Maisie Carr, née Stella Grace Maisie Fawcett et dite « Maisie » le  à Melbourne et morte le  à Canberra est une écologue et botaniste australienne. Ses travaux pionniers portent sur les particularités des plantes australiennes et de leur environnement. On lui doit la description de près de 60 taxons, en quasi-totalité d'Eucalyptus, dont elle étudie la morphologie et la taxonomie.

Biographie

Stella Grace Maisie Fawcett est originaire du quartier de Maribyrnong à Melbourne. Aucun de ses parents n'ont de formation scientifique, son intérêt pour les plantes vient probablement de visites dans les marais salants à proximité de chez elle, du jardin de sa grand-mère et de ses cours d'étude de la nature.

Maisie Carr fréquente la  de Footscray où elle est première de sa classe, puis Dux en 1924 et le . Elle est précoce pour son âge : en 1920, elle remporte  dans un concours où fallait trouver le plus grand nombre de villes postales australiennes avec les lettres d'« » (le sponsor du concours) ; elle en dénombre .

Après l'obtention de son diplôme, elle revient comme jeune enseignante dans son ancienne école primaire tout en étudiant la nuit la zoologie et la géologie à l'. Maisie Carr fréquente l'université de Melbourne (dans le cadre d'une bourse d'études secondaires de l'école normale) où elle obtient un baccalauréat en science en 1935 et un master en Botanique en 1936.

Les résultats académiques de Maisie Carr lui permettent de décrocher plusieurs bourses. En mars 1935, elle reçoit la bourse d'histoire naturelle Howitt, offerte par un legs de l'entomologiste . En décembre 1936, Maisie Carr obtient la bourse Wyselaskie, du nom de . En avril 1937, elle décroche la bourse Caroline Kay en botanique, une bourse créée par le révérend en mémoire de sa fille.

Maisie Carr est décrite comme une perfectionniste amatrice de livres, d'art et de musique et dotée d'un « sens de l'humour sec et très australien ».

Travaux

Écologie des Alpes australiennes

Bien que ses premières activités de recherche soient centrées sur les champignons coralliens, elle étudie également les maladies fongiques et les nématodes des plantes. Alors qu'elle est étudiante, elle participe à des sorties sur le terrain avec la , occasions précieuses pour la suite de sa vie professionnelle. En 1936, Maisie Carr participe à l'une des expéditions de la société aux îles Sir Joseph Banks dans le golfe Spencer d'Australie-Méridionale afin d'entreprendre une étude scientifique complète de l'environnement insulaire.

À partir de 1941, Maisie Carr mène des recherches approfondies et innovantes sur l'écologie de l'environnement alpin australien. Le surpâturage extensif par les bovins et les moutons y provoque l'érosion des sols et la dégradation de cet écosystème délicat. Les permis de paître dans ces hautes plaines commencent à la fin des années 1880 et les changements provoqués par les animaux à sabots facilitent l'arrivée dans les années 1920 de lapins, entraînant d'autres perturbations.

Cette étude est motivée par la menace d'envasement du sol du projet , alors en cours de construction. Maisie Carr est la première personne chargée de recherche du Conseil de conservation des sols. Elle doit établir des clôtures d'exclusion sur des parcelles de référence dans les hautes plaines de Bogong. Au cours des premières années, Maisie Carr explore ces parcelles à cheval seule. Son travail de terrain et ses travaux lui permettent de devenir experte de l'histoire et de l'écologie de l'Australie alpine. Les années suivantes elle est rejointe par des équipes de participants du département de botanique de l'université de Melbourne. Elle introduit les nouvelles méthodes quantitatives pour suivre les changements de la végétation. Après avoir exclu le pâturage de certaines parcelles de hautes plaines (et non de parcelles adjacentes), Maisie Carr et les membres de l'équipe enregistrent des changements dans la repousse de la végétation, à la fois en termes de variété et de densité, au cours des décennies suivantes. Ces parcelles sont la plus longue série continue de sites de données écologiques en Australie. Le lieu est aujourd'hui un lieu touristique reconnu.

Chronologie des événements

La séquence des événements significatifs de l'écologie alpine et le rôle de Maisie Carr sont détaillés ci-dessous :

 1944 : Création du Conseil de conservation des sols - Maisie Carr Research Officer
 1945 : Création de parcelles d'exclusion à Rocky Valley
 1946 : Mise en place des parcelles d'exclusion à Pretty Valley
 1947 : Publication du rapport sur l'écologie du bassin versant de la Hume
 1966 : l'une des dernières expéditions de Maisie Carr dans les hautes plaines
 1968 : Le pâturage est progressivement supprimé du parc national de Kosciuszko
 2005 : le pâturage est interdit dans le parc national des Alpes victoriennes

Taxonomie des eucalyptus

En réalisant ses études fondamentales sur l'écologie alpine, Maisie Carr est bloquée par l'insuffisance des flores publiées. Elle y répond en préparant une clé de détermination botanique. Elle réalise un herbier d'étude de 100 à 200 spécimens de plantes de la région du nord-est de Victoria. Il est encore aujourd'hui un classique utilisé à des fins d'enseignement et de recherche sur le terrain.

Une grande partie de ces premiers travaux de taxonomie est entreprise alors qu'elle est employée à l'université de Melbourne dans le département de botanique dirigé à l'époque par le professeur . En plus de ses recherches, elle enseigne la taxonomie des plantes ainsi que l'écologie aux étudiants en sciences et en agriculture. Elle devient maîtresse de conférences dans ce département trois ans plus tard.

Avec le professeur John Stewart Turner, elle publie des rapports universitaires sur les résultats des expériences de clôture d'exclusion et plus largement sur l'impact destructeur du pâturage sur l'écologie (de la vie végétale ainsi que la dégradation des sols ) dans la région alpine victorienne.

L'intérêt de Maisie Carr pour la taxonomie des plantes australiennes, en particulier le genre Eucalyptus, s'est étendu au-delà des espèces alpines. Il est favorisé par son mariage en 1955 avec , lui aussi au département de botanique de l'université de Melbourne. Cette union marque le début de décennies d'efforts de collaboration pour étudier la morphologie et la taxonomie des plantes. Leurs contributions académiques aboutissent à la rédaction d'une cinquantaine d'articles et deux livres.

Le couple est opposé à toute scission du genre Eucalyptus en groupes plus petits. Il apporte des contributions importantes aux descriptions de la morphologie des eucalyptus. Des analyses phylogénétiques (basées sur les séquences d'ADN et la morphologie) publiées plus récemment montrent que l'Eucalyptus n'est pas un genre particulièrement uniforme et que la classification devait être révisée.

Histoire des paysages en Australie
Avec son mari, elle mène des travaux historiques sur les premières explorations et colonisations des High Plains, ce qui permit une meilleure connaissance de l'histoire sociale de la botanique de l'Australie. Plusieurs chapitres et deux livres en sont tirés.

Mort
Grande fumeuse de cigarettes, Maisie Carr est atteinte de bronchite chronique. Elle est finalement hospitalisée, notamment pour ces raisons, et meurt le 9 septembre 1988 au . Elle est enterrée au cimetière de Gungahlin.

Hommages
L'université de Melbourne propose un ensemble de bourses, appelées « bourses Maisie Fawcett », en son honneur.

Publications

Livres

Articles

Taxon décrit

Maisie Carr et Dennis John Carr décrivent plus de 59 taxons, dont :

  D.J.Carr & S.G.M.Carr, 1976
  S.G.M. Fawcett, 1939

Biographie

Notes et références

Liens externes

Professeur à l'université de Melbourne
Femme botaniste
Femme scientifique du XXe siècle
Botaniste australien du XXe siècle
Étudiant de l'université de Melbourne
Écologiste australien
Naissance en février 1912
Naissance à Melbourne
Décès à Canberra
Décès en septembre 1988
Décès à 76 ans

Maisie Carr


Staronizhestebliyevskaya  es una stanitsa del raión de Krasnoarméiskaya, en el sur de Rusia. Está situada en el delta del Kubán, a orillas de su distributario Anguélinski, 17 km al este de Poltávskaya y 58 al noroeste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 10 260 habitantes en 2010.

Es cabeza del municipio Staronizhestebliyevskoye, al que pertenecen asimismo Krupskói, Vostochni, Otrubnye y Pervomaiski. El municipio en su conjunto cubría una superficie de 262.82 km².

Historia

Fue fundada en 1794 como uno de los primeros asentamientos de los cosacos del Mar Negro en el Kubán. Su nombre deriva de uno de los asentamientos (kuren) del Sich. Hasta 1920 pertenecía al otdel de Temriuk del óblast de Kubán. Entre 1934 y 1953 fue centro del raión de Ivánovskaya.

 Demografía

 Composición étnica

De los 10 344 habitantes que tenía en 2002, el 94.8 % era de etnia rusa, el 1.8 % era de etnia ucraniana, el 1.6 % era de etnia armenia, el 0.3 % era de etnia bielorrusa, el 0.3 % era de etnia tártara, el 0.2 % era de etnia gitana, el 0.2 % era de etnia azerí, el 0.1 % era de etnia alemana, el 0.1 % era de etnia adigué y el 0.1 % era de etnia griega

 Economía y transporte

El sector más importante es el agrícola. Cabe destacar el silo elevador de grano.

Cuenta con una estación Angelinskaya en la línea de ferrocarril entre Timashovsk y Krymsk.

 Servicios sociales

En el municipio operan cuatro escuelas, dos jardines de infancia, un hospital, una policlínica, dos Casas de Cultura, 3 bibliotecas y una escuela de música.

 Personalidades

 Vasili Grabin (1900-1980), diseñador de artillería soviético.

 Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace. Este artículo es una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Старонижестеблиевская.''

 La localidad en el Diccionario Enciclopédico Brockhaus y Efron .
 Mapa topográfico soviético en maps.vlasenko.net
  en Panoramio
  en Panoramio
  en Panoramio

Marianskaya
Localidades establecidas en 1794

Staronizhestebliyevskaya


Ephraim Katz (* 11. März 1932 in Tel Aviv; † 2. August 1992 in Manhattan, New York City) war ein israelischer Autor, Journalist und Dokumentarfilmer, der vor allem für seine Filmenzyklopädie bekannt ist, die zuerst 1979 erschien.

Katz studierte Jura und Wirtschaftswissenschaften an der Hebrew University und später Politikwissenschaft am Hunter College in New York und Film an der New York University. Er war in Israel Filmkritiker und Reporter, bevor er 1959 nach New York City ging. Dort machte er Dokumentationen z. B. für CBS und war Ko-Autor eines Buchs über Adolf Eichmann und dessen Verhaftung. Es folgten viele weitere Dokumentationen, Filme für Schulzwecke und für die Industrie. Er starb an einem Lungenemphysem.

Sein Lebenswerk ist die The Film Encyclopedia, die zuerst 1979 erschien. Die gesamte schon sehr umfangreiche erste Ausgabe stammt von ihm (bei über 7000 Lexikonartikel-Einträgen). An der Vollendung der zweiten Auflage hinderte ihn sein Tod, sie wurde aber durch seine Kollegen Fred Klein und Ronald Dean Nolen 1994 herausgegeben und erschien seitdem in weiteren Auflagen. 1990 erschien eine Paperback-Ausgabe. Das Buch gilt als englischsprachiges Standardwerk (wie zuvor The Filmgoers Companion von Leslie Halliwell).

