" මෙහෙයුම දියත් කළ නමුත් පරාජය විය. එල්.ටී.ටී.ඊ. ය ඔවුන්ගේ යාපනය දක්වා ඉදිරි ගමන නොකඩවා ගෙන ගිය අතර යාපනය ඔවුන් අතට පත්වේයයි බොහෝ දෙනා බිය වුහ.

එහෙත් හමුදාවට එල්.ටී.ටී.ඊ. ආක්‍රමණය සාර්ථකව මැඩ පැවැත්වීමටත් යාපනය නගරයේ බලය අත්පත් කර ගැනීමටත් හැකිවිය.

සටන් විරාම ගිවිසුම.

====================

2001 බලයට පත් ආණ්ඩුව යුද්ධය වෙනුවට සාම මාවත හරහා යුද්ධයට තිරසාර විසඳුමක් සෙවීමට උත්සාහ ගත්හ.

මීට පෙර ඇතිකර ගත් සාම සාකච්ඡා වලට වඩා වෙනස් අයුරකින් මෙය මෙහය වූ අතර ඒ සඳහා ජාත්‍යන්තර අවධානයද විශාල වශයෙන් යොමු විය. නෝර්වීජියානු පහසුකම් හා ජාත්‍යන්තර සහය ඇතිව පැවතුණු 2002-2003 සාම කි‍්‍රයාවලිය 2006 වන විිට යළිත් පණගැන්විය නොහැකි ලෙස අඩපණ විය.

දෙපාර්ශවය විසින්ම සටන් විරාම ගිවිසුම උල්ලංඝනය කළේය.

2005 නොවැම්බර් මාසයේ දී සිංහල ජාතිකවාදී බලවේගවල සහයෝගය මත බලයට පත් වූ මහින්ද රාජපක්ෂ  එල්ටීටීඊ ය සමඟ සාකච්ඡා නැවතත් ආරම්භ කිරීමට උත්සාහ ගත්තේය.

2006 වසර මුලදී ස්විස්ටර්ලන්තයේ ජිනීවා නුවර දී සාකච්ඡා වට දෙකක් පැවතුනත් ඒවායින් එතරම් ප‍්‍රතිඵල ලැබුනේ නැත.

අප‍්‍රකාශිත යුද්ධය.
==================

මේ වන විට පාර්ශව දෙකම පැමිණ තිබූ නිගමන ලෙස පෙනුනේ තම තමන්ගේ ඒක පාර්ශවීය අරමුණු ඉදිරියට දැමීමට තිබුනු හොඳම විකල්පය යුද්ධය යන්න බවයි.

2002 පෙබරිවාරි මස අත්සන් කළ සටන් විරාම ගිවිසුම 2008 ජනවාරි වන තෙක් පැවතුණි.

යුද්ධය නැවත ආරම්භ වන අතර දෙපාර්ශවයම සටන් විරාම ගිවිසුමේ පාර්ශවකරුවන් හැටියට දිගටම සිටියහ.

2006 මැදදී ආණ්ඩුවත් එල්ටීටීඊ යත් තරමක මහා පරිමාණ යුද්ධයකට එළඹුනේ සටන් විරාම ගිවිසුමෙන් ඉවත්වන්නේ නැතිවය.

මේ නිසා 2006 සහ 2007 වසර වලදී ලංකාවේ යුද්ධය අප‍්‍රකාශිත යුද්ධයක් ලෙස පවතුනි.(Y.W.B).

තෙවන ඊලාම් යුද්ධය


El Quantum Racing es un equipo de vela de los Estados Unidos que compitió en el Circuito Audi MedCup del que se proclamó vencedor de la clase Transpac 52 (TP52) en las ediciones de 2008 y 2011, así como subcampeón en las ediciones de 2009 y 2010. El equipo está liderado por la familia DeVos. Doug DeVos es uno de los tres fundadores de las 52 Super Series, en las que compite actualmente el equipo.

Su andadura comenzó en la edición de 2005 con el nombre de Lexus Quantum.

También ha participado en los campeonatos del mundo de la clase TP52 que se han celebrado desde 2008, ganando las ediciones de 2008, 2010 y 2011.

Su actual yate, número de vela USA52011, es un diseño de Botin Partners construido en los astilleros de Longitud Cero de España. En 2011 cambiaron de patrón, contratando a Ed Baird en sustitución de Terry Hutchsinson.

Integrantes del equipo
Además del equipo de diseño y del equipo de tierra, los doce tripulates del barco son los siguientes:

Yate
El equipo utiliza un TP52 propiedad del armador Doug Devos, con las siguientes características:
 Número de vela USA52011
 Clase: TP52
 Armador: Doug DeVos
 Pabellón: Estados Unidos de América
 Botadura: 2011
 Diseño: Botin Partners
 Astillero: Longitud Zero/España
 Eslora: 15.85 m
 Calado: 3.35 m
 Manga: 4.42 m
 Desplazamiento: 7300 kg
 Altura del mástil (desde el agua): 23.8m
 Peso del mástil: 295 kg
 Peso máximo de la tripulación: 1130 kg
 Superficie vélica: 93.5 m²
 Spinnaker: 260 m²
 Foque: 65 m²

Patrocinadores
 Patrocinador principal: Velas Quantum.

Referencias

Enlaces externos
 Quantum Racing

Equipos de vela

Quantum Racing


Općinska nogometna liga Daruvar je bila liga šestog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1977./78.
Sudjelovalo je 12 klubova, a prvak je bio klub "Dalit" iz Daruvara.

Sustav natjecanja
12 klubova je igralo dvokružnu ligu (22 kola).

Ljestvica

 Maslenjača, odnosno Mala Maslenjača – tada samostalno naselje, od 2001. dio naselja Maslenjača
 Klis – skraženo za naselje Velika Klisa
 Daruvarski Brestovac – također iskazan kao Brestovac Daruvarski, skraženo Brestovac

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Međuopćinska liga Daruvar – Pakrac – Grubišno Polje 1977./78.

Vanjske poveznice

Izvori

 library.foi.hr, Jednota : organ Svazu čechu a Slovaku v SR Horvatsku
  library.foi.hr, "Jednota", br. 28/1978, god. 33, izdano 15. srpnja 978., str. 16 (ljestvica – naziv lige krivo naveden kao Međuopćinska nogometna liga Daruvar – Pakrac – Grubišno Polje), preuzeto 12. prosinca 2022.

1977-78
Daruvar
1977-78 Daruvar

Općinska nogometna liga Daruvar 1977./78.


Andrei Vladimirovici Panin (n. 28 mai 1962, Novosibirsk - d. 6 martie 2013, Moscova) a fost un actor de teatru și film, regizor de film rus. Artist emerit al Federației Ruse (1999). Laureat al premiului de Stat din Rusia (2001) și premiul "Nika" (2013 - postum), multiple nominalizări pentru premiul "Vulturul de aur".

Biografie
Andrei Panin s-a născut pe 28 mai 1962 în Novosibirsk. Peste doi ani, familia s-a mutat în Celeabinsk. Apoi, când Andrei avea șase ani, s-au mutat în Kemerovo, unde și-a trăit șaisprezece ani, care a fost considerat orașul unde și-a petrecut copilăria.

Prima soție - Tatiana Franțuzova, economistă
 Fiică - Nadejda
 A doua soție - Natalia Rogojkina, actriță
 Fiu - Aleksandr (n. 2001)
 Fiu - Piotr (n. 2008)

Memorie

Filme documentare
 17 martie 2013 — «Андрей Панин. Недоигранная жизнь», Pervîi Kanal
 17 martie 2013 — «Мужская работа: Жизнь, роли и трагедия Андрея Панина», NTV
 19 martie 2013 — «Андрей Панин. Всадник по имени Жизнь», TV Țentr

Note

Legături externe

Vezi și
Listă de actori ruși

Nașteri pe 28 mai
Nașteri în 1962
Decese pe 6 martie
Decese în 2013
Actori ruși

Andrei Panin


Düden, Antalya ilinin Elmalı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı, köye birkaç kilometre uzaklıkta bulunan "Düden" den gelmektedir. Coğrafi terim olarak "düden", yerüstü sularının yer altına girip kaybolduğu mağara anlamına gelir. Elmalı ovasındaki "Karagöl" taşınca suları tahliye etmek amacıyla bir kanal vasıtasıyla Düden'e yönlendirilmiştir.

Coğrafya
Antalya iline 118 km, Elmalı ilçesine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Elmalı'nın mahalleleri

Düden, Elmalı


William D. Casey  (born February 19, 1945) is a Canadian politician from Nova Scotia who served as a Member of Parliament (MP) in the House of Commons of Canada. First elected as a Progressive Conservative in 1988, he later sat as Conservative MP following the party merger in 2003. In 2007, Casey was expelled from the party for voting against the 2007 budget, but he was reelected as an Independent in the 2008 election and sat as such until he resigned his seat in 2009 to work on behalf of the Nova Scotian government for provincial interests in Ottawa. Casey decided to return to federal politics in the 2015 federal election and running as a Liberal easily took the seat with 63.73% of the popular vote.

Life and career

Casey was born in Amherst, Nova Scotia. He was a car salesman and stockbroker before going into politics. He was first elected, as a member of the Progressive Conservative Party of Canada, to represent the riding of Cumberland—Colchester in the 1988 election.  In common with almost every other PC Member of Parliament (MP) in the 1993 election he lost his seat, in his case being defeated by Liberal candidate Dianne Brushett.

In the 1997 election, he retook the seat, defeating Brushett, and represented it until April 30, 2009.

In 2003, the PCs merged into the new Conservative Party.  He was the deputy whip of the Official Opposition from 2004 until the 2006 election, and had served as the Conservative critic of Transport, International Trade, National Revenue, and Foreign Affairs in the past.

When the Conservatives' 2007 budget was released, Casey praised it, saying: "I have never seen a budget that has had more in it for the people of my riding than this one does." However, on June 5, 2007, he voted against it, claiming that it broke the Atlantic Accord with his province and Newfoundland and Labrador. He was expelled from the Conservative caucus, and sat as an Independent MP. During the rest of the 39th Parliament, he styled himself as an Independent Progressive Conservative.

In October 2007, the Conservative Party riding association in Cumberland—Colchester—Musquodoboit Valley renominated Casey as its candidate for the 2008 election. The party's head office refused to accept Casey's nomination, and suspended the association's board.

On January 31, 2008, Casey underwent surgery for prostate cancer. His surgery was a success and all the cancer was removed. Casey previously had to have a cancerous growth removed from his back.

On September 4, the Green Party of Canada declared its support for his candidacy and announced that they would not field a candidate against him in the 2008 election. On October 14, 2008, Casey was re-elected as an independent by winning 69% of the popular vote. His nearest opponent was Karen Olsen of the New Democrats with just 12% of the vote.

During the 2008 Canadian parliamentary dispute, Casey announced he would vote against Harper in a motion of non-confidence. He announced in January 2009 that he would not run for re-election in the next federal election However, on April 28, 2009, Rodney MacDonald, the Premier of Nova Scotia, announced that Casey would be the senior representative for the Department of Intergovernmental Affairs in Ottawa for the province, replacing Ian Thompson. Casey officially resigned his seat on April 30.

On November 18, 2014, Casey announced he was running for the Liberal nomination in his former riding for the 2015 federal election and won the nomination vote on February 28, 2015. On October 19, 2015, Casey won the election, defeating Conservative incumbent Scott Armstrong.

In September 2018, Casey announced that he would not run in the 2019 election.

In July 2021, Casey announced he would run in the next Nova Scotia general election as a candidate for the Nova Scotia Liberal Party in Cumberland North. The incumbent was former PC MLA Elizabeth Smith-McCrossin, who ran as an independent. Casey was unsuccessful losing to Smith-McCrossin.

Personal life
Casey was diagnosed with malignant melanoma in 2006 and underwent two surgeries to have the cancerous mole removed. He battled prostate cancer and underwent surgery in early February 2008.

Electoral record

References

External links

 Bill Casey

1945 births
Conservative Party of Canada MPs
Independent candidates in the 2008 Canadian federal election
Independent Conservative MPs in the Canadian House of Commons
Independent MPs in the Canadian House of Commons
Liberal Party of Canada MPs
Living people
Members of the House of Commons of Canada from Nova Scotia
People from Amherst, Nova Scotia
People from Cumberland County, Nova Scotia
Politicians affected by a party expulsion process
Progressive Conservative Party of Canada MPs

Bill Casey


Francesco Carafa della Spina di Traetto (Nápoles, 29 de abril de 1722 - Roma, 20 de setembro de 1818) foi um cardeal do século XVIII e XIX

Nascimento
Nasceu em Nápoles em 29 de abril de 1722. De uma das principais famílias da nobreza napolitana. O mais velho dos dez filhos de Adriano Antonio Carafa della Spina, conde palatino, primeiro duque de Traetto, e da princesa Maria Vittoria Teresa Borghese, dos príncipes de Sulmona. Os outros irmãos eram Andrea, Antonio, Marco Antonio, Giovanni Maria, três meninas que eram freiras em S. Croce di Luca e duas crianças que morreram jovens. Parente do Papa Paulo IV por parte de pai; e ao Papa Paulo V por parte de mãe. Tio-avô do cardeal Domenico Carafa della Spina di Traetto (1844). Outros cardeais da família foram Filippo Carafa (1378); Oliviero Carafa (1467); Carlo Carafa (1555); Diomedes Carafa (1555); Afonso Carafa (1557); Antonio Carafa (1568); Décio Carafa (1611); Pier Luigi Carafa, sênior (1645); Carlo Carafa della Spina (1664); Fortunato Ilario Carafa della Spina (1686); e Marino Carafa do Belvedere (1801). Ele também está listado apenas como Francesco Carafa; e seu sobrenome como Carafa di Traetto; e como Carafa di Trajetto.

Educação
Completou seus estudos secundários em Nápoles; depois, foi para Roma em 1744 para estudar na Universidade La Sapienza, em Roma, onde obteve o doutorado in utroque iure , direito canônico e civil, em 22 de março de 1747.

Início da vida
Camareiro particular supernumerário em março de 1745. Ingressou na prelatura romana como protonotário apostólico participante, em 6 de abril de 1745; e referendo dos Tribunais da Assinatura Apostólica de Justiça e da Graça, 20 de abril de 1747. Vice-legado na cidade de Ferrara, de maio de 1748 a janeiro de 1754. Retornou a Roma e foi nomeado relator da SC da Sagrada Consulta , Dezembro de 1753. Prelado da SC da Imunidade Eclesiástica, agosto de 1754. Relator da SC da Propaganda Fide. Governador de Città di Castello, 1758-1760. Depois que o papa decidiu nomeá-lo núncio em Veneza, ele recebeu o subdiaconado em 22 de dezembro de 1759; e o diaconato em 13 de janeiro de 1760.

Sacerdócio
Ordenado em 27 de janeiro de 1760.

Episcopados
Eleito arcebispo titular de Patras, em 28 de janeiro de 1760. Nomeado núncio em Veneza, em 29 de janeiro de 1760; chegou a Veneza no dia 3 de setembro seguinte; teve sua primeira audiência oficial em 15 de abril de 1761; ocupou o cargo até dezembro de 1766; voltou a Roma no final daquele mês. Consagrado, 16 de fevereiro de 1760, palácio Quirinale, Roma, pelo Papa Clemente XIII, auxiliado por Filippo Caucci, patriarca titular de Constantinopla, e por Giuseppe Locatelli, arcebispo titular de Cartago. Na mesma cerimônia foram consagrados Antonio Eugenio Visconti, arcebispo titular de Efeso, futuro cardeal; e Pietro Colonna Pamphili, arcebispo titular de Colossos, também futuro cardeal. Assistente do Trono Pontifício, 20 de fevereiro de 1760. Secretário da SC dos Bispos e Regulares, dezembro de 1766 até sua promoção ao cardinalato. Sob o novo papa, ele assumiu uma posição decididamente anti jesuíta, influência das intrigas e promessas do embaixador espanhol José Moñino y Redondo, futuro conde de Floridablanca, que o lisonjeou com presentes e favores e a promessa de pressionar o Papa Clemente XIV para sua promoção a cardinalato. O papa, agora convencido da necessidade de dissolver a Companhia de Jesus, decidiu aumentar o número de cardeais a favor dessa decisão e recebeu pedidos dos Bourbon nesse sentido. Abadecomendador de S. Maria di Nastasi, Isola, abril de 1771; e de S. Maria di Montecchio, Melfi, abril de 1772.

Cardinalado
Criado cardeal sacerdote no consistório de 19 de abril de 1773; recebeu o chapéu vermelho em 22 de abril de 1773; e o título de S. Clemente em 26 de abril de 1773. Nomeado examinador dos bispos em direito canônico antes de 15 de maio de 1773. Após a publicação do breve papal Dominus ac Redemptor de 21 de julho de 1773, que suprimiu a Companhia de Jesus, ele foi nomeado membro da comissão encarregada da liquidação das propriedades e instituições da Sociedade, 6 de agosto de 1773. Participou do conclave de 1774-1775, que elegeu o Papa Pio VI. Prefeito da SC dos Bispos e Regulares, 29 de março de 1775 até sua morte; durante sua legação em Ferrara, não deixou de ser prefeito, mas foi substituído pelos cardeais Giovanni Costanzo Caracciolo e Francesco Saverio Zelada como pró-prefeitos. Legado em Ferrara, 1º de junho de 1778; chegou à sua legação no dia 18 de outubro seguinte; renomeado para outro triênio, 10 de janeiro de 1781; cessou em 7 de novembro de 1786; ele se beneficiou da experiência adquirida durante seus anos como vice-legado em Ferrara. Regressou a Roma no final da sua legação. Optou pelo título de S. Lorenzo em Lucina, 15 de setembro de 1788. Cardeal protopadre . Em 1798, ele foi preso pelas forças militares francesas primeiro no Palazzo di Montecavallo, Roma; e depois em Civittavecchia em 10 de março, no Mosteiro dos Convertidos ; finalmente, ele foi libertado e foi para Nápoles; e de lá embarcou para Palermo, onde recebeu a notícia da morte do Papa Pio VI e o convite para participar do conclave. O cardeal Carafa, como membro veterano do Colégio dos Cardeais, foi solicitado a aconselhar-se sobre a organização do conclave em 19 de outubro de 1799; junto com o cardeal Henrique Benedito Stuart, ele foi encarregado da adaptação do mosteiro de S. Giorgio em Veneza para o conclave; em 12 de novembro de 1799, junto com os cardeais Stuart de York e Leonardo Antonelli, foi nomeado guardião do conclave, que durou de 1º de dezembro de 1799 a 14 de março de 1800. Participou do conclave de 1799-1800, que elegeu o Papa Pio VII. Após a primeira restauração do governo papal em Roma, foi nomeado, em 9 de julho de 1800, membro da congregação particular para a recuperação dos bens eclesiásticos alienados durante a ocupação francesa da cidade da revolução ). Visitante apostólico da Casa e Arquihospital de S. Spirito in Sassia , Roma, 12 de setembro de 1800. Em 1801, juntamente com os cardeais Filippo Carandini, Giuseppe Albani, Leonardo Antonelli, Hyacinthe Sigismond Gerdil, CRSP, Aurelio Roverella, Romoaldo Braschi-Onesti, Michele di Pietro e outros, foi nomeado para fazer parte da congregação especial para a concordata com a França. Vice-chanceler e sommistada Santa Igreja Romana, 3 de agosto de 1807 até sua morte. Optou pelo título de S. Lorenzo in Damaso, próprio do vice-chanceler, conservando em commendam o título de S. Lorenzo in Lucina, 3 de agosto de 1807. Durante a ocupação francesa de Roma, 1809-1814, refugiou-se em o convento do Oratório de S. Filippo Neri Montalbaddo (ou Montelabbate) nas Marcas .

Morte
Morreu em Roma em 20 de setembro de 1818. Exposto e enterrado, temporariamente, na igreja de S. Maria em Vallicella, Roma. Mais tarde, transferido para a basílica de S. Lorenzo em Damaso, Roma, e sepultado naquela igreja. Último cardeal sobrevivente do Papa Clemente XIV.

Cardeais nomeados pelo papa Clemente XIV
Cardeais protopresbíteros

Francesco Carafa della Spina di Traetto


Središnja obavještajna organizacija (eng. Central Intelligence Organisation, CIO) je nacionalna obavještajna služba ili tajna policija države Zimbabvea. Nastala je ranih 1960-ih kao vanjska-produžena ruka Posebnog ogranka Britanske južnoafričke policije za prikupljanje obavještajnih podataka, u vrijeme mandata južnorodezijskog premijera Winstona Fielda.
Proračun CIO nije predmetom revizije, a glavni nadređeni je Robert Mugabe.