Er war verheiratet und hatte zwei Töchter.

Schriften
 Ephraim Katz: The Film Encyclopedia. Crowell, New York, NY 1979, ISBN 0-690-01204-7 (7th edition, mit Ronald Dean Nolen: The Film Encyclopedia. The Complete Guide to Film and the Film Industry. HarperCollins, New York NY 2012, ISBN 978-0-06-202615-6).
 mit Quentin Reynolds und Zwy Aldouby: Minister of Death. The Adolf Eichmann Story. Viking Press, New York NY 1960.

Weblinks
 Nachruf in der New York Times, 8. August 1992
 Nachruf beim The Independent, Richard Chatten, 21. August 1992

Einzelnachweise

Sachbuchautor
Filmkritiker
Dokumentarfilmer
Israeli
Geboren 1932
Gestorben 1992
Mann

Ephraim Katz


هنا قائمة ببطولات ويمبلدون سنة 2005:

الكبار

فردي رجال

 روجيه فيدرير هزم  أندي روديك, 6-2, 7-6 (2), 6-4

فردي سيدات

 فينوس ويليامز هزم  ليندسي دافنبورت, 4-6, 7-6 (4), 9-7

زوجي رجال

 ستيفن هس و ويزلي مودي هزم  بوب براين و مايك براين, 7-6 (4), 6-3, 6-7 (2), 6-3

زوجي سيدات

 كارا بلاك و لايزل هوبر هزم  سفتلانا كوزنتسوفا و إيميلي موريسمو, 6-2, 6-1

زوجي مختلط

 ماري بيرس و ماهيش بوباثي هزم  تاتيانا بيريباينس و بول هانلي, 6-4, 6-2

الشباب

فردي أولاد
 جيريمي شاردي هزم  روبن هاس, 6-4, 6-3

فردي بنات
 أنيشكا رادفانسكا هزم  تامايرا باسزيك, 6-3, 6-4

زوجي أولاد
 جيسي ليفينز و مايكل شاباز هزم  صامويل غروث و أندرو كيناوغه, 6-4, 6-1

زوجي بنات
 فيكتوريا أزارينكا و أجنيس سافاي هزم  مارينا إراكوفيتش و مونيكا نيكوليسكو, 6-7 (5), 6-2, 6-0

مراجع

بطولة ويمبلدون 2005
أحداث 2005 الرياضية في لندن
أحداث يوليو 2005 الرياضية في المملكة المتحدة
أحداث يونيو 2005 الرياضية في المملكة المتحدة
كرة المضرب في 2005

بطولة ويمبلدون 2005


Pervomaiski  es un posiólok del raión de Krasnoarméiskaya del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situado en la orilla derecha del Kubán, frente a Necháyevski y junto al Bosque Rojo del Kubán, 16 km al sudeste de Poltávskaya y 59 km al noroeste de Krasnodar. Tenía 1 035 habitantes en 2010

Pertenece al municipio Oktiábrskoye.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 ''Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Первомайский (Октябрьское сельское поселение)

 Mapa topográfico soviético en maps.vlasenko.net

Localidades del raión de Krasnoarméiskaya del krai de Krasnodar

Pervomaiski (Oktiabrski, Krasnoarméiskaya, Krasnodar)


Miles în spațiu (intitulat Miles From Tomorrow în UK) este o serie animată CGI Disney Junior. Seria a fost difuzată între 19 și 23 ianuarie, înainte de a fi difuzată oficial pe 6 februarie 2015. Această serie este numită după Tomorrowland în parcurile tematice ale Disney. Pentru sezonul al treilea, care a debutat pe 16 octombrie 2017 pe Disney Channel, a fost redenumit Misiunea cosmo-forța.

Pe 20 august 2018, Disney Junior a anunțat că a anulat Miles în spațiu, cunoscută și ca Misiunea cosmo-forța, după trei sezoane din cauza ratingurilor scăzute [ verificare nereușită ] și nu ar fi reînnoit pentru un al patrulea sezon. Finala seriei a fost difuzată pe 10 septembrie 2018.

Miles în spațiu
De la Wikipedia, enciclopedia liberă
Salt la navigareSalt la căutare

Sinopsis

Miles în spațiu este o serie de aventuri animate pentru spațiu stabilită în anul 2501. Centrul se adresează familiei Callisto care trăiește pe o navă spațială numită Stellosfera și lucrează pentru Autoritatea de Tranzit Tomorrowland (ATT). [10] [11]

Setați în spațiul cosmic, seria urmărește aventurile familiei Callisto - Miles, sora Loretta și părinții lor de știință Phoebe și Leo, care lucrează pentru Autoritatea de Tranzit Tomorrowland (ATT) pentru o misiune de conectare a universului. Fiecare episod constă în două povestiri de 11 minute, pe măsură ce Miles și familia lui explorează planete extraterestre. [ citare necesară ]

În sezonul 3, Miles conduce acum o echipă numită Misiunea cosmo-forța , care constă din sora sa, Loretta, și prietenii lor, Haruna, Blogger și Mirandos în timp ce își continuă misiunea de a conecta și proteja autoritatea de tranzit Tomorrowland (ATT) de asemenea, cu o nouă amenințare: Nemesystems .

Episoade

Sezonul 1 (2015-16)

Sezonul 2 (2016-17) "Galactech"

Sezonul 3 (2017-18) "Misiunea cosmo-forta"
Sezonul a debutat pe 16 octombrie 2017 ca Misiunea cosmo-forta. Datorită ratingurilor scăzute, Sezonul 3 sa încheiat după 21 de episoade.

Personaje
Regizorul vocal al emisiunii este Lisa Schaeffer.

Familia Callisto :

 Miles Callisto (exprimat de Cullen McCarthy în sezonul 1 și Justin Felbinger în anotimpurile 2 și 3) - Un băiat entuziast și curios de 7 ani, cu o serie de invenții, oarecum nesăbuitoare, pe care seria îi poartă numele. Frazele sale de captură includ "Blastastic!", "Superstellar!", "Galactic!", "Aww, crater!" Și "Let's rachetă!" [13] De asemenea, el este căpitanul Forței Unu a Misiunii One. Loretta Callisto (exprimată de Fiona Bishop) - Sora mai mare a lui Miles și creierul celor doi copii. Are 11 ani. Îi place să citească și să urmeze regulile. Ea este poreclită "Starshine" de către mama ei și tatăl. Ea este, de asemenea, specialistul misiunii cosmo-forta.
 Madame Phoebe Callisto (née Liang, exprimată de Olivia Munn) - Mama lui Miles și a Lorettei dar și căpitanul navei. Ea este o femeie ambițioasă și împlinită care excelează în cariera ei.
 Leo Callisto (exprimat de Tom Kenny) - Tatăl lui Miles și Loretta și inginerul navei. El este, de asemenea, un pilot și inventatorul familiei. Leo demonstrează o atitudine relaxată care îl conduce la rezolvarea problemelor în moduri inovatoare.

Insotitorii Callisto:

 Stella (vocea lui Gray Griffin) - Vocea Stellosferei
 MERC (creatură responsabilă din punct de vedere emoțional mecanic, exprimată de Dee Bradley Baker) - animalul de companie robo-struț al familiei, care nu este niciodată departe de partea lui Miles.

Watson și Crick:

 Amiralul Watson (exprimat de Danny Jacobs) - Un șef al Autorității de Tranzit Tomorrowland.
 Amiralul Crick (exprimat de Diedrich Bader) - Un șef al Autorității de Tranzit Tomorrowland.

Seriale de televiziune americane
Seriale de animație
Seriale de televiziune din 2015
Disney Channel

Miles în Spațiu


4. ŽNL Koprivničko-križevačka je bila jedina liga osmog stupnja hrvatskog nogometnog prvenstva u sezoni 2018./19.

4. ŽNL Koprivničko-križevačka

Unutrašnje poveznice
 1. HNL 2018./19.
 2. HNL 2018./19.
 3. HNL 2018./19.
 4. rang HNL-a 2018./19.
 5. rang HNL-a 2018./19.
 6. rang HNL-a 2018./19.
 7. rang HNL-a 2018./19.
 Hrvatski nogometni kup 2018./19.

Vanjske poveznice

Izvori

 rsssf.com, Hrvatska 2018./19., 7. stupanj - 3. ŽNL i 4. ŽNL

2018-19
 8

8. rang HNL-a 2018./19.


Madame Marguerite est une pièce de théâtre écrite par Roberto Athayde en 1970.

Éditions
 Apareceu a Margarida, 1973.
 Madame Marguerite, traduction française de Jean-Loup Dabadie, éditions de la Librairie théâtrale, 2016 .

Représentations
 Théâtre Montparnasse, 1974, mise en scène de Jorge Lavelli, avec Annie Girardot.
 Maurice Château, Annie Girardot dans Madame Marguerite, , reportage télévisé de , voir en ligne.
 Théâtre Le Public (Bruxelles),  - , mise en scène de Virginie Hocq, avec Marie-Paule Kumps.
 Théâtre de Poche Montparnasse, Paris (), , avec Stéphanie Bataille, mise en scène d'Anne Bouvier.
 Christophe Barbier, Madame Marguerite : Stéphanie Bataille reprend le rôle fameux d'Annie Girardot, et lui donne des allures kafkaïennes, L'Express, .

Notes

Pièce de théâtre portugaise
Pièce de théâtre de 1970

Madame Marguerite


Kvarnerska povelja (Carta del Carnaro na talijanskom) bila je ustav Talijanske uprave za Kvarner, kratkotrajna države u stvorena u Rijeci, koju je 8. rujna 1920. proglasio pjesnik Gabriele D'Annunzio. Ustav su napisali zajedno Gabriele D'Annunzio i anarho-sindikalist Alceste De Ambris.

Povelja je jedintsveni dokument koji kombinira vrlo istaknute korporativističke komponente s veoma suvremenim elementima, libertarijskim, anarhističkim i demokratskim idealima i jedno rijetko priznanje ključne uloge umjetnika u društvu i poznata je naročito zbog označavanja "glazbe" kao temeljno načelo države.

Povijest Rijeke

Kvarnerska povelja


Vejen er en dansk dokumentarfilm fra 1969 instrueret af Elsebet Kjølbye efter eget manuskript.

Handling
Skildring af den buddhistiske munk U. Zargara og hans discipel, Maung Te Wins daglige gøremål. Efter at Muang Te Win under en ceremoni, der symboliserer Buddhas liv, er blevet indviet til munk, mediterer han sammen med sin lærer, en gammel og enkel form for meditation; at koncentrere sig om fingrenes berøring med hver perle i rosenkransen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1969

Vejen (dokumentarfilm)


The Loop (históricamente Union Loop) es un circuito ferroviario elevado que constituye la columna vertebral del Metro de Chicago en Chicago, Illinois. El "Loop" (circuito) debe su nombre a que es un trayecto de forma rectangular alrededor del distrito financiero de la ciudad, que recorre Lake Street (lado norte), la Avenida Wabash (este), Van Buren Street (sur), y Wells Street (oeste). El entorno urbano situado en sus alrededores también es conocido como "The Loop".