Povijest
CIO je formiran u Rodeziji listopada 1963. prema nalogu premijera Winstona Fielda po raspuštanju Federacije Rodezije i Nyasalanda te preuzela dužnosti od Federalnog obavještajnog i sigurnosnog ureda (Federal Intelligence and Security Bureau), koji je bio koordinacijski ured koji je analizirao obavještajne informacije koje je prikupila Britanska južnoafrička policija (BSAP) te policijske snage Sjeverne Rodezije i Nyasalanda.

Prvi čelnik CIO bio je Ken Flower. Tijekom njegova vodstva stožer Posebnog ogranka BSAP-a bio je inkorporiran u CIO, dok je Posebni ogranak (Special Branch) zadržao dužnost unutarnje sigurnosti unutar BSAP-a. Glavni u CIO-u i nasljednik Flowera bio je Danny Stannard. Njegov brat Richard Stannard, bivši bojnik Vojne policije Britanske vojske, postao je direktor vojne obavještajne službe (Director Military Intelligence, DMI) pod Robertom Mugabeom. Richard je poput Emmersona Mnangagwe bio poznat po novačenju inozemnih obavještajnih službi, inicijalno, ali ne samo to, radi ulaska kod bivših kolega u BMATT-u (British Army Training Team), poslanih za pomoć u stvaranju Zimbabveanske nacionalne vojske.

Funkcije
Funkcija organizacije je pružiti visoku razinu sigurnosti državi od prijetnja u zemlji i inozemstvu. Organizacija također pruža visoku razinu sigurnosti visokorangiranim državnim dužnosnicima kao što je predsjednik, raznim vladinim zaposlenicima kao što su ministri i diplomati koji rade u i izvan Zimbabvea. Regionalno organizacija surađuje s drugim obavještajnim organizacijama iz drugih afričkih zemalja pod regionalnim tijelom zvanim Central Intelligence and Security Services of Africa (CISSA) radi borbe s problemima koji ugrožavaju stabilnost kontinenta te zaustavljanje razvijanja pojava poput terorizma i ekstremizma.

Izvori

Tajne policije
Obavještajci
Zimbabve
Rodezija

Central Intelligence Organisation


An Echinolaena inflexa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jean Louis Marie Poiret, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mary Agnes Chase. An Echinolaena inflexa in nahilalakip ha genus nga Echinolaena, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Echinolaena

Echinolaena inflexa


Rott ist ein Ortsteil der Ortsgemeinde Neustadt (Wied) im Landkreis Neuwied im nördlichen Rheinland-Pfalz.

Geographie
Rott liegt im Naturpark Rhein-Westerwald, etwa vier Kilometer westlich vom Hauptort der Gemeinde Neustadt (Wied), auf dem sogenannten "Rhein-Wied-Rücken" oberhalb des Waldbreitbacher Wiedtals. Die am Nordrand des Dorfs verlaufende Landesstraße 251 verbindet den Ort mit dem Wied- und dem Rheintal. Bei Rott grenzt die Gemeinde Neustadt an St. Katharinen.

Geschichte
Der Ort ist wahrscheinlich während der Rodungsperioden im 9. und 10. Jahrhundert entstanden (Daher auch der Name Rott = Rodung). Von der Mitte des 13. Jahrhunderts bis zum Anfang des 19. Jahrhunderts gehörte die Ortschaft zum Kurfürstentum Köln. Der Ort gehörte zur Honnschaft "Elsaff im Thal" im Kirchspiel Neustadt und zum Amt Altenwied. Im Jahr 1660 wurden in Rott fünf Höfe gezählt. Dies ist zugleich die erste sichere urkundliche Erwähnung des Ortes.

Die Herrschaft Kurkölns endete 1803 nach über 500 Jahren mit dem Reichsdeputationshauptschluss. Das kurkölnische Gebiet in dieser Region wurde zunächst dem Fürstentum Wied-Runkel zugeordnet, kam 1806 aufgrund der Rheinbundakte zum Herzogtum Nassau und nach dem Wiener Kongress 1815 zum Königreich Preußen. Von 1816 an gehörte Rott zur Gemeinde Elsaffthal im damals neu gebildeten Kreis Neuwied im Regierungsbezirk Koblenz und wurde von der Bürgermeisterei Neustadt verwaltet, die bis 1848 zum standesherrlichen Teil des Kreises Neuwied gehörte.

1817 hatte der Ort 86 Einwohner, 1846 lebten 130 Einwohner in 20 Wohngebäuden und 1885 hatte Rott 119 Einwohner, die in 23 Wohngebäuden lebten.

Seit dem 1. Januar 1969 gehört Rott zur Ortsgemeinde Neustadt (Wied). 1987 zählte Rott 176 Einwohner.

Kultur und Sehenswürdigkeiten

Kapelle "Mariä Geburt"
Die in der Ortsmitte stehende Kapelle "Mariä Geburt" wurde 1824 von den Einwohnern von Rott erbaut. Als Baumaterial wurden auch Steine aus der nahe liegenden Burgruine Altenwied verwendet. 1928 wurde die Kapelle renoviert und der Chorraum angebaut. Eine Erweiterung durch einen Querbau erfolgte in den Jahren 1936/1937. Zuletzt wurde die Kapelle im Jahr 2002 renoviert. Sie bietet Platz für 120 Personen. Für die Unterhaltung der Kapelle sorgt der Kapellenerhaltungsverein. Die Kapelle "Mariä Geburt" in Rott ist eine Filialkirche der katholischen Pfarrei "St. Margarita" in Neustadt, die zum Bistum Trier gehört.

Vereine
 Die "Dorfgemeinschaft Rott" ist ein formloser Zusammenschluss von Rotter Einwohnern zur Erhaltung der Dorftradition. Die Entstehung der Dorfgemeinschaft geht auf das Jahr 1904 zurück. Zu den Aktivitäten der Dorfgemeinschaft gehört die Ausrichtung des "Dorffestes" und der Kirmes sowie das Setzen des Maibaums.
 Die "St. Sebastianus Schützenbruderschaft Rott-Wied e. V." wurde 1925 gegründet. Sie ist der größte Verein in Rott. Das Schützenhaus ist der einzige Veranstaltungsort im Dorf. Am 16. Oktober 2018 brannte das 1965 gebaute Vereinshaus der Schützenbruderschaft Rott-Wied e. V. komplett nieder. Durch Eigenleistung der Mitglieder und mit öffentlicher Unterstützung wurde es bis zum Juni 2021 wieder aufgebaut und Anfang September 2021 anlässlich der Kirmes offiziell eingeweiht.

Regelmäßige Veranstaltungen
 30. April – 1. Mai: Maibaumstellen und Maifest
 Juli: Dorffest auf dem Spielplatz
 1. Wochenende im September: Schützenkirmes Rott
 11. November: Martinszug

Wirtschaft und Infrastruktur
 Das größte Unternehmen in Rott ist die 1946 gegründete "Stürtz Maschinenbau GmbH" mit etwa 220 Beschäftigten.

Persönlichkeiten
 Roman Lob lebt in Rott

Weblinks

 Homepage der Dorfgemeinschaft Rott
 Anne Lambertsen:  In: Hierzuland, SWR Fernsehen, 31. Mai 2007.

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Neuwied
Geographie (Neustadt (Wied))
Ersterwähnung 1660

Rott (Neustadt)


Drømme i København er en dansk dokumentarfilm fra 2010, der er instrueret af Max Kestner efter manuskript af ham selv og Dunja Gry Jensen.

Handling
Max Kestner fører seerne ind i de københavnske lejligheder og baggårde og fortæller i brudstykker historierne om menneskerne, der bor der. Det er historien om delebørn, transport, udenomssex, friværdi, indvandrerbørn og ejendomsmæglere - det er historien om Danmarks hovedstad, København. Men filmen fokuserer også på byens fysiske rammer - helt konkret. Filmen er en skildring af byen, dens liv og dens arkitektur. Den handler om husene folk bor i, gadedørene de går ud af, og gaderne de færdes på.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2010
Danske film omhandlende København i 2000-tallet

Drømme i København


Ženska košarka 3 na 3 je u programu Mediteranskih igara od 2018. godine. Zamijenila je košarku, koje više nema u programu.

Izdanja

Vječna ljestvica

Košarka 3 na 3 na Mediteranskim igrama

Ženska košarka 3 na 3 na Mediteranskim igrama


Thomas Armin Schildhauer (* 12. Januar 1963 in Düsseldorf) ist ein deutscher Chirurg und Universitätsprofessor. Er ist Ärztlicher Direktor des Universitätsklinikums der Ruhr-Universität Bochum, des Berufsgenossenschaftlichen Universitätsklinikums Bergmannsheil in Bochum und Direktor der dortigen Chirurgischen Klinik sowie Ärztlicher Direktor der Berufsgenossenschaftlichen Unfallklinik Duisburg.

Leben
Schildhauer absolvierte sein Medizinstudium an der RWTH Aachen, wo er im Corps Montania Aachen aktiv und 1983 recipiert wurde. Von der medizinischen Fakultät der RWTH Aachen wurde er 1990 zum Dr. med. promoviert. Forschungsaufenthalte führten ihn für mehrere Jahre in die USA, so an die University of Southern California und an die Cornell University. 1993 begann er als Assistenzarzt an der Chirurgischen Klinik des Berufsgenossenschaftlichen Universitätsklinikums Bergmannsheil, des ältesten Unfallklinikums der Welt und Universitätsklinikum der Ruhr-Universität in Bochum. Er schloss die Facharztausbildung ab und ging erneut in die USA, als Oberarzt im Department of Orthopaedics, Harborview Medical Center der University of Washington. Zurück in Bochum wurde er zum Oberarzt der Chirurgischen Klinik des Bergmannsheil berufen. Später wurde er auch Leitender Oberarzt und zugleich ständiger Vertreter des damaligen Klinikdirektors Gert Muhr. Zugleich habilitierte er an der Ruhr-Universität Bochum und übernahm hier eine außerplanmäßige Professur. Danach wurde er Direktor des Chirurgisch-Traumatologischen Zentrums an der Asklepios Klinik St. Georg in Hamburg, bevor er an das LKH-Universitätsklinikum Graz zum Vorstand der Universitätsklinik für Unfallchirurgie berufen wurde. Zum 1. Oktober 2010 kam Schildhauer zurück ans Bergmannsheil, wo er in der Nachfolge von Gert Muhr zum Direktor der Chirurgischen Klinik und zum Ärztlichen Direktor des Bergmannsheil ernannt wurde, verbunden mit einem Lehrstuhl an der Ruhr-Universität Bochum.

Veröffentlichungen
Schildhauer ist Autor und Co-Autor zahlreicher wissenschaftlicher Publikationen. Die Medizinische Literaturdatenbank PubMed listet derzeit über 240 Beiträge mit seiner Beteiligung auf (Stand Dezember 2020).

Forschung
Zu seinen Arbeits- und Forschungsschwerpunkten zählen die Biomechanik von Wirbelsäule und Becken, die klinische und labortechnische Forschung im Bereich Knochenersatzstoffe und die autologe Stammzellenanwendung in der Rekonstruktionschirurgie. Aktuell betreibt er außerdem Studien zum Einsatz von Exoskeletten in der Neurorehabilitation.

Weblinks

 Homepage des Bergmannsheil
 Dissertation von Schildhauer:

Einzelnachweise

Chirurg
Hochschullehrer (Ruhr-Universität Bochum)
Deutscher
Geboren 1963
Mann
Corpsstudent (20. Jahrhundert)

Thomas A. Schildhauer


Die Liste der Biografien führt alle Personen auf, die in der deutschsprachigen Wikipedia einen Artikel haben. Dieses ist eine Teilliste mit 265 Einträgen von Personen, deren Namen mit den Buchstaben "Fuj" beginnt.

Fuj

Fuji
 Fuji, Naoya (* 1993), japanischer Fußballspieler
 Fuji, Sumiko (* 1945), japanische Filmschauspielerin
 Fuji, Takako (* 1972), japanische Schauspielerin
 Fuji, Takeshi (* 1940), US-amerikanischer Boxer, Weltmeister im Halbweltergewicht
 Fuji, Tatsuya (* 1941), japanischer Schauspieler
 Fuji, Yūki (* 1981), japanischer Fußballspieler

Fujib
 Fujibayashi, Hidemaro (* 1972), japanischer Spieleentwickler

Fujie
 Fujie, Keisuke (1885–1969), General der kaiserlich japanischen Armee
 Fujieda, Shizuo (1907–1993), japanischer Schriftsteller

Fujig
 Fujigaya, Yōsuke (* 1981), japanischer Fußballspieler
 Fujiguchi, Mitsunori (* 1949), japanischer Fußballspieler

Fujih
 Fujihara, Tsutomu (* 1980), japanischer Fußballspieler
 Fujihara, Yuta (* 1999), japanischer Fußballspieler
 Fujiharu, Hiroki (* 1988), japanischer Fußballspieler

Fujii
 Fujii Kōichi (1858–1926), japanischer Seeoffizier, Admiral der Kaiserlich-Japanischen Marine
 Fujii, Daisuke (* 1986), japanischer Fußballspieler
 Fujii, Eiichi, japanischer Jazzmusiker
 Fujii, Futao (* 1953), japanischer Bildhauer, der in Niederösterreich lebt und arbeitet
 Fujii, Haruka, japanische Perkussionistin und Marimbaspielerin
 Fujii, Haruya (* 2000), japanischer Fußballspieler
 Fujii, Heigo (1906–1980), japanischer Unternehmer und Politiker
 Fujii, Hirohisa (1932–2022), japanischer Politiker
 Fujii, Hiroko (* 1982), japanische Tischtennisspielerin
 Fujii, Hiroshi, japanischer Astronom und Asteroidenentdecker
 Fujii, Kaze (* 1997), japanischer Pop-Musiker
 Fujii, Kenjirō (1866–1952), japanischer Botaniker und Zellforscher
 Fujii, Kōdai (* 1991), japanischer Fußballspieler
 Fujii, Kokoro (* 1992), japanischer Sportklettererer
 Fujii, Megumi (* 1974), japanische Mixed-Martial-Arts-Kämpferin
 Fujii, Mitsuo, japanischer Badmintonspieler
 Fujii, Mizuki (* 1988), japanische Badmintonspielerin
 Fujii, Mutsuko, japanische Musikpädagogin, Marimbaspielerin und Perkussionistin
 Fujii, Nanako (* 1999), japanische Geherin
 Fujii, Naonobu (1992–2023), japanischer Volleyballspieler
 Fujii, Nobuo, japanischer Jazzmusiker
 Fujii, Raika (* 1974), japanische Synchronschwimmerin
 Fujii, Reitarō (1913–1980), japanischer Maler im Yōga-Stil
 Fujii, Rika, japanische Perkussionistin
 Fujii, Sadayasu, japanischer Jazzmusiker
 Fujii, Satoko (* 1958), japanische Jazzpianistin
 Fujii, Shōzō (* 1950), japanischer Judoka
 Fujii, Sōta (* 2002), japanischer Shōgispieler
 Fujii, Takashi (* 1986), japanischer Fußballspieler
 Fujii, Takayuki (* 1993), japanischer Fußballspieler
 Fujii, Tetsuya (* 1960), japanischer Amateurastronom
 Fujii, Tomonobu (* 1980), japanischer Autorennfahrer
 Fujii, Tomoya (* 1998), japanischer Fußballspieler
 Fujii, Yūta (* 1991), japanischer Fußballspieler

Fujik
 Fujika, Kōji (1933–2011), japanischer Jazzmusiker
 Fujikage, Seiju (1880–1966), japanische Tänzerin
 Fujikake, Hiro (* 1949), japanischer Komponist
 Fujikawa, Chiai (* 1995), japanische Sängerin
 Fujikawa, Hisataka (* 1964), japanischer Fußballspieler
 Fujikawa, Kazuo (* 1942), japanischer Physiker
 Fujikawa, Kōji (* 1978), japanischer Fußballspieler
 Fujikawa, Kotarō (* 1998), japanischer Fußballspieler
 Fujikawa, Shigehisa, japanischer Astronom
 Fujikawa, Tadd (* 1991), US-amerikanischer Golfer
 Fujikawa, Takayuki (1962–2018), japanischer Fußballspieler
 Fujikawa, Yoshiaki (* 1948), japanischer Jazzmusiker
 Fujikawa, Yū (1865–1940), japanischer Mediziner und Medizinhistoriker
 Fujikawa, Yūji (* 1987), japanischer Fußballspieler
 Fujikawa, Yūzō (1883–1935), japanischer Bildhauer
 Fujiki, Yu (1931–2005), japanischer Schauspieler
 Fujikura, Dai (* 1977), japanischer Komponist

Fujim
 Fujima, Kanjūrō VI. (1900–1990), japanischer Kabuki-Schauspieler und Choreograf
 Fujimaki, Shōgo (* 1989), japanischer Fußballspieler
 Fujimaki, Yoshio (* 1911), japanischer Holzschnittkünstler im Sōsaku-hanga-Stil
 Fujimaki, Yukio (1960–2014), japanischer Unternehmer und Politiker und Abgeordneter
 Fujimaru, Michiyo (* 1979), japanische Synchronschwimmerin
 Fujimitsu, Kenji (* 1986), japanischer Sprinter
 Fujimori, Alberto (* 1938), peruanischer Politiker und Präsident Perus (1990–2000)
 Fujimori, Keiko (* 1975), peruanische Politikerin
 Fujimori, Ryōji (* 1997), japanischer Fußballspieler
 Fujimori, Seikichi (1892–1977), japanischer Schriftsteller und Dramaturg von proletarischer Literatur und später historischen Romanen
 Fujimori, Shizuo (1891–1943), japanischer Holzschnitt-Künstler
 Fujimori, Terunobu (* 1946), japanischer Architekt und Architekturtheoretiker
 Fujimori, Yoshifumi (* 1958), japanischer Hürdenläufer
 Fujimori, Yuka (* 1986), japanische Snowboarderin
 Fujimoto, Chikara (* 1977), japanischer Fußballspieler
 Fujimoto, Dai (* 1990), japanischer Fußballspieler
 Fujimoto, Hiroshi (1933–1996), japanischer Mangaka, Teil des Künstlerduos Fujiko Fujio
 Fujimoto, James G. (* 1957), US-amerikanischer Elektroingenieur
 Fujimoto, Josemari (* 1975), japanischer Badmintonspieler
 Fujimoto, Jungo (* 1984), japanischer Fußballspieler
 Fujimoto, Kan'ya (* 1999), japanischer Fußballspieler
 Fujimoto, Kazuki (* 1998), japanischer Fußballspieler
 Fujimoto, Kenji (* 1947), japanischer Koch
 Fujimoto, Kōta (* 1986), japanischer Fußballspieler
 Fujimoto, Kyōtarō (* 1988), japanischer Boxer
 Fujimoto, Miki (* 1985), japanisches Idol
 Fujimoto, Noriaki (* 1989), japanischer Fußballspieler
 Fujimoto, Shūji (* 1988), japanischer Fußballspieler
 Fujimoto, Sou (* 1971), japanischer Architekt und Hochschullehrer
 Fujimoto, Tak (* 1939), US-amerikanischer Kameramann
 Fujimoto, Takahiro (* 1985), japanischer Shorttracker
 Fujimoto, Teruumi (* 1982), japanischer Snowboarder
 Fujimoto, Tesseki (1816–1863), japanischer Maler
 Fujimoto, Yōko, japanische Badmintonspielerin
 Fujimoto, Yoshiki (* 1994), japanischer Fußballspieler
 Fujimura, Keita (* 1993), japanischer Fußballspieler
 Fujimura, Mihoko (* 1966), japanische Opernsängerin (Dramatischer Sopran/Mezzosopran)
 Fujimura, Misao (1886–1903), japanischer Selbstmörder und Autor eines Abschiedsgedichtes
 Fujimura, Nobuko (* 1965), japanische Marathonläuferin
 Fujimura, Osamu (* 1949), japanischer Politiker
 Fujimura, Ren (* 1999), japanischer Fußballspieler
 Fujimura, Shin'ichi (* 1950), japanischer Amateurarchäologe und Befundfälscher archäologischer Artefakte
 Fujimura, Shoko (* 1987), japanische Eisschnellläuferin
 Fujimura, Tomomi (* 1978), japanische Fußballspielerin

Fujin
 Fujinaga, Yoshiko (* 1981), japanische Langstreckenläuferin
 Fujinami, Tatsumi (* 1953), japanischer Wrestler
 Fujino, Aoba (* 2004), japanische Fußballspielerin
 Fujino, Carol Lynn, kanadische Geigerin
 Fujino, Chūjirō (1901–1985), japanischer Geschäftsmann
 Fujino, Kosumo (* 2005), japanischer Fußballspieler
 Fujino, Moyamu (* 1982), japanische Mangaka
 Fujino, Tsunesaburō (1907–1992), japanischer Mediziner und Bakteriologe
 Fujinuma, Takumu (* 1997), japanischer Fußballspieler
 Fujinuma, Tsuguoki, japanischer Wirtschaftsprüfer