Origen
Numerosos informes afirman que el uso de este término data de antes del ferrocarril elevado, derivándose de los múltiples trolebuses que terminaban en el distrito, y en especial de los de las dos líneas que compartían un circuito construido en 1882, limitado por las calles Madison, Wabash, State y Lake. Sin embargo, después de una extensa investigación sobre el tema, el historiador del transporte Bruce Moffat llegó a la conclusión de que la denominación "The Loop" no fue utilizada como un nombre propio hasta después de la construcción entre 1895–97 del ferrocarril elevado.

Su creación fue el resultado de las luchas por el dominio económico del sistema de transporte urbano de la ciudad de Chicago (registradas a finales del  y comienzos del ), en las que el financiero Charles Yerkes tuvo un papel decisivo.

Operaciones
El Loop incluye 9 estaciones: Clark/Lake y State/Lake están en la parte norte; Randolph/Wabash, Madison/Wabash, y Adams/Wabash están en el lado este; Library y LaSalle/Van Buren están en el lado sureste; y Quincy y Washington/Wells están en el lado oeste. En 2009 20.086.763 pasajeros utilizaron estas vías.

Cinco de las ocho líneas del Metro de Chicago usan The Loop. Dos del resto de las líneas que no son parte del Loop, la línea Azul y la línea Roja, operan subterráneamente bajo el loop, conectándose con las estaciones del Loop. La línea Amarilla, es la única línea del CTA que no se conecta o pasa por el loop.

La línea Púrpura Exprés (horas punta entre semana solamente) y la línea Marrón entran por el norte en la esquina noroeste. La línea Púrpura Exprés realiza un circuito completo en dirección de las agujas del reloj, mientras que la línea Marrón lo recorre en sentido contrario. La línea Naranja entra desde el sur en la esquina sureste y la Línea Rosa entra por el oeste en la esquina noroeste; haciendo un circuito completo en sentido de las agujas del reloj. Tras la realización de un circuito completo en sus respectivas direcciones, los trenes de estas cuatro líneas regresan a sus terminales realizando paradas en el orden inverso según regresan. La Línea Verde funciona en ambas direcciones, pero no hace un circuito completo, usando solo los lados norte y este del Loop para moverse entre la línea de la calle Lake y el South Side Elevated.

Estaciones

Referencias

Metro de Chicago

The Loop (Metro de Chicago)


El Kartal S.K. es un club de fútbol turco de la ciudad de Estambul. Fue fundado en 1949 y juega en la Bölgesel Amatör Lig.

Jugadores

Enlaces externos

 Sitio web oficial

Kartalspor

Kartalspor


Mitrea Cocor este un film de război istoric, politic și dramatic românesc din 1952 regizat de Victor Iliu și Marietta Sadova. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Septimiu Sever, Toma Dimitriu, Constantin Ramadan și Cornel Rusu.

Filmul este o ecranizare a romanului realist-socialist cu același nume scris de Mihail Sadoveanu și publicat în 1949.
Inițial rolul lui Mitrea Cocor a fost acordat lui Octavian Cosmuța, dar apoi s-a renunțat la această variantă în favoarea lui  Septimiu Sever.

Prezentare

Acțiunea filmului are loc în timpul celui de-al doilea război mondial. Mitrea Cocor este un fost argat boieresc care la sfârșitul războiului se reîntoarce în satul natal unde va conduce reforma agrară din 1945 în timp ce Armata Roșie avansează în țară.

Distribuție
 Septimiu Sever - Mitrea Cocor
 Toma Dimitriu - Stoica Cernet
 Constantin Ramadan
 Cornel Rusu  - Mitrea copil
 Marietta Sadova
 Dem Savu - Ghiță Lungu
 Aurelia Sorescu
 Ion Talianu
 Nicolae Tomazoglu
 George Manu
 Andrei Codarcea
 Vasile Lăzărescu
 Nucu Păunescu - Plt. Catarama
 Titus Laptes
 Maria Voluntaru
 Gheorghe Ionescu-Gion
 Ion Henter

Producție
Producția a început în vara anului 1951, filmările exterioare având loc în satele din Coțofeni din Dos și din Față, Dolj, în prejma Bucureștiului (Bragadiru, Dragomirești-Vale, Copăceni, Balotești, Cioflinceni, Snagov, Ghermănești, Lungulețu), precum și la Sibiu, Râmnicu Vâlcea, Drăgășani și Bușteni.  Filmările interioare au fost realizate pe platourile Tomis și Floreasca din București. Cheltuielile de producție s-au ridicat la un total de 4.784.000 lei. Muzica este de compozitorul Sabin Drăgoi.

Septimiu Sever povestește un incident din timpul filmărilor, când o ploaie torențială a oprit producția. Potrivit actorului, echipa s-a văzut nevoită să amâne filmarea unei secvențe nocturne de exterior și să strângă echipamentele din locație, lucru care s-a dovedit dificil din cauza ploii: "Muncitorii noștri electricieni erau numai în cămăși și se luptau din răsputeri cu cablurile grele sub ploaia care turna cu găleata. Arătura devenise o baie de noroiu prin care foarte greu te puteai mișca. În primul moment n-am știut ce să fac, cum i-aș putea ajuta. (...) Am ieșit afară din mașina care alunecase într-un șanț, i-am adunat pe toți de pe câmp. Le-am schimbat hainele cu cele care erau pentru actori și împreună am pornit la lucru. Într-o oră, cele trei camioane cu grupul electrogen erau pe șosea."

Primire
Filmul a fost vizionat de 3.740.835 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme despre cel de-al Doilea Război Mondial

Filme din 1952
Filme regizate de Victor Iliu
Filme regizate de Marietta Sadova
Filme românești
Filme în limba română
Filme de război
Filme dramatice românești
Filme despre Al Doilea Război Mondial
Filme politice românești
Filme despre comunism
Ecranizări de romane românești
Filme istorice românești

Mitrea Cocor (film)


Muß i denn zum Städtele hinaus ist ein deutscher Schlager- und Heimatfilm von Hans Deppe aus dem Jahr 1962. In den Haupt- und tragenden Rollen sind Vico Torriani, Barbara Frey, Monika Dahlberg, Erik Schumann, Dieter Borsche und Peter Nestler besetzt.

Handlung
Während einer Bergtour in eisiger Kälte bricht Ronald Brown zusammen. Sein Freund Dr. Werner Koch erkennt, dass Ronald einen Blinddarmdurchbruch hat, und rettet ihm mit einer Notoperation am Berg das Leben. Der Globetrotter Werner entscheidet sich nun, sesshaft zu werden, und lässt sich ein halbes Jahr später in dem kleinen Dorf Herdingen als Hausarzt nieder. Hier lernt er die junge Heidi kennen und verliebt sich in sie. Heidi ist eine Vollwaise, die vor sechs Jahren vom Geschwisterpaar Herbert und Carola, den Freunden ihrer plötzlich verstorbenen Eltern, aufgenommen wurde. Herbert jedoch, den sie nur Onkel Herbert nennt, ist heimlich in sie verliebt, unterdrückt seine Gefühle jedoch auf Anraten von Carola. Eifersüchtig hat er dennoch die Briefe zurückgehalten, die ihr vor drei Jahren von einem Studenten geschrieben wurden, den Heidi liebte. Nur schwer konnte sie verwinden, dass der Student sie nach seiner Abreise offenbar vergessen hatte. Anlässlich ihres 21. Geburtstages schenkt Herbert ihr den Gasthof Grüner Kranz, dessen Buchhaltung Heidi bisher übernommen hatte. Als Ronald eines Tages im Dorf erscheint, wird deutlich, dass er der Student ist, dem Heidi damals nachgetrauert hat. Er liebt Heidi nach wie vor, will sie heiraten und mit ihr in die Welt ziehen. Heidi jedoch liebt auch Werner, dem sie zudem auch auf andere Weise verbunden ist.

Heidis jüngerer Bruder Dieter Hagen wurde verhaftet, weil er als Auszubildender einer Bank seinem Arbeitgeber, Bankdirektor Sieper, viel Geld gestohlen haben soll. In seinem Anzug fand sich ein Streichholzbriefchen mit der Geheimnummer des Tresors, aus dem das Geld entwendet wurde. Dieter flieht aus der Untersuchungshaft und wird von Heidi, die an seine Unschuld glaubt, versteckt. Heidi weiht Werner ein und der bringt ihn in einem Geräteschuppen auf dem Arztgrundstück unter. Von Dieter erfährt er, dass das Streichholzbriefchen aus einer gewissen Luna Bar in Frankfurt stammte, Dieter jedoch nie in Frankfurt oder gar in der Luna Bar war. Im Grünen Kranz hört Werner ein Gespräch mit, das deutlich macht, dass Bankdirektor Sieper in der Luna Bar regelmäßig viel Geld ausgibt. Werner bringt Dieter dazu, sich der Polizei zu stellen, und Heidi wendet sich enttäuscht von ihm ab. In Wirklichkeit treibt Werner jedoch die Ermittlungen weiter voran. Der Inhaber der Luna Bar sagt aus, Sieper als Herrn Drews zu kennen, der gerne und oft viel Geld in seiner Bar ausgibt. Sieper wird schließlich der Tat überführt und festgenommen, während Dieter als unschuldig entlassen wird. Heidi hat unterdessen einer Verlobung mit Ronald zugestimmt und Werner will den Ort verlassen. Als Ronald durch Werners Angestellte Röschen erfährt, dass sein Freund aus enttäuschter Liebe gehen will, stellt er Heidi vor die Wahl und sie entscheidet sich, bei Werner und in Herdingen zu bleiben.

Auch eine andere Liebesgeschichte geht gut aus: Richie arbeitet mit Sepp und Otto als Clowns in einem Zirkus. Als der Zirkus pleitegeht, ziehen die drei los und wollen in Hamburg ihr Glück beim Zirkus Hagenbeck versuchen. Sie kommen bis zum Bauernhof von Eva, einer Freundin Heidis. Hier verdienen sie Geld als Arbeiter und helfen als Servierer und Sänger im Grünen Kranz aus. Während Sepp und Otto am Ende nach Hamburg fahren, bleibt Richie bei Eva und beide werden heiraten.

Produktion, Veröffentlichung
Muß i denn zum Städtele hinaus wurde im CCC-Atelier in Berlin-Spandau gedreht. Die Kostüme schuf Ina Stein, die Bauten Max Mellin.

Vico Torriani singt im Film verschiedene Lieder:
 Muß i denn zum Städtele hinaus
 Volksliedmedley (u. a. Du, du liegst mir im Herzen / Mädel, ruck ruck ruck)
 Bei diesem Tango geht das Licht aus
 Musica für die Verliebten
 Mein Pony und ich

Muß i denn zum Städtele hinaus kam am 17. August 1962 per Massenstart in die Kinos. Es war die letzte Kinoinszenierung Hans Deppes.

Kritik
Für den film-dienst behandelte Muß i denn zum Städtele hinaus "Liebesglück und -leid eines zur geruhsamen Dorfpraxis zurückkehrenden Expeditionsarztes. Mit mäßigem Detektivspiel, Volksliedern und Schlagern in die Länge gezogener Heimatfilm."