Fujio
 Fujio Masayuki (1917–2006), japanischer Politiker
 Fujio, Shōta (* 2001), japanischer Fußballspieler
 Fujioka, John (1925–2018), US-amerikanischer Schauspieler
 Fujioka, Kosuke (* 1994), japanischer Fußballspieler
 Fujioka, Sakutarō (1870–1910), japanischer Literaturwissenschaftler

Fujis
 Fujisaki, Ichirō (* 1947), japanischer Diplomat
 Fujisaki, Masato (1914–2006), japanischer Diplomat
 Fujisaki, Nao (* 2002), japanischer Schauspieler
 Fujisaki, Ryū (* 1971), japanischer Mangaka und Illustrator
 Fujisaki, Shōta (* 1994), japanischer Fußballspieler
 Fujisaki, Tomoki (* 1994), japanischer Fußballspieler
 Fujisaki, Yoshitaka (* 1975), japanischer Fußballspieler
 Fujisawa, Noritaka (* 1988), japanischer Fußballspieler
 Fujisawa, Rikitarō (1861–1933), japanischer Mathematiker
 Fujisawa, Ryōichi (* 1927), japanischer nordischer Skisportler
 Fujisawa, Satsuki (* 1991), japanische Curlerin
 Fujisawa, Shū (* 1959), japanischer Schriftsteller
 Fujisawa, Shūhei (1927–1997), japanischer Schriftsteller
 Fujisawa, Takashi (* 1943), japanischer Skispringer und Nordischer Kombinierer
 Fujisawa, Takeo (1904–1989), japanischer Schriftsteller
 Fujisawa, Tōru (* 1967), japanischer Manga-Zeichner
 Fujishima, Akira (* 1942), japanischer Chemiker
 Fujishima, Eisuke (* 1992), japanischer Fußballspieler
 Fujishima, Hikaru (* 1989), japanischer Fußballspieler
 Fujishima, Kōsuke (* 1964), japanischer Mangaka
 Fujishima, Nobuo (* 1950), japanischer Fußballspieler
 Fujishima, Takeji (1867–1943), japanischer Maler
 Fujishiro, Nobuyo (* 1960), japanischer Fußballspieler
 Fujishiro, Seiji (* 1924), japanischer Schattenbildkünstler
 Fujishiro, Shige (* 1976), japanischer bildender, Performance- und Foto-Künstler
 Fujishiro, Shota (* 1998), japanischer Fußballspieler

Fujit
 Fujita, Asuka (* 1996), japanische Handballspielerin
 Fujita, Atsushi (* 1976), japanischer Langstreckenläufer
 Fujita, Denzaburō (1841–1912), japanischer Unternehmer
 Fujita, Edmundo Sussumu (1950–2016), brasilianischer Diplomat
 Fujita, Ibuki (* 1991), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Itto (* 1999), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Joel Chima (* 2002), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Kazuki (* 2001), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Kazuumi (* 1990), japanischer Snowboarder
 Fujita, Ken (* 1979), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Kōhei (* 1989), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Kyōhei (1921–2004), japanischer Kunsthandwerker
 Fujita, Makoto (* 1957), japanischer Chemiker und Ingenieur
 Fujita, Masaaki, japanischer Jazzmusiker
 Fujita, Masahisa (* 1943), japanischer Wirtschaftswissenschaftler und Stadtplaner
 Fujita, Masato (* 1986), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Naohiro (* 1948), japanischer Autorennfahrer
 Fujita, Naoyuki (* 1987), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Nozomi (* 1992), japanische Fußballspielerin
 Fujita, Ryūji (1907–1965), japanischer Maler
 Fujita, S. Neil (1921–2010), US-amerikanischer Grafikdesigner
 Fujita, Sachiko (* 1968), japanische Beachvolleyball- und Volleyballspielerin
 Fujita, Saki (* 1984), japanische Synchronsprecherin
 Fujita, Seiya (* 1987), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Shin'ichi (* 1973), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Shinnosuke (* 2000), japanischer Skispringer
 Fujita, Taisei (* 1982), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Tetsuya Theodore (1920–1998), japanischer Sturmforscher
 Fujita, Tokiyasu (* 1940), japanischer Rechtswissenschaftler
 Fujita, Toshiya (* 1971), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Yoshiaki (* 1983), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Yoshihito (* 1983), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Yoshika (1929–1999), japanischer Maler im Yōga-Stil
 Fujita, Yoshimasa (* 1979), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Yoshio (1908–2013), japanischer Astronom
 Fujita, Yukihisa (* 1950), japanischer Politiker
 Fujita, Yūkoku (1774–1826), japanischer
 Fujita, Yuto (* 1999), japanischer Fußballspieler
 Fujita, Yūzan (1949–2015), japanischer Politiker
 Fujitake, Tsuyoshi (* 1998), japanischer Fußballspieler
 Fujitani, Mitsue (1768–1824), japanischer Waka-Poet und Kokugaku-Anhänger
 Fujitani, Nariakira (1738–1779), japanischer Sprachforscher
 Fujitani, Sō (* 1997), japanischer Fußballspieler
 Fujitani, Takumi (* 1995), japanischer Fußballspieler

Fujiw
 Fujiwara no Akimitsu (944–1021), Beamter
 Fujiwara no Fuhito (659–720), mächtiges Mitglied des kaiserlichen Hofes in Japan während der Asuka- und Nara-Zeit
 Fujiwara no Ietaka (1158–1237), japanischer Dichter
 Fujiwara no Kamatari (614–669), Gründer des Familienclans der Fujiwara in Japan
 Fujiwara no Kaneie (929–990), japanischer Hofadeliger und Regent
 Fujiwara no Kanemichi (925–977), japanischer Adeliger (kugyo) und Regent (Kampaku) der Heian-Zeit
 Fujiwara no Kanesuke (877–933), japanischer Waka-Dichter und Aristokrat der Heian-Zeit
 Fujiwara no Kintō (966–1041), japanischer Dichter und Aristokrat
 Fujiwara no Kiyosuke (1104–1177), japanischer Waka-Dichter
 Fujiwara no Michikane († 995), Angehöriger des Staatsrates zur Zeit des Kaisers Ichijō, für eine Woche Regent
 Fujiwara no Michinaga (966–1028), Fujiwara-Regent in Japan
 Fujiwara no Michinori († 1160), Ratgeber und Kanzler des japanischen Kaisers Nijō
 Fujiwara no Michitaka (953–995), japanischer Regent
 Fujiwara no Michitsuna no Haha († 995), japanische Lyrikerin und Tagebuchautorin
 Fujiwara no Moromichi (1062–1099), Regent für den japanischen Kaiser Horikawa
 Fujiwara no Morosuke (908–960), Gründer des Familienclans der Kujo
 Fujiwara no Morozane (1042–1101), japanischer Regent
 Fujiwara no Mototoshi (1060–1142), japanischer Lyriker
 Fujiwara no Mototsune (836–891), japanischer Hofadeliger, Regent für den minderjährigen Kaiser
 Fujiwara no Nagako, japanische Dichterin
 Fujiwara no Nobuzane (1177–1266), japanischer Hofmaler der Kamakura-Zeit
 Fujiwara no Okikaze, japanischer Waka-Dichter und Beamter im Ritsuryō
 Fujiwara no Sadaie (1162–1241), japanischer Dichter
 Fujiwara no Sanekata († 999), japanischer Aristokrat und Dichter
 Fujiwara no Saneyori (900–970), Regent für den geisteskranken japanischen Kaiser Reizei und den minderjährigen En'yū
 Fujiwara no Sukemasa (944–998), japanischer Hofbeamter und Kalligraf der Heian-Zeit
 Fujiwara no Tadahira (880–949), japanischer Kuge (Hofadeliger) und Regent unter Kaiser Suzaku, sowie Dichter
 Fujiwara no Tadamichi (1097–1164), japanischer Regent
 Fujiwara no Tameie (1198–1275), japanischer Dichter
 Fujiwara no Toshinari (1114–1204), japanischer Dichter
 Fujiwara no Umakai (694–737), japanischer Staatsmann, General und Dichter
 Fujiwara no Yorimichi (990–1074), japanischer Regent
 Fujiwara no Yorinaga (1120–1156), japanischer Politiker
 Fujiwara no Yoshifusa (804–872), japanischer Regent
 Fujiwara no Yukinari (972–1028), japanischer Hofbeamter und Kalligraf der Heian-Zeit
 Fujiwara, Arata (* 1981), japanischer Marathonläufer
 Fujiwara, Cocoa (1983–2015), japanische Mangaka
 Fujiwara, Ginjirō (1869–1960), japanischer Unternehmer und Politiker
 Fujiwara, Iwaichi (1908–1986), japanischer General, Generalleutnant der japanischen Bodenselbstverteidigungsstreitkräfte
 Fujiwara, Kei (1899–1983), japanischer Kunsthandwerker und lebender Nationalschatz
 Fujiwara, Kei (* 1957), japanische Regisseurin und Schauspielerin
 Fujiwara, Keiji (1964–2020), japanischer Synchronsprecher
 Fujiwara, Kensuke (* 2003), japanischer Fußballspieler
 Fujiwara, Kiyoto (* 1953), japanischer Jazzbassist
 Fujiwara, Kōtarō (* 1990), japanischer Fußballspieler
 Fujiwara, Makoto (1938–2019), japanischer Steinbildhauer
 Fujiwara, Masakazu (* 1981), japanischer Langstreckenläufer
 Fujiwara, Matsusaburō (1881–1946), japanischer Mathematiker
 Fujiwara, no Takanobu (1142–1205), japanischer Maler
 Fujiwara, Rika (* 1981), japanische Tennisspielerin
 Fujiwara, Seika (1561–1619), neokonfuzianischer Philosoph der Momoyama-Zeit
 Fujiwara, Shiryū (* 2000), japanischer Fußballspieler
 Fujiwara, Simon (* 1982), englischer Künstler
 Fujiwara, Sōtarō (* 1998), japanischer Judoka
 Fujiwara, Sōya (* 1995), japanischer Fußballspieler
 Fujiwara, Takuya (* 1992), japanischer Fußballspieler
 Fujiwara, Tatsuya (* 1982), japanischer Schauspieler
 Fujiwara, Tetsurō, japanischer Mediziner
 Fujiwara, Tomas (* 1977), US-amerikanischer Jazzmusiker und Komponist
 Fujiwara, Yoshio, japanischer Fußballspieler
 Fujiwara, Yū (1932–2001), japanischer Kunsthandwerker und lebender Nationalschatz
 Fujiwara, Yudai (* 2002), japanischer Fußballspieler
 Fujiwhara, Sakuhei (1884–1950), japanischer Meteorologe

Fujiy
 Fujiyama, Aiichirō (1897–1985), japanischer Geschäftsmann und Politiker
 Fujiyama, Kambi (1929–1990), japanischer Komödiant
 Fujiyama, Raita (1863–1938), japanischer Unternehmer und Gründer von Fujiyama Consulting
 Fujiyama, Ryūji (* 1973), japanischer Fußballspieler
 Fujiyama, Tomofumi (* 1994), japanischer Fußballspieler
 Fujiyama, Yūko (* 1954), japanische Jazzmusikerin
 Fujiyoshi, Kaijirō (* 1992), japanischer Fußballspieler
 Fujiyoshi, Shinji (* 1970), japanischer Fußballspieler

Liste der Biografien/Fuj


Butkovići (Svetvinčenat), naselje u općini Svetvinčenat, Hrvatska
 Butkovići (Goražde, BiH), naselje u općini Goražde, BiH

Butkovići


Joshua Winslow Groban (d. 27 Şubat 1981), Amerikalı lirik bariton. Amerikan Grammy Ödülleri'ne aday gösterilmiştir. Çoğu kişice "You Raise Me Up" en iyi şarkısı olarak kabul edilir.

Albümleri
 Josh Groban - 2001
 Josh Groban In Concert - 2002
 Closer - 2003
 Live at the Greek - 2004
 Awake - 2006
 With You'' - 2007

Konserleri
 Josh Groban In Concert - 2002
 CHESS: Actors' Benefit Fund Concert - 2003
 Live At The Greek - 2004
 Come Together Now - Hurricane Relief Concert - 2005

Dış bağlantılar
 http://www.joshgroban.com
 Josh Groban Türkiye Fan club Facebook sayfası: http://www.facebook.com/group.php?gid=139670748768&ref=ts

1981 doğumlular
Yaşayan insanlar
21. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
Amerikalı erkek dizi oyuncuları
21. yüzyılda Amerikalı şarkıcılar
Amerikalı pop piyanistleri
Amerikalı baritonlar
Balad müzisyenleri

Josh Groban


Der Auswahlsatz von Blaschke (engl. Blaschke Selection Theorem) ist ein mathematischer Satz, welcher ein Konvergenzproblem der Konvexgeometrie behandelt. Der Satz ist dem Übergangsfeld zwischen Konvexgeometrie und Topologie zuzurechnen. Er wurde von dem Geometer Wilhelm Blaschke in dessen Schrift Kreis und Kugel im Jahre 1916 vorgestellt.

Formulierung des Auswahlsatzes
Der Auswahlsatz von Blaschke lässt sich in moderner Fassung wie folgt formulieren:

 Gegeben sei eine Folge  von nichtleeren kompakten konvexen Teilmengen eines endlich-dimensionalen normierten Vektorraums  über . Sind diese Teilmengen gleichmäßig beschränkt in dem Sinne, dass sie alle von einer kompakten Teilmenge von  umfasst werden, so lässt sich eine Teilfolge  auswählen, welche in der Hausdorff-Metrik gegen eine nichtleere kompakte konvexe Teilmenge  von  konvergiert.

Andere Formulierung des Auswahlsatzes
Bezeichnet man mit  das Mengensystem der nichtleeren kompakten konvexen Teilmengen des normierten Vektorraums  und mit  die Hausdorff-Metrik auf , so besagt der Auswahlsatz:
 ist ein lokalkompakter metrischer Raum.

Anwendungen
Der Auswahlsatz findet häufig dort Anwendung, wo Existenzbeweise zu Extremalproblemen der Konvexgeometrie zu führen sind. Wie schon Wilhelm Blaschke in Kreis und Kugel zeigt, kann mit Hilfe des Auswahlsatzes beispielsweise die isoperimetrische Ungleichung abgeleitet werden.

Verwandte Resultate
Der Auswahlsatz von Blaschke ergibt sich als Folgerung aus dem Satz von Arzelà-Ascoli und erweist sich in einer verallgemeinerten Fassung zu jenem (in der klassischen Form) sogar als äquivalent.

Literatur

Einzelnachweise

Blaschke, Auswahlsatz von
Blaschke, Auswahlsatz von

Auswahlsatz von Blaschke


Robert Bošković - Žarak (Dubrovnik, 11. veljače 1977.) je hrvatski kazališni, televizijski, filmski glumac i redatelj.

Filmografija

Televizijske uloge
 "Kad zvoni?" kao Žac (2005.)
 "Ljubav u zaleđu" kao Teo (2005.)
 "Obični ljudi" kao šef marketinga (2007.)
 "Cimmer fraj" kao redatelj Aldo (2007.)
 "Zakon ljubavi" kao Mario (2008.)
 "Žutokljunac" kao Zdenko (2008.)
 "Pod sretnom zvijezdom" kao doktor (2011.)
 "Studio 45" kao gost (2011.)
 "Subotom ujutro" kao gost (2014.)
 "Svakodnevno" kao gost emisije (2014.)
 "Ritam grada" kao gost emisije (2015.)
 "Dobro jutro, Hrvatska" kao gost emisije (2019.-2020.)
 "IN Magazin" kao gost rubrike "Kuhanje je IN" (2019.)

Filmske uloge
 "Nebo, sateliti" kao srpski vojnik #4 (2000.)
 "Brija" kao Deni (2012.)

Sinkronizacija
 "Tom i Jerry" kao Tom ("Tišinu molim" i "Plašljiva kućna mačka")
 "Merlin protiv Djeda Mraza"
 "Batman: Animirana serija" kao Robin i Dick Grayson
 "Power Rangers: Samurai" kao Mike Fernandez (Zeleni Rendžer)
 "Robot i čudovište" kao čudovište
 "Legenda o Korri"
 "Ružica Šarenić"
 "Dora istražuje" kao kralj jednorog
 "Čudnovili roditelji" kao Mark Chang i dr. Rip Studwell
 "Pingvini s Madagaskara" kao Barry, dijete Kazoo, fotograf, vozač, Leonard i Randy
 "Smešariki" kao Pogo
 "Simsala Grimm" kao Henrik, Braco, najmlađi brat, kraljević Edward, Gašpar, kralj Nikola, kraljević Berto i ostale sporedne uloge
 "Looney Tunes" kao prase Svinjko ("Prase je, zna se, prase")
 "Zekoslav Mrkva: 1001 zečja priča" kao Ivek i miš iz Guadalupa
 "Život i pustolovine Djeda Božićnjaka" kao Nikola
 "Barbie u Krcko Oraščiću" kao Orašar i Princ Erik (2001.)
 "Barbie Matovilka" kao princ Stjepan (2002.)
 "Put u El Dorado" kao Miguel (2002.)
 "Action Man" kao Ricky Singh-Baines (2002.)
 "Zemlja daleke prošlosti 9: Putovanje do velike vode" kao Mo (2002.)
 "Barbie na labuđem jezeru" kao princ Danijel (2003.)
 "Ružno pače" kao Niko (2003.)
 "Charlotteina mreža 2: Wilburova avantura" kao Wilbur (2003.)
 "Sinbad: Legenda o sedam mora" kao Sinbad (2003.)
 "Barbie: Princeza i seoska djevojčica" kao kralj Dominik (2004.)
 "Leif Ericson: Dječak koji je otkrio Ameriku" kao Leif Ericson (2004.)
 "Tom i Jerry: Brzi i dlakavi" kao Gorthan (2005.)
 "Barbie i 12 rasplesanih princeza" kao princ Derek (2006.)
 "Mumini" kao Bobo i policajac i troll (2006.)
 "Barbie: Princeza s otoka" kao princ Antonio (2007.)
 "Priča o mišu zvanom Despero" kao Despero (2008.)
 "Sezona lova 2" kao striček Viršl (2008.)
 "Spužva Bob Skockani" kao Patrik i gospodin Kliještić (2009.-2020.)
 "iCarly" kao Gibby Gibson i Chuck (2010.-2012.)
 "Planet Sheen" kao Dorkus Aurelius (2010.-2013.)
 "S.T.O.P." kao Puppy Ollie (2010.-2015.)
 "Big Time Rush" kao gusar (2011.)
 "Pahuljica: Bijeli gorila" kao pripovjedač i Ailur (2011.)
 "Avanture neustrašivog Teda" kao Ted Stones (2012.)
 "Kung Fu Panda: Legende o fenomentastičnom" kao majstor Yao (2012.)
 "Sammy 2: Morska avantura" kao morski konjic Tremaine, japanski ribar i ronilac (2012.)
 "Čudnovati Božić" kao medenjak Ed (2012.)
 "Čovjek s Mjeseca" kao publika, prodavač sladoleda i čistač na maskenbalu (2012.)
 "Pipi Duga Čarapa: Pipi se ukrcava" kao Blum (2012.)
 "Legenda o Chimi" (2013.)
 "Nicky Deuce" kao policajac (2013.)
 "Super špijunke" kao Timmy i Grey (2013.)
 "Varalice" kao Darren Vader (2013.)
 "Pustolovine Prudence Petitpas" kao Joseffe, klinac #2, pastir ovaca #2, pokraden građanin #2 i Eddie Starkley (2013.)
 "Sanjay i Craig" kao Remington Tufflips (2013.-2016.)
 "Potraga za Nemom" kao muška ptica (2003.)
 "Kralj lavova 2: Simbin ponos" kao Kovu (2004.)
 "Kralj lavova 3: Hakuna matata" (2004.)
 "101 dalmatinac" kao Srećko (2010.)
 "Sofija Prva" kao Zvjerovun Wilbur (2013.)
 "Ernest i Celestina" kao mišje dijete, mišji građanin na biciklu, mišji prodavač vrućeg grada, mišji posjetitelj, mišji učitelj i mišji prodavač s novinama (2014.)
 "Henry Opasan" kao Ray Manchester (2014.-2020.)
 "100 stvari koje moraš učiniti prije srednje škole" kao Paul Schmolitor (2014.-2016.)
 "Dora i prijatelji" (2015.)
 "Spužva Bob Skockani: Spužva na suhom" kao Patrik i gospodin Kliještić (2015.)
 "Pobuna letećih majmuna" kao Ozzy (2015.)
 "Ludo krstarenje pomoćnik konobara" (2015.)
 "U laži su kratki zubi" kao Davis Pell (2015.)
 "Kronike Matta Hattera" kao Gomez (2015.)
 "Hej Dagi" kao Piko, mali noj, Eugenije, Đonijev partner miš #2, član pingvinske škvadre Boris i sporedni likovi (2015.)
 "Nicky, Ricky, Dicky i Dawn" kao gospodin Williams (2015.-2016.)
 "Pustolovine hrabrog pjetlića" kao Sivi, Crveni i Carter (2015.)
 "Sezona lova: Lud od straha" kao Eliot i gospar Vlaho (2016.)
 "Top Cat: Mačak za 5" kao inspektor Peh (2016.)
 "Promjena igre" kao Jerrold i Lawrence (2016.-2017.)
 "Violetta" kao Broduey (2016.-2017.)
 "Kuća obitelji Glasnić" kao Roki (2017.)
 "Snježna kraljica 3: Vatra i led" kao Rollan (2017.)
 "Banson je zvijer" kao čuvar lijekova i policajac (2017.)
 "Teletubbiesi" kao Tinky Winky i razni muški likovi u igranim segmentima (2017.-2018.)
 "Hej, Arnold! Zakon džungle" kao Ernie (2018.)
 "Miraculous: Pustolovine bubamare i crnog mačka" kao Vincent Aza/Pixelator (2018.)
 "Snježna kraljica 4: Zemlja zrcala" kao Rollan (2019.)
 "Inspektor Gadget" kao prof. Von Slikstein (2018.-2019.)
 "Pustolovine Kida Opasnog" kao Ray Manchester (2020.)
 "Spužva Bob Skockani: Spužva u bijegu" kao Patrik i Gospodin Kliještić (2020.)
 "Opasne Snage" kao Ray Manchester (2020.)
 "Kapetan Clark" (2021.)