Cinema sprach von einer "Schlager-Schmonzette", die "zäh" daherkomme: "In seinem letzten Kinofilm webt Hans Deppe […] einen Flickenteppich aus Heimatklischees, Detektivspiel, Schlager und Klamauk." Das Fazit lautete dann auch: "Gut abgehangen, ja, geradezu ausgedörrt."

Weblinks

 Muss i denn zum Städtele hinaus auf seitzfilm.de
 Muß i denn zum Städtele hinaus auf letterboxd.com (inklusive Abb. Titelblatt Illustrierte Film-Bühne Nr. 6205)

Einzelnachweise

Filmtitel 1962
Deutscher Film
Musikfilm
Heimatfilm

Muß i denn zum Städtele hinaus


Salvinorin A er det primære psykoaktive stof i planten Salvia divinorum. Salvinorin A er et stærkt hallucinogen.

Referencer

Psykedeliske stoffer
Furaner

Salvinorin A


Gabriel Dreer (* um 1580 in Hechingen; † 1631 in Admont), auch Dreyer und Dreher genannt, war ein deutscher Maler, Fassmaler und Zeichner und entwarf Glasgemälde.

Seine Ausbildung absolvierte er vermutlich in München im Kreis um Peter Candid und Friedrich Sustris. Trotz massiver Intervention von Herzog Wilhelm V. von Bayern wurde ihm 1603 das Bürgerrecht der Stadt Memmingen verwehrt. Daraufhin zog er nach Chur, wo zwischen 1604 und 1606 drei Gemälde von ihm entstanden. In der Benediktinerabtei Ottobeuren ist er 1607 als Meister nachgewiesen. Ab 1613 malte er im Auftrag des bayerischen Herzogs Wilhelm IV. sechs Lünetten-Gemälde für die Kartause Buxheim bei Memmingen. 1614 schuf er ein als verloren geltendes Altargemälde für das Kloster Weingarten bei Ravensburg. 1615 kaufte Gabriel Dreyer ein Haus in Ottobeuren. Für die Studienkirche Mariä Himmelfahrt in Dillingen an der Donau fertigte er 1619 ein Altargemälde mit der Vision des heiligen Hieronymus. Für das Schloss Kronburg schuf er 1620 ein weiteres Altargemälde.

1622 übersiedelte er nach Stift Admont, wo er bis zu seinem Tod führend an der Barockisierung der Kirche des Benediktinerstifts tätig war, die 1865 bei einem Brand zerstört wurde. Von Dreyer stammten die Gemälde für den monumentalen Hochaltar und die Seitenaltäre sowie die Decken- und Wandgemälde, die durch Nachzeichnungen von Gabriel Hornstain überliefert sind. Auch die Apostelfiguren des Langhauses waren von Dreyer. Zwischenzeitlich war er immer wieder für die Benediktinerabtei Ottobeuren tätig. 1631 gewährte das Stift Admont dem Maler eine Grabstätte in der Klosterkirche.

Literatur

 Sabine Russ: Gabriel Dreer (um 1580–1631) und die Kunsttätigkeit der Klöster Admont und Ottobeuren. Mit einem Beitrag zu dem Bildhauer Hans Scham (um 1588–1654). Deutscher Kunstverlag, München 2004, ISBN 3-422-06456-7.

Einzelnachweise

Maler (Deutschland)
Deutscher
Geboren im 16. Jahrhundert
Gestorben 1631
Mann

Gabriel Dreer


An Trichocentrum tigrinum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean Jules Linden ngan Heinrich Gustav Reichenbach. An Trichocentrum tigrinum in nahilalakip ha genus nga Trichocentrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Trichocentrum

Trichocentrum tigrinum


La  édition de Gand-Wevelgem in Flanders Field, une course cycliste masculine sur route, a lieu le . Le parcours est tracé principalement dans la province de Flandre-Occidentale, en Belgique. Elle est remportée par l'Érythréen Biniam Girmay (Intermarché-Wanty-Gobert). Cette victoire est historique car c'est la première fois qu'un coureur africain gagne une course de catégorie UCI World Tour.

Présentation
Gand-Wevelgem fait partie du calendrier UCI World Tour 2022 en catégorie 1.UWT. Elle est organisée par le vélo club  et fait partie du calendrier de l'UCI World Tour depuis 2006.

Équipes
Vingt-cinq équipes sont inscrites à la course, avec les dix-huit UCI WorldTeams et sept UCI ProTeams invitées.

Parcours
Le départ est donné à Ypres. La course de 248 kilomètres passe par les Moëres après une centaine de courses et les trois sections des Plugstreets entre les kilomètres 177 et 182. La première ascension est le Scherpenberg après 152 kilomètres. Le premier passage du Mont Kemmel se situe au km 164, le troisième et dernier au km 214 soit 34 kilomètres avant l'arrivée à Wevelgem.

Favoris
Le grand favori est le Belge Wout van Aert, vainqueur deux jours plus tôt sur l'E3 Saxo Bank Classic à moins qu'il ne privilégie la victoire d'un de ses équipiers du team Jumbo-Visma comme le Français Christophe Laporte ou son compatriote Tiesj Benoot, tous deux très en forme lors des courses précédentes. Les Danois Kasper Asgreen (Quick-Step Alpha Vinyl) et Mads Pedersen (Trek Segafredo), le Slovène Matej Mohorič (Bahrain Victorious), le Suisse Stefan Küng (Groupama FDJ), l'Équatorien Jhonatan Narváez (Ineos Grenadies) ainsi que le Français Anthony Turgis (TotalEnergies) peuvent aussi prétendre à la victoire. Si la classique devait se disputer au sprint, deux noms sortent du lot : le Belge Tim Merlier (Alpecin Fenix) et le Néerlandais Fabio Jakobsen (Quick-Step Alpha Vinyl).

Déroulement de la course
Une échappée matinale de sept hommes puis plusieurs petits groupes se portent à l'offensive mais c'est un peloton important qui se présente au pied de la dernière difficulté du jour, le Mont Kemmel situé à 34 kilomètres de l'arrivée. Sur les derniers mètres de cette côte pavée, Wout van Aert (Jumbo Visma) réussit prendre quelques secondes à ses adversaires mais il est repris deux kilomètres plus loin par cinq hommes puis par un groupe plus important. On retrouve alors un groupe d'une vingtaine de coureurs en tête dans lequel figurent de nombreux favoris. À 24 kilomètres de Wevelgem, le Français Christophe Laporte (Jumbo Visma) place une attaque. Il est rapidement suivi par l'Érythréen Biniam Girmay (Intermarché Wanty Gobert) puis rejoint par les Belges Jasper Stuyven (Trek Segafredo) et Dries Van Gestel (TotalEnergies). Ce quatuor creuse un écart d'une quarantaine de secondes puis réussit à conserver une avance suffisante à l'arrivée. Biniam Girmay, placé quatrième, attaque aux deux cents mètres, remonte ses adversaires et gagne malgré un retour de Christophe Laporte.

Classements

Classement final

Classement UCI
La course attribue des points au Classement mondial UCI 2022 selon le barème suivant :

Liste des participants

Diffusion TV
France : La chaîne L'Equipe, Eurosport

Notes et références

Liens externes

2022
Cyclisme en Belgique en 2022
Cyclisme sur route en 2022
Cyclisme en mars 2022
Sport en Belgique en mars 2022

Gand-Wevelgem 2022


Simone Tetsche Christensen (født 10. februar 1994 i Bjerringbro) er en dansk forhenværende BMX cykelrytter.

Det foreløbige højdepunkt på karrieren kom da hun blev udtaget til at deltage i de olympiske lege i 2016 i Rio de Janeiro i Brasilien. Det store gennembrud på seniorplan kom i juli 2014, hvor Simone Tetsche Christensen vandt en bronzemedalje ved europamesterskaberne i BMX i Roskilde. Året efter i 2015 var det hidtil bedste, hvor hun vandt medaljer ved tre af de helt store mesterskaber og alt sammen indenfor én måned. Det startede 28. juni 2015 ved de første European Games i Baku i Aserbajdsjan, hvor Simone Tetsche Christensen vandt guld. 14 dage senere blev der afholdt de europæiske mesterskaber i Erp i Holland og her blev Simone Tetsche Christensen nummer to og vandt derved sølvmedaljen. 25. juli 2015 var det så kommet til verdensmesterskabet i Zolder i Belgien. Her vandt Simone Tetsche Christensen bronzemedaljen og afsluttede således en meget succesfuld måned.

Simone Tetsche Christensens kvalifikation til de olympiske lege 2016 var lige ved at glippe, da hun brækkede kravebenet få uger før verdensmesterskabet i Columbia i maj 2016. Hun kunne således ikke deltage ved mesterskabet og fik derfor ingen kvalifikationspoints. Men de øvrige resultater flaskede sig på en sådan måde at hun netop blev kvalificeret.
I 2015 blev Simone Tetsche Christensens kåret som årets fund af Danmarks Idrætsforbund, Team Danmark og Politiken.

Efter hun stoppede karriere som cykelrytter, forsatte hun sit medicinstudie.

Kilder

Eksterne henvisninger

 http://www.uci.ch/bmx/results/
 http://www.baku2015.com/cycling-bmx/event/women/phase=cbw001100/index.html?v=20150628120453&intcmp=sr-bysport-byday-schline-result
 http://uec.ch/en/home-2/item/460-2015-uec-bmx-european-championships-erp-ned-all-results-day-1.html
 http://www.minbyviborg.dk/nyhed/news/lokal-bmx-rytter-skal-til-ol/?tx_news_pi1%5Bcontroller%5D=News&tx_news_pi1%5Baction%5D=detail&cHash=10e3b22dc147018e942f94a0460ff07d
 http://viborg-folkeblad.dk/sport/bmx-soeskende-mod-haarde-odds-ved-prisuddeling
 http://www.dif.dk/da/nyt/dif-nyheder/2015/december/20151229_simone

Årets fund i dansk idræt
Kvindelige cykelryttere fra Danmark
Personer fra Bjerringbro
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 2016
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 2020
BMX-ryttere
Cykelryttere ved sommer-OL 2016
Cykelryttere ved sommer-OL 2020

Simone Tetsche Christensen


Violência sectária ou conflitos sectários são formas de violência comunitária baseadas em sectarismo, isto é, entre diferentes seitas ou grupos de um modo particular de ideologia ou religião dentro de uma nação/comunidade. A segregação religiosa muitas vezes desempenha um papel na violência sectária.

Conceito

A violência sectária difere do conceito de motim racial ou conflitos inter-raciais. Pode envolver a dinâmica de polarização social, a balcanização de uma área geográfica ao longo das linhas de grupos de auto-identificação e conflito social prolongado. Alguns dos possíveis ambientes propícios à violência sectária incluem lutas pelo poder, clima político, clima social, clima cultural e cenário econômico. Podem ser:

 Conflito econômico: capitalista versus coletivista
 Conflito político: comunista contra nacionalista
 Conflito inter-religioso: cristãos e / ou católicos versus judeus.
 Muçulmanos contra cristãos.
 Muçulmanos contra budistas.
 Conflito cristão: católico contra protestante.
 Conflito Islâmico: xiitas contra sunitas.