Izvori

Vanjske poveznice

Hrvatski filmski glumci
Hrvatski kazališni glumci
Hrvatski televizijski glumci
Hrvatski filmski redatelji
Hrvatski kazališni redatelji
Životopisi, Dubrovnik

Robert Bošković


Diese Liste gibt den Fortschreibungsstand vom 15. April 2020 wieder und enthält 30 Baudenkmäler, von denen einige nicht nachqualifiziert und nicht im Bayerischen Denkmal-Atlas kartiert sind.

Baudenkmäler nach Gemeindeteilen

Geiselbach

|}

Omersbach

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Geiselbach

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

Geiselbach
!

Liste der Baudenkmäler in Geiselbach


La iglesia de Nuestra Señora de la Asunción es un templo católico situado en El Cubillo de Uceda (Guadalajara, España). Se construyó entre finales del  y comienzos del XIII y fue reformado posteriormente en el XVI.

Descripción
Cuenta con varios elementos singulares de los que destaca en primer lugar el ábside mudéjar, uno de los pocos ejemplos que podemos encontrar en la provincia de Guadalajara. No menos importantes son la fachada renacentista, de cuidadosa manufactura y el artesonado de estilo mudéjar que cubre la nave de la iglesia.

La construcción es de planta rectangular con tres naves, ábside, presbiterio, sacristía y torre. Edificado en mampostería de cal y canto en los muros con sillares en las esquinas y ladrillo en el ábside y la torre, se habría iniciado su construcción en el  o , para ser reformado posteriormente en el XVI.

Exterior
En la fachada este del templo destaca el ábside mudéjar, de ladrillo, con dos bandas superpuestas de arcos ciegos y doblados, un pequeño tramo liso y por encima una nueva serie de arcos murales, en este caso sencillos. Sobre estos un friso de ladrillos a sardinel en los que se apoya una ancha banda de recuadros dobles.

En la fachada oeste destaca la portada principal en estilo plateresco de la escuela toledana, de la primera mitad del . Cuenta con dos jambas molduradas, y dintel decorado profusamente. Lo cubre un gran friso que sostienen a los lados sendos angelillos en oficio de cariátides; dicho friso se remata con taqueado jaqués y ovas. También aparece el taqueado y las ovas en el tímpano que remata la portada, semicircular, y que alberga una hornacina avenerada conteniendo talla de San Miguel, y escoltada por sendos flameros.

El muro sur cuenta con un atrio de grandes dimensiones compuesto de 8 columnas de capitel renacentista, sobre pedestales muy altos y portada de líneas clasicistas.

En el lado norte destaca la torre mudéjar. Construida en ladrillo se levanta sobre una base de piedra, y sigue el mismo estilo que el ábside, al menos su cuerpo bajo. Dispone de dos ventanas aspilleradas, la este rodeada de arco polilobulado apuntado y la norte con arco doblado.

Interior
Respecto al interior se distinguen dos zonas claramente diferenciables. El ábside mudéjar del  o , de planta semicircular con bóveda de cuarto de esfera y fábrica de ladrillo visto, dispuesto en forma de arquerías ciegas en tres cuerpos.

El resto del templo fue erigido de nuevo en el , con tres naves apoyadas sobre columnas cilíndricas y cubiertas con artesonado de madera, de tradición ornamental mudéjar, aunque con detalles platerescos. En la nave central el artesonado es de par y nudillo en la nave central con cuatro pares de tirantes y ménsulas renacentistas, trompas triangulares inclinadas con decoración de hexágonos en el costado del testero mientras que las de los pies son planas.

El suelo de las naves está cubierto de numerosas lápidas sepulcrales, con leyendas y escudos tallados, correspondientes a diversos vecinos del pueblo, seglares y eclesiásticos, de los siglos XVI y XVII.

Como particularidad del conjunto destaca que los capiteles situados en el lado epístola o sur del templo, tanto en el interior como de la fachada oeste, cuentan con una ornamentación más elaborada que los del lado evangelio o norte. El primer capitel de lado epístola cuenta además con dos ménsulas perpendiculares a la línea de los arcos de apoyo de la nave. Las pilas de agua bendita se apoyan sobre capiteles que seguramente sostuvieron el coro, actualmente obra de albañilería.

Referencias

Enlaces externos

 Herrera Casado, Antonio. "", en Nueva Alcarria. Viernes, 14 de mayo de 2004.

Bienes de interés cultural de la provincia de Guadalajara
Asuncion
Iglesias de Castilla-La Mancha del siglo XII
Arquitectura plateresca en España
Iglesias de Castilla-La Mancha del siglo XVI
El Cubillo de Uceda

Iglesia de Nuestra Señora de la Asunción (El Cubillo de Uceda)


Apel misterios (titlu original: When a Stranger Calls) este un film slasher thriller american din 2006 regizat de Simon West după un scenariu de Jake Wade Wall bazat pe un film idol omonim din 1979 regizat de Fred Walton.

Distribuție
 Camilla Belle - Jill Johnson
 Brian Geraghty - Bobby
 Katie Cassidy - Tiffany Madison
 Tommy Flanagan - The Stranger
 Lance Henriksen - The Stranger (Voce)
 David Denman - Officer Burroughs
 Derek de Lint - Dr. Mandrakis
 Kate Jennings Grant - Kelly Mandrakis
 Tessa Thompson - Scarlett
 Madeline Carroll - Allison Mandrakis
 Clark Gregg - Ben Johnson

 Arthur Young - Will Mandrakis
 Steve Eastin - Detective Hines
 John Bobek - Officer Lewis
 Dianna Agron - Cheerleader
 Rosine Ace Hatem - Rosa Ramirez, maid
 Brad Surosky - Boom Boom
 Karina Logue - track coach
 Escher Holloway - Cody
 Owen Smith - Officer
 Lillie West - Stacy (Voce)

Note

Filme din 2006
Filme regizate de Simon West
Filme de groază din anii 2000
Filme Screen Gems
Filme bazate pe legende urbane

Apel misterios (film)


Joseph Farré dit Jo Farré, né le  et mort le , était un joueur de pétanque français.

Biographie

Au début de sa carrière il se positionnait en tireur, puis après il se plaçait en pointeur.

Clubs

 ?-? : AP Echirolles (Isère)
 ?-? : Boule La Paillade Montpellier (Hérault)
 ?-? : Pétanque Atomique Bagnols-sur-Cèze (Gard)
 ?-? : Team Nicollin Montpellier (Hérault)

Palmarès

Séniors

Coupe d'Europe des Clubs
 Vainqueur
 2001 (avec Marie-Christine Virebayre, Michel Schatz, Jean-Marc Foyot, Roger Marigot, David Maraval, Yazid Triaki et Patricia Foyot (coach)) : Team Nicollin Montpellier
 2002 (avec Marie-Christine Virebayre, Michel Schatz, Jean-Marc Foyot, Roger Marigot, David Maraval, Yazid Triaki et Patricia Foyot (coach)) : Team Nicollin Montpellier
 2003 (avec Marie-Christine Virebayre, Michel Schatz, Jean-Marc Foyot, Roger Marigot, David Maraval, Yazid Triaki et Patricia Foyot (coach)) : Team Nicollin Montpellier

Championnats de France
 Champion de France
 Triplette 1997 (avec Jean-Marc Foyot et Michel Schatz) : Team Nicollin Montpellier
 Triplette 2000 (avec Jean-Marc Foyot et Michel Schatz) : Team Nicollin Montpellier
 Finaliste
 Triplette 1999 (avec Jean-Marc Foyot et Michel Schatz) : Team Nicollin Montpellier

Coupe de France des clubs
 Vainqueur
 2001 (avec Marie-Christine Virebayre, Michel Schatz, Jean-Marc Foyot, Roger Marigot, David Maraval, Yazid Triaki et Patricia Foyot (coach)) : Team Nicollin Montpellier

Masters de pétanque
 Troisième
 2001 (avec Jean-Marc Foyot, Michel Schatz et Roger Marigot) : Équipe Foyot
 2002 (avec Jean-Marc Foyot, Michel Schatz et David Maraval) : Équipe Foyot

Mondial La Marseillaise
 Vainqueur
 1997 (avec Philippe Quintais et Jean-Luc Robert)

Millau

Mondial de Millau (1993-2002)
 Vainqueur
 Triplette 1997 (avec Jean-Marc Foyot et Michel Schatz)
 Triplette 1998 (avec Jean-Marc Foyot et Michel Schatz)
 Triplette 2001 (avec Jean-Marc Foyot et Michel Schatz)
 Triplette 2002 (avec Jean-Marc Foyot et Michel Schatz)

Mondial à pétanque de Millau (2003-2015)
 Finaliste
 Doublette 2003 (avec Michel Schatz)

Références

Liens externes

Joueur français de pétanque
Champion de France de pétanque
Naissance en février 1942
Naissance à Montpellier
Décès en juillet 2021
Décès à Montpellier
Article à illustrer Pétanque
Décès à 79 ans

Joseph Farré


Sevgiyi Ararken, yönetmenliğini Alice Wu'nun yaptığı başrollerini Joan Chen, Michelle Krusiec ve Lynn Chen'in paylaştığı 2004 ABD yapımı bir filmdir. Orijinal adı Saving Face'dir. Türü romantik komedidir.

Fimin yönetmeni Alice Wu senaryoyu filmin çekilmesinden birkaç yıl önce yazmıştır. Wu'nun kendi "coming out" deneyimlerinden yola çıkarak yazdığı senaryo 2001 yılında "Coalition of Asian Pacifics in Entertainment" (CAPE) ödüllerinde en iyi senaryo dalında ödüle layık bulunmuştur. Senaryonun kazandığı bu ödül filmin çekim sürecini hızlandırmıştır.

Film, ABD'de kültürel kimliğini korumaya çalışan Çinli topluluğa vurgu yapmaktadır. Sevgiyi Ararken, Çin kültürünün geleneksel yapısı ve baba baskısı altında ezilen Ma (Joan Chen) ile geleneklerin baskısını hissetmekle birlikte bu baskıdan kurtulmaya çalışan kızı Wil'in (Michelle Krusiec) ilişkisi etrafında şekillenmektedir. Wil'in sevgilisi Vivian (Lynn Chen) ile eşcinsel ilişkisi de filmdeki ikinci ana temayı oluşturmaktadır.

Sevgiyi Ararken, 2005 yılında Sundance Film Festivali ile Toronto Film Festivali resmî  seçimi olma unvanını kazanmıştır.

Film, 2005 yılında Türkiye sinemalarında da gösterime girmiştir.

Konusu

Wil, çok başarılı bir cerrahtır. Yoğun bir şekilde çalışmakta ve yalnız (Queens'de) yaşamaktadır. ABD toplumu içinde yetişen Wil mensubu olduğu Çinli göçmen azınlığının baskısını üzerinde hissetmektedir.

Wil, haftasonları düzenlenen ve Çin asıllı Amerikalıların katıldığı sosyal toplantılarda annesinin onu Amerikalı-Çinli gençlerle tanıştırma çabalarına iyi niyet çerçevesinde katlanır. Bu toplantılardan birinde balerin olan Vivien ile tanışır.

Wil'in annesi Ma, 48 yaşında dul bir kadındır. Eşinden ayrıldığı için Çin geleneklerine göre "baba evi"nde yaşamaktadır. Birdenbire hamile kalan Ma, babası tarafından evden kovulur ve kızı Wil'in yanına taşınır. Ma, kızzının tüm ısrarlarına rağmen bebeğinin babasını açıklamaz. Ma, Çinli azınlık tarafından dışlanır. Wil, annesini içine düştüğü zor durumdan kurtarmak için ona koca aramaya başlar.

Bu sırada Wil'in Vivien ile olan ilişkisi ilerlemektedir. Wil ve Vivien birbirlerine aşık olurlar. Vivien, Wil'e ilişkilerini açık yaşamak konusunda baskı yapmaya başlar. Bu durum eşcinselliğini annesinden gizleyen Wil için çok zor bir durumdur. Bu arada Vivien, dans eğitimi almak üzere Paris'e gitmesi konusunda aile baskısıyla karşı karşıyadır. Wil, Vivien'ı (Paris'e gitmesini sağlamak amacıyla) terkeder.

Bu sırada Wil'in annesi Ma, babasının bulduğu bir Çinli ile evlenmek üzeredir. wil annesinin aşık olduğu adam hakkındaki gerçekleri tesadüfen öğrenmiştir. Wil, Vivien'den vazgeçemeyeceğini anlar. Wil hem annesinin düğününü hem de Vivien'in Paris'e gidişini engellemek zorundadır.

Adaylıkları ve Ödülleri

 2005 Sundance Film Festivali Resmi Seçimi
 2005 Toronto Film Festivali Resmi Seçimi
 2005 Altın At Film Festivali - En iyi Kadın Oyuncu Ödülü adaylığı: Michelle Krusiec
 2005 Gotham Ödülleri - En İyi Çıkış Yapan Yönetmen adaylığı: Alice Wu
 2006 GLAAD Medya Ödülleri - En İyi Film adaylığı

Oyuncular

 Joan Chen - Ma
 Michelle Krusiec - Wilhelmina "Wil" Pang
 Lynn Chen - Vivian Shing
 Jin Wang - Wai Gung (Büyükbaba)
 Guang Lan Koh - Wai Po (Büyükanne)
 Jessica Hecht - Randi (Wil'in hastanedeki arkadaşı)
 Ato Essandoh - Jay (Wil'in komşusu)
 David Shih - Norman
 Brian Yang - Küçük Yu
 Nathanel Geng - Stimson Cho
 Mao Zhao - Büyük Yu

Yapım Ekibi

 Yönetmen: Alice Wu
 Yapımcı: Will Smith,James Lassiter,Teddy Zee
 Senarist: Alice Wu
 Görüntü Yönetmeni: Harlan Bosmajian
 Müzik: Anton Sanko

Dış bağlantılar

Amerika Birleşik Devletleri romantik komedi filmleri
Amerika Birleşik Devletleri LGBT temalı filmleri
Film ödülü sahipleri
Lezbiyen temalı filmler
Destination Films filmleri
Amerika Birleşik Devletleri komedi-drama filmleri
2004 çıkışlı dramatik filmler
2004 çıkışlı komedi filmleri

Sevgiyi Ararken


Kılçak, Kalecik - Ankara ili Kalecik ilçesine bağlı mahalle
 Kılçak, Alaplı - Zonguldak ili Alaplı ilçesine bağlı köy

Kılçak


Blutiger Zahltag ist der Titel von
 Blutiger Zahltag (1976), US-amerikanischer Kriminalfilm aus dem Jahr 1976
 Blutiger Zahltag (1977), italienischer Kriminalfilm aus dem Jahr 1977
 Blutiger Zahltag, alternativer Titel des US-amerikanischen Dramas Finger – Zärtlich und brutal

Blutiger Zahltag


El mochuelo de Colima  (Glaucidium palmarum), también conocido como tecolote colimense, es una especie de ave estrigiforme de la familia Strigidae endémica del oeste de México, donde habita los bosques tropicales y subtropicales. Se distinguen 3 subespecies reconocidas incluyendo la subespecie nominal:
 Glaucidium palmarum griscomi R. T. Moore, 1947
 Glaucidium palmarum oberholseri R. T. Moore, 1937
 Glaucidium palmarum palmarum Nelson, 1901

Referencias

Enlaces externos

palmarum
Aves endémicas de México
Aves de América del Norte
Animales descritos en 1901
Taxones descritos por Edward William Nelson

Glaucidium palmarum


Eltern haften für ihre Kinder steht für:

 Eltern haften für ihre Kinder (Band)
 Schadensersatz#Haftung Aufsichtspflichtiger und Gefährdungshaftung

Eltern haften für ihre Kinder


Kay Swinburne (* 8. Juni 1967 in Aberystwyth, Ceredigion, Wales) ist eine britische Politikerin der Conservative Party.

Leben
Swinburne besuchte die Llandysul Grammar School. Sie studierte am King's College London Biochemie und Mikrobiologie und wurde anschließend an der University of Surrey promoviert. Swinburne wurde 1999 Opfer einer sexuellen Diskriminierung an ihrem Arbeitsplatz bei der Deutschen Bank.

Bei der EU-Wahl 2009 gelang Swinburne für Wales der Einzug ins Europäische Parlament. Das Mandat konnte sie im Mai 2014 erfolgreich verteidigen. Für die Wahl 2019 verzichtete Swinburne auf eine erneute Kandidatur.

Weblinks
 Offizielle Webseite (englisch)

Einzelnachweise

Mitglied des Europäischen Parlaments für das Vereinigte Königreich
Conservative-Party-Mitglied
Politiker (21. Jahrhundert)
Politiker (Wales)
Waliser
Brite
Geboren 1967
Frau

Kay Swinburne


Giuseppe Berardi (Ceccano,  - Roma, ) foi um cardeal da Igreja Católica Romana .

Vida
Berardi obteve um doutorado em direito civil e canônico em 1837. Embora fosse auditor da Câmara Apostólica, inicialmente não era do clero - era casado e tinha uma filha. Durante a revolução de 1848 acompanhou o Papa Pio IX para o exílio em Gaeta. O Papa o nomeou Pro-Legado Apostólico em Velletri em 1º de setembro de 1849, no ano seguinte o nomeou Proto-Notário Apostólico. De 1851 a 1859, Berardi foi suplente na Secretaria de Estado do Vaticano. Em 1861 tornou-se Consultor do Santo Ofício. Giuseppe Berardi era amigo do falecido São Giovanni Bosco e ajudou a fazer o Papacuja ordem foi reconhecida eclesiasticamente em 1874. Em 1862 Pio IX o enviou à Rússia para iniciar negociações sobre o estabelecimento de uma nunciatura. No entanto, Berardi teve que sair sem sucesso.

Depois de receber a ordenação sacerdotal em 19 de março de 1862, o Papa Pio IX o nomeou em 7 de abril do mesmo ano arcebispo titular de Niceia . A consagração episcopal concedida a ele em 8 de novembro de 1863 pelo Cardeal Costantino Patrizi Naro. No consistório de 13 de março de 1868, Pio IX o aceitou. como Cardeal Sacerdote de Santi Marcellino e Pietro ao Colégio dos Cardeais . No mesmo ano tornou-se Pró-Ministro do Comércio e Relações Públicas, onde permaneceu até 1870. De 1869 a 1870, Berardi, considerado moderado, participou do Concílio Vaticano I Após a morte de Pio IX aceito Cardeal Berardi Conclave de 1878 e morreu alguns meses depois. Foi sepultado no cemitério Campo Verano, em Roma.

Link Externo
Giuseppe Berardi The Cardinals of the Holy Roman Church
Giuseppe Berardi

Cardeais nomeados pelo papa Pio IX

Giuseppe Berardi