Entre budistas
No Japão

Na Idade Média Japonesa, diferentes seitas budistas tinham exércitos privados que frequentemente colidiam, como é caso dos Sohei (monges guerreiros).

Entre cristãos

Ortodoxa Católica Oriental
Embora a 1ª Cruzada tenha sido lançada inicialmente em resposta a um apelo do imperador bizantino Aleixo I Comneno para ajudar a repelir os invasores turcos seljúcidas da Anatólia, um dos legados duradouros das Cruzadas foi "separar ainda mais os ramos oriental e ocidental do cristianismo uns aos outros."

Guerras religiosas europeias

Depois da Reforma Protestante, uma série de guerras foram travadas na Europa começando por volta de 1524 e continuando intermitentemente até 1648. Embora às vezes desconexas, todas essas guerras foram fortemente influenciadas pela mudança religiosa do período e pelo conflito e rivalidade que isso produziu. De acordo com Miroslav Volf, as guerras religiosas europeias foram um fator importante por trás do "surgimento da modernidade secularizadora".

No Dia de São Bartolomeu, os seguidores do massacre da Igreja Católica Romana mataram até 30.000 protestantes franceses (huguenotes) na violência da multidão. Os massacres foram realizados no dia nacional de celebração do Apóstolo Bartolomeu. O Papa Gregório XIII enviou ao líder dos massacres uma Rosa de Ouro e disse que os massacres "lhe deram mais prazer do que cinquenta Batalhas de Lepanto, e ele encarregou Giorgio Vasari de pintar afrescos dela no Vaticano". Os assassinatos foram chamados de "os piores massacres religiosos do século", e levaram ao início da quarta guerra das Guerras Religiosas da França.

Irlanda do Norte

Desde o século XVI, tem havido conflito sectário de intensidade variável entre católicos romanos e protestantes na Irlanda. Esse sectarismo religioso está em certa medida ligado ao nacionalismo. A Irlanda do Norte tem visto conflitos intercomunais por mais de quatro séculos e há registros de ministros religiosos ou clérigos, os agentes de proprietários ausentes, aspirantes a políticos e membros da pequena nobreza, agitando e capitalizando o ódio sectário e a violência até agora como o final do século XVIII.

William EH Lecky, historiador irlandês, escreveu em 1892 que "se a marca característica de um cristianismo saudável é unir seus membros por um vínculo de fraternidade e amor, então não há país onde o cristianismo tenha falhado mais completamente do que a Irlanda".

O período entre 1969 e 1998 é conhecido como problemático (The Troubles), um período de violência frequente e relações tensas entre as comunidades da Irlanda do Norte. Cerca de uma em cada oito mulheres e um em cada cinco homens na Irlanda do Norte se identificaram como não pertencentes a nenhuma religião. No entanto, pessoas sem religião e crenças não cristãs ainda são consideradas como pertencendo a uma das duas "seitas" junto com os frequentadores da igreja. Pessoas sem religião são menos propensas a apoiar os principais partidos políticos orientados pela constituição, ou mais propensas a apoiar um partido político mais neutro, como o Partido da Aliança da Irlanda do Norte.

Cerca de dois terços das pessoas sem religião tendem a se considerar nem sindicalistas nem nacionalistas, embora um percentual muito maior das pessoas sem religião tenda a se considerar sindicalista do que nacionalista.

Para as pessoas que se descrevem como protestantes ou católicos romanos, uma pequena maioria tende a favorecer um dos dois principais partidos políticos de ambos os lados: o Partido Democrático Unionista ou o Partido Unionista do Ulster para Protestantes; e o Sinn Féin ou o Partido Trabalhista e Social-Democrata para os católicos romanos. Em cada caso, a porcentagem na Pesquisa Life & Times da Irlanda do Norte em 2015 foi de 57%. Os católicos romanos são mais propensos a rejeitar o rótulo britânico (59%) do que os protestantes a rejeitar o rótulo irlandês (48%).

Os protestantes são mais inclinados a considerar a identidade britânica como a "melhor" maneira única de se descreverem, 67%, com os católicos romanos logo atrás, com 63%, que consideram a melhor maneira única de se descreverem como irlandeses. Há um nível igual de apoio para a identidade mais neutra da Irlanda do Norte, com 25% das pessoas de cada religião provavelmente escolhendo esse rótulo como a melhor descrição. Mais de um terço das pessoas sem religião preferem ser descritas como irlandeses do norte.

Existem organizações dedicadas à redução do sectarismo na Irlanda do Norte. A Comunidade Corrymeela (em Ballycastle, Condado de Antrim) opera um centro de retiro na costa norte da Irlanda do Norte para reunir católicos e protestantes para discutir suas diferenças e semelhanças. O Projeto Ulster trabalha com adolescentes da Irlanda do Norte e dos Estados Unidos para fornecer ambientes seguros e não confessionais para discutir o sectarismo na Irlanda do Norte. Essas organizações buscam preencher a lacuna de preconceito histórico entre as duas comunidades religiosas. Embora as escolas públicas na Irlanda do Norte não sejam confessionais, a maioria dos pais católicos ainda manda seus filhos para escolas católicas ou escolas de língua irlandesa, garantindo assim que os alunos das escolas públicas sejam quase totalmente protestantes. Existem algumas escolas integradas e a Sociedade de Amigos (Quakers) há muito defende a co-educação em termos de religião, operando a Escola de Amigos em Lisburn (fundada pela primeira vez em 1774).

Guerras iugoslavas
Howard Goeringer critica tanto o papa católico quanto o patriarca ortodoxo por não condenar o massacre deliberado de homens, mulheres e crianças em nome da 'limpeza étnica' como incompatível com a vida e os ensinamentos de Jesus.

Genocídio de Ruanda
A maioria dos ruandeses e os tutsis, especialmente, são católicos, portanto a religião compartilhada não evitou o genocídio. Miroslav Volf cita um bispo católico romano de Ruanda dizendo: "Os melhores catequistas, aqueles que enchiam nossas igrejas aos domingos, eram os primeiros a ir com facões nas mãos". Ian Linden afirma que "não há absolutamente nenhuma dúvida de que um número significativo de cristãos proeminentes esteve envolvido às vezes no massacre de seus próprios líderes de igreja". Segundo Volf, "o que é particularmente preocupante na cumplicidade da Igreja é que Ruanda é sem dúvida uma das nações mais evangelizadas da África. Oito em cada dez de seus habitantes afirmavam ser cristãos."

Quando os missionários católicos (romanos) chegaram a Ruanda no final da década de 1880, eles contribuíram para a teoria "hamítica" das origens raciais, que ensinava que os tutsis eram uma raça superior. A Igreja foi considerada como tendo feito um papel significativo no fomento de divisões raciais entre hutus e tutsis, em parte porque encontraram convertidos mais dispostos entre a maioria hutu. O relatório da Organização da Unidade Africana (OUA) sobre os estados de genocídio,Na era colonial, sob o domínio alemão e depois dos belgas, os missionários católicos romanos, inspirados nas teorias abertamente racistas da Europa do século XIX, inventaram uma ideologia destrutiva de clivagem étnica e classificação racial que atribuía qualidades superiores à minoria tutsi do país, desde os missionários dirigia as escolas da era colonial, esses valores perniciosos foram sistematicamente transmitidos a várias gerações de ruandeses ...A Igreja Católica Romana declara que que aqueles que participaram do genocídio o fizeram sem a sanção da Igreja. Embora o genocídio tenha motivações étnicas e fatores religiosos não sejam proeminentes, a Human Rights Watch relatou que várias autoridades religiosas em Ruanda, especialmente a Católica Romana, não condenaram publicamente o genocídio na época. Alguns líderes cristãos foram condenados pelo Tribunal Criminal Internacional para Ruanda por seus papéis no genocídio. Isso inclui padres e freiras católicos romanos de Ruanda, assim como um pastor da Igreja Adventista do Sétimo Dia.

Escócia
A Escócia, que fica muito perto da Irlanda do Norte, sofre com o sectarismo, em grande parte devido aos problemas na Irlanda do Norte, pois muitas pessoas, especialmente no oeste da Escócia, têm ligações com a Irlanda do Norte por genealogia ou imigração. Os dois maiores e melhores clubes de futebol da Escócia - Glasgow Rangers, que, por várias vezes, foi amplamente identificado com protestantes e sindicalismo, e Glasgow Celtic, que, desde sua fundação no final do século XIX, foi identificado com católicos romanos e nacionalismo ou republicanismo irlandês - ambos subscrevem, com vários graus de sucesso, iniciativas governamentais e instituições de caridade como a campanha "Nil by Mouth", que trabalham nesta área.

O Celtic já havia enviado cartas a todos os que adquiriram ingressos para a temporada lembrando aos apoiadores que nenhuma forma de sectarismo é bem-vinda no Celtic Park. A política anti-sectária dos Rangers é chamada de Follow With Pride.

Entre os muçulmanos
A violência sectária entre as duas principais seitas do Islã, xiitas e sunitas, ocorreu em países como Paquistão, Iraque, Afeganistão, Bahrein, Líbano etc. Este conflito violento tem raízes na turbulência política decorrente das diferenças sobre a sucessão de Maomé. Abu Bakr, companheiro de Maomé, foi nomeado por Umar e eleito o primeiro califa sunita devidamente guiado. No entanto, outro grupo sentiu que Ali, o primo e genro de Maomé, havia sido designado por Maomé e é considerado pelos xiitas como o primeiro Imã.

De acordo com os sunitas, Abu Bakr foi seguido por Umar como califa do califado Rashidun, depois por Uthman ibn Affan e, por fim, por Ali. O direito de Ali de governar foi questionado por Muawiyah bin Abu Sufian, governador da Síria, que acreditava que Ali deveria ter agido mais rápido contra os assassinos de Uthman. A situação piorou ainda mais quando muitos dos responsáveis pela morte de Uthman apoiaram Ali. Porém, mais tarde, ambas as partes concordaram em ter alguém como juiz entre elas. Isso levou à separação de um grupo extremista conhecido como Kharijites do exército de Ali, que declarou que o julgamento pertencia somente a Deus. Um membro desse grupo posteriormente assassinou Ali. Ao violar o Tratado de Hasan-Muawiyah, Muawiyah nomeou seu filho Yazid como seu sucessor. As credenciais e o governo de Yazid foram contestados pelo filho de Ali, Hussein ibn Ali (e neto de Muhammad). Uma batalha em Karbala, no Iraque, levou ao martírio de Hussein e dezenas de outros de Ahl al-Bayt (os membros da família de Muhammad).

Este trágico incidente criou fissuras profundas na sociedade muçulmana. O conflito que começou no plano político interferiu com o dogma e os sistemas de crenças. Aqueles que consideram Ali o verdadeiro herdeiro de Muhammad são conhecidos como "xiitas", referindo-se a Shian-e-Ali. Outros muçulmanos são conhecidos como "sunitas", que significa "seguidores das tradições do profeta".

No Iraque
Em fevereiro de 2006, explode uma guerra civil em grande escala no Iraque, quando a violência entre duas seitas rivais muçulmanas começou. Deixou dezenas de milhares a centenas de milhares de mortos e dezenas de mesquitas e casas destruídas.

No Paquistão
No Paquistão, o sectarismo exibiu sua primeira natureza organizada no início de 1980, quando duas organizações rivais foram estabelecidas: Tehrik-e-Jafaria (TFJ) (organização da Lei Jafri (Shia)) representava as comunidades xiitas, e Sipah-e-Sahaba Paquistão (SSP) (guardião dos Companheiros do Profeta) representando sunitas. O primeiro grande incidente desta violência sectária foi a morte do Arif Hussain Hussaini, líder fundador da TFJ em 1986. Em retaliação, Haq Nawaz Jhangvi, fundador do SSP, foi assassinado. Desde então, uma vingança sangrenta e destrutiva se seguiu. O centro dessa violência tem sido as cidades ou regiões de Kurram, Hangu, Dera Ismail Khan, Bahawalpur, Jhang, Quetta, Gigit-Baltistan e Karachi. A transformação do conflito sectário em uma violenta guerra civil no Paquistão coincidiu com o estabelecimento da república islâmica no Irã e a promoção da religião sunita e sua inserção nas instituições estatais pelo general Muhammad Zia-ul-Haq, regime no Paquistão. A Revolução Iraniana foi liderada por líderes religiosos xiitas e influenciou as comunidades xiitas em todo o mundo. No Paquistão, a "Tehrik-e-Jafaria" foi criada com as exigências de fazer o cumprimento da Lei Sharia. Esta demanda foi vista como prejudicial pelos líderes religiosos sunitas. Em resposta, o SSP foi estabelecido pelos clérigos extremistas sunitas. Muitos desses clérigos tinham experiência na luta sectária contra os Ahmadis (uma seita heterodoxa considerada não muçulmana pela maioria dos muçulmanos).

Na Somália
Ahlu Sunna Waljama'a é um grupo paramilitar somali formado por sufis e moderados que se opõe ao grupo islâmico radical Al-Shabaab. Eles estão lutando para evitar que o wahhabismo submeta à Somália e para proteger as tradições sunitas-sufistas do país e as visões religiosas geralmente moderadas.

Na Síria
A guerra civil síria gradualmente evolui para um conflito de natureza mais sectária. Grupos militantes pró-Assad são em grande parte Shia, enquanto grupos militantes anti-Assad são sunitas.

No Iêmen
No Iêmen, houve muitos confrontos entre sunitas e xiitas Houthis. De acordo com o The Washington Post, "no Oriente Médio de hoje, o sectarismo ativado afeta o custo político das alianças, tornando-as mais fáceis entre correligionários. Isso ajuda a explicar por que os Estados de maioria sunita estão se alinhando contra o Irã, Iraque e Hezbollah por causa do Iêmen."

Ver também

 Coesão social
 Hooliganismo
 A violência na Colômbia
 Comunalismo (Sul da Ásia)
 Violência intercomunitária cipriota
 Violência religiosa na Índia
 Violência entre castas na Índia
 Distúrbios franceses em 2005
 Motins de Cronulla em 2005
 Motins em Bruxelas de 2006
 Levante do Boko Haram de 2009
 Conflitos de Gojra em 2009
 Conflito rohingya

Referências

Religião e violência
Religião

Violência sectária


Starplex (titlul original: Starplex) este un roman științifico-fantastic scris de scriitorul canadian Robert J. Sawyer și publicat în 1996.

Remarci introductive
 Titlul romanului face referire la seria Star Trek: ca paronimul său, nava Starplex este însărcinată să exploreze zone necunoscute din Calea Lactee și să încerce să descopere alte specii inteligente. Cele două specii inteligente citate în roman se aseamănă, de altfel, respectiv, fiind vorba de trăsăturile lor de personalitate, cu Klingonii (Waldahuds) și cu Vulcanienii (Ebis).
 Romanul este în concordanță cu alte lucrări ale autorului, cum ar fi Rollback, Calculul lui Dumnezeu sau Un proces pentru stele. Autorul își povestește viziunea pe care a avut-o despre o întâlnire cu extratereștri și implicațiile generate de această întâlnire. Astfel, în roman, intriga constă în întâlnirea cu o entitate extraterestră superioară care le dă oamenilor informații esențiale asupra unor chestiuni precum sunt: câte specii extraterestre trăiesc în Galaxia Noastră? ce este materia neagră? ce este viața și de unde provine? cum s-au format galaxiile ? Universul este în expansiune infinită? Universul are un sfârșit? ...

Locurile acțiunii romanului

 Acțiunea se desfășoară în întregime în spațiu, niciodată pe Terra. Se desfășoară explicit în proximitatea stelelor Alpha Draconis, Beta Draconis, Delta Draconis, Epsilon Draconis, Zeta Draconis și Eta Draconis.
 Se poate observa o problemă în redactarea romanului, pentru alegerea locurilor acțiunii: cititorul poate să se gândească la faptul că aceste stele, care poartă nume înrudite, ar fi apropiate unele de altele; în realitate Alpha Draconis este la distanța de 300 de ani-lumină de Soare, Beta Draconis este la distanța de 400 de ani-lumină de Soare, iar Eta Draconis este la 88 de ani-lumină. Aceste stele sunt, prin urmare, foarte departe unele de altele.
 În Rollback (din 2007), se face mențiunea stelei Sigma Draconis, situată la 18,8 ani-lumină de Terra în constelația Dragonul. Această stea nu este menționată în prezentul roman.

Vezi și
 Lista stelelor din Dragonul
 Dragonul (constelație)
 Nebuloasa Ochi de Pisică
 Involuție, roman de Johan Heliot, evocând și ideea că Universul nu a fost creat pentru specii cum sunt oamenii, că finalitatea profundă a Univesului nu este aceea pe care și-o imaginează oamenii, că specii extraterestre foarte puternice ar putea să dorească să modeleze Universul după voința lor, și că "adevăratul Univers" nu este Universul material așa cum îl cunoaștem, ci Universul care conține materia neagră.

Legături externe
  Sur Noosfère (commentaire plutôt positif de Daniel Conrad ; commentaire défavorable de Sandrine Grenier)
  Bref commentaire sur SF-Site
  Commentaire plus long sur SF-Site
  Commentaire élogieux sur ChallengingDestiny

Starplex
Romane canadiene
1996 în science-fiction
Constelația Dragonul
Nemurirea în literatură
Dumnezeu sau divinitatea în ficțiune
Space opera

Starplex


Queen Street is a major east–west thoroughfare in Toronto, Ontario, Canada. It extends from Roncesvalles Avenue and King Street in the west to Victoria Park Avenue in the east. Queen Street was the cartographic baseline for the original east–west avenues of Toronto's and York County's grid pattern of major roads. The western section of Queen (sometimes simply referred to as "Queen West") is a centre for Canadian broadcasting, music, fashion, performance, and the visual arts. Over the past twenty-five years, Queen West has become an international arts centre and a tourist attraction in Toronto.

History

Since the original survey in 1793 by Sir Alexander Aitkin, commissioned by Lieutenant Governor John Graves Simcoe, Queen Street has had many names. For its first sixty years, many sections were referred to as Lot Street, section west of Spadina was named Egremont Street until about 1837. East of the Don River to near Coxwell Avenue it was part of  Kingston Road (and resuming as Queen Street thereafter), and was the westernmost section of that historic route to Kingston, Ontario, whose western terminus today is just east of Coxwell. The first park lots laid out in the new city of York (which would be renamed Toronto in 1834) were given to loyal officials who were willing to give up the amenities of modern cities such as Kingston to take up residence in the forests north of Lot Street. These  lots were placed along the south side of the first east–west road laid in York, Lot Street. In 1837 Lot Street was renamed in honour of Queen Victoria.

"Queen West" is local vernacular which generally refers to the collection of neighbourhoods that have developed along and around the thoroughfare. Many of these were originally ethnically-based neighbourhoods. The earliest example from the mid-19th century was Claretown, an Irish immigrant enclave in the area of Queen Street West and Bathurst Street. From the 1890s to the 1930s, Jewish immigrants coalesced in the neighbourhood known as "the Ward", for which Queen Street between Yonge and University served as the southern boundary. The intersection of Queen and Bay Streets also served as the southern end of a thriving Chinatown in the 1930s. From the 1920s to the 1950s, the area was also the heart of Toronto's Polish and Ukrainian communities. From the 1950s through the 1970s, many immigrants from Portugal settled in the area. Gentrification over the past twenty years has caused most recent immigrants to gradually move to more affordable areas of the city as desirability of the area drives up prices.

Like other gentrified areas of Toronto, the original "Queen West" —the stretch between University Avenue and Spadina Avenue — is now lined with upscale boutiques, chain stores, restaurants, tattoo parlours and hair salons. Perhaps the best-known landmark on this section of Queen West is the broadcast hub at 299 Queen Street West, formerly the headquarters of Citytv and MuchMusic and earlier the site of the Ryerson Press, now housing the broadcast operations of a number of television outlets owned by Bell Media. Queen Street East, though not as famous as Queen Street West, is known for its shopping, especially in nearby neighbourhoods.

Until the 1940s and 50's Queen Street extended west (in several sections) along what is today The Queensway, with the name changed through the westernmost segment though the former Etobicoke in 1947 to avoid confusion due to the break. The other sections were a stub of the street continuing west of Roncesvalles and ending at Colborne Lodge Drive by High Park, and a short side street in Swansea running west from Ellis Avenue. When The Queensway was extended east in the 1950s, the latter two section where absorbed into it, rather than having the name "Queen Street" restored to the now-continuous street, likely due to the Borough of Etobicoke desiring a counterpart to another street called The Kingsway.

A legacy of The Queensway being formerly part of Queen Street is still evident in a parallel street known as North Queen Street north of Sherway Gardens, which was once a jogged section of Queen St./The Queensway west of Kipling Avenue, later bypassed by a direct extension of the street's southern baseline to connect to The Middle Road, the precursor to the Queen Elizabeth Way.

During the 1982 Toronto municipal election candidate Deanne Taylor established headquarters at The Cameron House - performing nightly with the Hummer Sisters west of Spadina.

Route

Fallingbrook to Woodbine: The Beaches

The commercial district of Queen Street East lies at the heart of The Beaches community. It is characterized by a large number of independent specialty stores. The stores along Queen are known to change tenants quite often causing the streetscape to change from year to year, sometimes drastically. East of Woodbine Avenue, Queen street has less traffic and is effectively reduced to one lane each way (the outer lanes are used for on-street parking). The centre lanes are used by the 501 streetcar. The first few blocks from Fallingbrook Rd. to Victoria Park Ave. are located in Scarborough, the easternmost part of Toronto, where Queen is only a minor residential side street, which continues west to the Neville Park streetcar loop, the eastern end of the 501 route, before widening into a thoroughfare. Around the intersection with Victoria Park, the south side of the street is beside the R. C. Harris Water Treatment Plant, a crucial water treatment plant for both Toronto and York Region.

Woodbine to Coxwell

From Woodbine to Coxwell, Queen Street is in parts of two neighbourhoods, Upper Beaches and The Beaches. From Woodbine to Kingston Road, there's a mix of newer commercial/residential buildings. The northern half is covered with various modern looking stores, with the southern half covered by a retail development by The Behar Group, consisting of 5 residential condos, with ground floor retail spaces. The section of Kingston to Coxwell is similar in design, but without the retail development on the southern side, including the Alliance Cinemas The Beach location. A little to east of the Queen/Eastern/Kingston intersection there is the northern border of Woodbine Park, used for outdoor events.

Coxwell to Jones: Leslieville

The area from Greenwood to Logan is known as Leslieville. Queen passes underneath the elevated CN railway tracks, and this marks the border of Leslieville. Queen Street East is the commercial hub of Leslieville. In Leslieville, Queen is home to many small stores and restaurants. From Greenwood (Vancouver Avenue) to Woodfield, the northern side of the street is beside the Ashbridge Estate, a large historic estate. The Russell Carhouse is also on this stretch of Queen Street.

Jones to Don River: Riverdale

The place between Logan and the Don River is called Riverdale. Since its amendment to the City of Toronto in 1884, the area has developed a stature as a neighbourhood of independent arts, with several independent galleries located along Queen Street East. The residential landscape within Riverdale is made up primarily of Victorian and Edwardian style homes, constructed in the 1800s as boarding rooms for the working-class. It is a mixed income and multicultural area, currently experiencing a trend of gentrification along Queen Street East. Queen is home to a number of landmarks in this area, including the New Edwin Hotel, New Broadview House Hotel, The Opera House, and the Ralph Thornton Community Centre.

Queen Street Viaduct

The Queen Street Viaduct, along with the surrounding bridges, carry traffic on Queen Street over the Don River. The bridge was originally constructed in 1803 as a wooden bridge.  The current bridge was conducted in 1910 and is a steel truss bridge.  The surrounding bridge goes east to Davies Avenue and west to River Street, splitting into Queen Street and King Street just west Bayview Avenue (east of River Street).

Don River to Yonge

The section for the Don River to Yonge Street is located in Downtown Toronto. East of Parliament Street is the Trefann Court area that was the site of a major debate over development in the 1960s. Until reaching Jarvis Street, the north side is the Moss Park neighbourhood, with the park and Moss Park Armoury along the street. South of Queen is the Corktown neighbourhood. In the east side of downtown it passes St. Michael's Hospital and Metropolitan United Church. At Yonge Street in the downtown core, the street is in the Financial District and at the Eaton Centre.

Yonge to University

Since the 19th century, Queen Street West at Yonge Street has been one of Toronto's primary shopping destinations. Originally, the Eaton's and Simpson's department stores faced each other across Queen Street, with the rivalry between the two stores at one time as central to Toronto retailing as the Macy's/Gimbel's competition was to New York City's retail history. The pedestrian crosswalk on Queen Street, just to the west of the intersection with Yonge Street, was for years one of the busiest in Canada, as thousands of shoppers a day comparison shopped between Eaton's and Simpson's.

Today, Eaton's is gone, but the Toronto Eaton Centre still remains at the same location, one of Canada's largest office and shopping complexes. Simpson's is also gone, but the historic department store building remains on the south side of Queen Street, occupied by the Hudson's Bay and Saks Fifth Avenue stores.

Further west, this stretch of Queen Street is dominated by institutional and cultural buildings such as Old City Hall, Toronto City Hall, Osgoode Hall and the Four Seasons Centre.

University to Spadina: Queen West

The area between University and Spadina Avenues was a cultural nexus in the 1980s known for its cheap restaurants, clubs, eclectic mix of musicians and artists and was a haven for the punk rock scene with its famous club kids such as Kinga, Seika, Wanda and a host of others. In the 1960s and into the early 1980s, this stretch of Queen Street West was an aging commercial strip, known for "greasy spoon" restaurants and inexpensive housing in the area. In the late 1970s and 1980s, the area was transformed by local students, including those of the nearby Ontario College of Art & Design, and the area developed an active music scene which was one of the dominant centres of Canadian music in its era.

The late 1980s saw the relocation of CityTV to 299 Queen Street West which gentrified the area almost overnight. A more mainstream culture soon attracted other artists, wider audiences, and wealthier businesses to the area. Small independent businesses started to move further west on Queen Street West past Spadina Avenue and Bathurst Street for the cheaper rent, an area at the time which was desolate after working hours. The push continued into the mid- and late 2000s and into Parkdale until that area also became associated with trendy businesses, and now condos.

By the mid-1990s with the opening of mainstream stores such as Le Chateau, probably the first chain store on the strip, the name "Queen Street" became synonymous with terms such as "trendy", "hip", and "cool". While original businesses such as the Cameron, the Horseshoe Tavern and The Rivoli have remained and changed little, the strip is now cluttered with mid- and higher-end international chain stores such as H&M and Zara, the antithesis of what the area was about in the 1970s and 1980s.

The broadcast hub at 299 Queen Street West (formerly called the CHUM-City Building), housing a number of Bell Media's television operations, is located at the corner of Queen and John Streets in this area. By the mid-1990s MuchMusic become associated with Queen Street's culture; the station's VJs have often broadcast their segments live from outside the building, and programs such as Electric Circus and the MuchMusic Video Awards have regularly taken place on the street.

St. Patrick's Market, at 238 Queen Street West, was founded in the late 1830s. The current building dates from 1912. This property is currently home to a communal food market, currently undergoing renovations the property is slated to re-open in 2018.

Spadina to Trinity Bellwoods Park

From Spadina to Bathurst, Queen Street is lined with street-level retail, with upper level apartments. Bates and Dodds, Toronto's oldest operating funeral home is at 931 Queen St. West, across from Trinity Bellwoods Park and has been in the same location since 1884. As rents rose, most artists began moving westward to this section of Queen. In the early 1990s, the newly vogue area became associated with nightclubs such as the Bovine Sex Club and several antique shops.

Occupying the same area, between Spadina Avenue and Trinity Bellwoods Park south of Queen Street, is Toronto's Fashion District. In the later 1990s, high-priced clothing stores opened in the same area as the gentrification of the district continued. In the 2000s, the changing character of Queen Street West gave rise to concerns in some quarters over the pace and implications of gentrification.

On February 20, 2008, a large fire destroyed several buildings on the south side of the street, between Bathurst and Portland Streets. The block had been declared a heritage conservation district by the city only the year before. Toronto Fire Services' "active incidents" website reported the fire as six-alarm intensity, with over 14 separate units dispatched to the scene throughout the day. Several neighbourhood businesses and apartments were destroyed in the blaze. In some cases, the destruction caused by the fire gave rise to additional angst over the changing character of Queen Street West and the potential nature of the new development that would eventually replace the burned buildings.

Bathurst to Dufferin: West Queen West

Between Bathurst Street and Gladstone Avenue is West Queen West, also known as the Art and Design District. For this two-kilometer stretch, nearly every storefront on the north side is either a gallery, bar, or nightclub (the south side of the street is largely taken up by the buildings and grounds of the former Queen Street Mental Health Centre, now part of CAMH), a combination that has led to the district being named one of the coolest neighborhoods in the world both in 2015 and 2016. The Stephen Bulger Gallery, founded in 1994, is also located on Queen West, as was the Museum of Contemporary Canadian Art (MOCCA), which relocated to the area in 2005.

MOCCA moved out of the area in 2018. In 2013, the developer Urbancorp applied to demolish the MOCCA and the adjacent buildings housing the Edward Day and Clint Roenisch Gallery and replace them with the nine-story "MOCCA Condo". The museum moved to a former factory building on Sterling Road north of Dundas Street West.

In 2014, Vogue Magazine ranked the neighborhood second in their compilation of the world's top 15 hippest neighborhoods, second only by Shimokitazawa, Tokyo.

Another cause of this gallery conglomeration was the conversion of a former police building (Art-Deco building for Metro Toronto Police 6 Division built in 1931 and closed in the 1990s) into Gallery 1313, with extensive financial assistance by the city. A large amount of gallery space, including such galleries as Loop and Fly, allowed Toronto artists of all levels of ability to show their work at a low cost. Unlike the boutique-oriented storefronts of the eastern portion of the street, the Gallery District contains an abundance of space available for special events. The Camera Bar—originally established by film director and producer Atom Egoyan—is now operated by the Stephen Bulger Gallery as a rental space that offers a bar and film/video screening venue.

West Queen West has undergone rapid transformation in the past couple of years. Rents have increased dramatically and many galleries have left. Recent departures include Sis Boom Bah, Luft Gallery, Burston Gallery and Brackett Gallery. At the same time as galleries have closed, many new bars have opened. Many attribute this sudden shift to the development spearheaded by the Drake Hotel, a former flophouse recently renovated and converted to a boutique hotel at a cost of $6 million.

The Gladstone Hotel is one of a few pre-existing businesses in the area that has been able to capitalize on the recent boom. This grand old railroad-era hotel had over the years fallen into disrepair and maintained itself by renting boarding-house-style accommodation. Now gentrified, the tavern on the first floor is home to a weekly "Art Bar", where locals from the arts community converge to socialize. In 2005, it underwent a major renovation spearheaded by the Zeidler family.

In 2013, Artscape Youngplace opened at 180 Shaw Street, just north of Queen Street West, after a major renovation and community consultation process. Artscape's $17 million transformation of the building, the former Shaw Street School, was completed just before the centenary of its construction in 1914. Artscape Youngplace is a 75,000 sq. ft. centre for creative collaboration housing a diverse mix of creators working in a variety of disciplines, as well as arts, community and social mission organizations. Owners and/or tenants include the Koffler Centre of the Arts and Koffler Gallery, Luminato Festival, Centre for Indigenous Theatre, Inter-Galactic Arts Co-op, College-Montrose Children's Place, Paperhouse Studio, Red Pepper Spectacle Arts, SKETCH, Small World Music Society, Typology Projects, The Developing Tank, and artists Barbara Astman, Eve Egoyan, Heather Nichol, Shabnam K. Ghazi, and Vid Ingelevics.

The Queen West Art Crawl (QWAC) is an annual three-day festival celebrating the arts on Queen Street West and featuring the artists, arts organizations and businesses on the thoroughfare. It is produced by the not-for-profit Parkdale Liberty Economic Development Corporation.

West Queen West BIA

The businesses on the stretch of Queen West from Bathurst to Gladstone Ave. have organized the West Queen West Business Improvement Area, which is mandated to undertake streetscape improvement projects, organize community events and promote the neighbourhood's unique commercial establishments.

Its vision is to retain the unique character of the West Queen West business community in the midst of renewal and growth, while attracting visitors/tourists to an area known to boast high concentrations of art and culture. The BIA promotes the West Queen West neighbourhood as a distinct destination for residents and tourists.

Dufferin to Roncesvalles: Parkdale

Until November 2010, Dufferin and Queen was a two-legged intersection broken up by the Queen Street subway (a historic CN railway bridge underpass first built in 1898) in the 1200 block, but due to major re-construction, this is now a four-way intersection. Once past there, Queen Street West makes its way through Parkdale. Parkdale is one of Toronto's oldest neighbourhoods, and a former independent village, and Queen Street is its main commercial strip, with two and three-storey mixed use buildings, retail on the ground-floor and residences above. Many of the buildings date to the 1880s era when Parkdale was an independent village.

There are numerous bars and restaurants along this section. There is also an increasing number of storefront art galleries, part of an increasing number of artists locating in the area. The oldest of which, is Gallery 1313, located at 1313A Queen Street West. The lane way parallel to Queen on the south side is decorated with murals, and is nicknamed the 'Milky Way.' There is a business improvement association in this area, grouping businesses in the area under the 'Parkdale Village' banner. The Parkdale Library is located at Cowan Avenue, and Masaryk-Cowan Community Centre is located just south of Queen Street on Cowan. Parkdale has a higher proportion of lower-income residents and there are several support agencies located along Queen.

Public transit

501/301 Queen

The 501 Queen is an east–west Toronto Transit Commission (TTC) streetcar route, running on Queen Street. The 501 Queen streetcar remains one of the TTC's busiest and longest streetcar routes; it runs every six minutes in each direction (traffic permitting). Queen Street West is also served by Osgoode station at University Avenue. Service is provided 24 hours a day, though overnight service between 1 am and 5 am is operated as one of three streetcar routes on the TTC's Blue Night Network under the route number 301 Queen, with less frequent service.

Queen Street subway

Beneath Queen Street West is a little-known urban artifact. In the 1940s, the Toronto Transit Commission proposed to construct, in addition to a rapid-transit subway under Yonge Street, a second tunnel under Queen Street that would allow the PCC streetcars from certain routes to avoid other traffic as they ran through central areas. The Queen subway would run from Trinity Bellwoods Park in the west to Broadview Avenue in the east. This two-line plan was approved by referendum in 1946, but when hoped-for funding from the government of Canada did not materialize, the Queen line was postponed. In the 1960s, the TTC decided that a subway to replace the crowded Bloor Street streetcars would be more valuable, as after the construction of the Yonge line most of the passenger traffic had moved north with the subway. While the Queen line remained on the list of proposals into the 1970s, it was never again a priority.

When the Yonge subway was being constructed in the early 1950s, the shell of an east–west station for the Queen line, sometimes called Lower Queen, was built under its Queen station, and passenger flows within the station were laid out on the assumption that it would eventually be an interchange. In the 1990s, some of the space was reused for a pedestrian passage when the subway station was being made wheelchair-accessible, but the rest of the station shell remains empty to this day.

In more recent transit planning, the Ontario Line is proposed to run below Queen from Spadina Avenue to Parliament Street, connecting to the Yonge-University Line at Osgoode and Queen stations while also serving three other stations on Queen Street: Queen-Spadina (one stop west of Osgoode station; underground), Moss Park (one stop east of Queen-Yonge station; underground), and Riverside-Leslieville (three stops east of Moss Park station; elevated).

See also

 Royal eponyms in Canada
 Queen West Art Crawl
 Secret Swing

References

External links

 A line on a map: Queen Street history
 History of Queen West Documentary
 Transit Toronto photos and information related to "Lower Queen" station
 West Queen West Business Improvement Area

Neighbourhoods in Toronto
Roads in Toronto
Shopping districts and streets in Canada

Queen Street, Toronto


لياندر شولتس Leander Scholz (ولد في 16 أبريل 1969 في آخن) هو كاتب ألماني.

حياته

درس الفلسفة وتاريخ الفن والجرمانستيك في جامعات بون وبوخوم وباريس. حصل على درجة الدكتوراه في الفلسفة من جامعة بون عن بحث حول تعاليم الأناقة الملكية höfische Klugheitslehre. كتب العديد من المقالات لصحيفة Freitag والإذاعة الألمانية Deutschlandfunk. شارك في عام 1996 في تأسيس دار نشر تروبن الكولونية. واشترك في عام 1998 في مسابقة إنجيبورج باخمان في كلاجنفورت. ويعمل اليوم مساعد علمي في معهد أبحاث الميديا والتواصل الثقافي في كولونيا. ويقيم حاليا في كولونيا.

ألف العديد من الروايات والقصص والتمثيليات الإذاعية والسيناريوهات. وهو عضو في اتحاد الكتاب الألماني.

من أعماله

 اثنان ضد واحد 1998
 عيد الورود 2001
 أرشيف الذكاء 2002
 خمسة عشر ثانية خاطئة 2005

مراجع

أشخاص يحتمل أن يكونوا أحياء
كتاب وكاتبات ألمان
مواليد 1969
مواليد في آخن

لياندر شولتس


Who's Afraid of Red, Yellow and Blue é uma série de quatro pinturas em grande escala de Barnett Newman, pintadas entre 1966 e 1970. Duas delas foram alvo de vandalismo em museus. O nome da série foi uma referência a Who's Afraid of Virginia Woolf?, a peça de 1962 de Edward Albee, que tinha referência a "Who's Afraid of the Big Bad Wolf?", a música de 1933 imortalizada nos desenhos da Disney.

Barnett Newman começou a primeira pintura da série sem uma noção preconcebida do assunto ou do resultado; ele só queria que fosse diferente do que já tinha feito até então, e que fosse assimétrico. Contudo, após pintar a tela de vermelho, percebeu que apenas as outras cores primárias, amarelo e azul, funcionariam com ela; isso levou a um confronto inerente com as obras de De Stijl, e especialmente Piet Mondriaan, que na opinião de Newman transformou a combinação das três cores em uma ideia didática ao invés de um meio de expressão em liberdade.

Who's Afraid of Red, Yellow and Blue I
Esta pintura a óleo de 1966 mede 190 por 122 cm, tornando-se a menor das quatro. Foi dedicada a Jasper Johns e foi o tema de uma instalação de 2006 de Robert Irwin na Pace Gallery. Foi também, a peça principal da exposição de 2007: Who's Afraid of Red, Yellow and Blue?: Positionen der Farbfeldmalerei na Staatliche Kunsthalle Baden-Baden e está em uma coleção particular.

Who's Afraid of Red, Yellow and Blue II

Esta tinta acrílica sobre a tela de 1967 faz parte da coleção da Staatsgalerie Stuttgart. Mede aproximadamente 305 x 259 cm.

We Are Not Afraid, de Philip Taaffe, de 1985, é abertamente reconhecido como uma resposta e homenagem às pinturas de Newman, especialmente Who's Afraid of Red, Yellow and Blue II, combinando com o layout básico e dimensões.

Who's Afraid of Red, Yellow and Blue III
Medindo 224 por 544 cm, esta pintura de 1967 faz parte da coleção do Museu Stedelijk em Amsterdã. Foi atacada com uma faca por Gerard Jan van Bladeren em 1986 e restaurada por Daniel Goldreyer em 1991. A restauração custou, inicialmente, cerca de US$400.000, mas foi fortemente atacada por críticos que alegaram que nuances sutis nas três seções monocromáticas haviam sido perdidas e que Goldreyer havia usado tintas de casa e um rolo. Segundo os críticos, a pintura foi destruída duas vezes: primeiro durante o ataque e novamente durante a restauração. Goldreyer entrou com uma ação de US$125 milhões contra a cidade de Amsterdã e o Museu, alegando que sua reputação foi prejudicada.

Após ações judiciais, acordos e outras restaurações, o custo final do ataque foi estimado em cerca de US$1 milhão. O concelho

da cidade de Amsterdã pediu um relatório forense completo sobre a controversa restauração. Quando o relatório foi concluído, a cidade de Amsterdã e Goldreyer concordaram em mantê-lo em sigilo, como parte de um acordo. Mas, quase 20 anos depois, em 11 de setembro de 2013, o Raad van State decidiu que o relatório deveria ser divulgado pelo governo de Amsterdã em seis semanas. Uma semana depois, o jornal Volkskrant publicou as principais conclusões do relatório. Confirmou que Goldreyer realmente repintou toda a seção vermelha com tinta acrílica e usou um rolo para adicionar duas camadas de verniz à pintura (inicialmente sem verniz). De acordo com o jornal, a restauração de Goldreyer "destruiu para sempre" o trabalho de Newman. A pintura foi exposta novamente no Museu Stedelijk em 2014.

Wim Beeren, diretor do Museu Stedelijk na época do ataque de 1986, revelou em uma entrevista que Van Bladeren não estava satisfeito com a restauração e ligou para o museu para alertar seu sucessor Rudi Fuchs sobre um segundo ataque. Van Bladeren entrou no museu pela segunda vez em 1997 para cumprir suas intenções de desfigurar Who's Afraid of Red, Yellow and Blue III, mas não conseguiu localizar a pintura. Em vez disso, ele optou por atacar uma pintura diferente de Barnett Newman chamada Cathedra, que ele cortou de maneira semelhante ao seu primeiro ataque. Beeren lembrou que a pintura, que não estava em exibição na época, estava em um depósito.

Who's Afraid of Red, Yellow and Blue IV

Who's Afraid of Red, Yellow and Blue IV foi criado em 1969–1970 e é o último grande trabalho de Barnett Newman. O óleo sobre a tela mede 274 por 603 cm. Pertence à coleção da Nationalgalerie de Berlim, que o comprou em 1982 da viúva de Newman por 2,7 milhões de marcos alemães (cerca de 1 milhão de dólares americanos), parcialmente com fundos arrecadados pelo público. Foi atacado em 13 de abril de 1982, dias antes de ser apresentado ao público, por Josef Nikolaus Kleer, um estudante de 29 anos que alegou que o quadro era uma "perversão da bandeira alemã" (a pintura tem faixas verticais de vermelho, amarelo e azul, enquanto a bandeira alemã tem listras horizontais em preto, vermelho e amarelo), e que suas ações completaram a obra, uma referência ao título da pintura. A restauração durou dois anos.

Legado
A série The Who's Afraid of alcançou um status icônico no mundo da arte moderna e contemporânea e tem sido a inspiração para muitas obras de arte e exposições.

 Brice Marden criou uma série de trabalhos em vermelho, amarelo e azul no início dos anos 1970, influenciados por Mondrian e por essas pinturas de Newman.
 A exposição de 2012 de Kerry James Marshall "Who's Afraid of Red, Black and Green" faz referência direta aos trabalhos de Newman.
 Em 2012, La Maison Rouge organizou uma exposição de arte neon, intitulada Neon, Who's afraid of red, yellow and blue?
 Um documentário de 2018, The End of Fear, detalhou as tentativas de restauração e ataque ao Who's Afraid of Red, Yellow and Blue III. A pintura foi "reproduzida" com uma tela branca (a reprodução real se mostrou impossível já que o artista não era Newman e a pintura foi perdida para sempre — não poderia ser reproduzida).
 99% Invisible, um podcast de Roman Mars que relata os aspectos invisíveis e negligenciados de design, arquitetura e atividade no mundo, detalhou o primeiro ataque, tentativas de restauração e a tentativa do segundo ataque em Who's Afraid of Red, Yellow and Blue III em um episódio de 2019 intitulado The Many Deaths of a Painting.

Pinturas de Barnett Newman
Pinturas de 1966
Pinturas de 1967
Pinturas de 1968
Pinturas de 1969
Pinturas de 1970
Expressionismo abstrato

Who's Afraid of Red, Yellow and Blue


Albert Karl Burmester (* 11. März 1908 in Bremen; † 19. März 1974 in Bremen) war ein deutscher Bootsbauer und Schriftsteller, der auch unter den Pseudonymen Axel Berger, Hans Lander, Alex Reberg und Geo Barring veröffentlichte.

Biografie
Burmester wuchs in Bremen auf, besuchte dort die Volksschule und erlernte den Beruf des Bootsbauers. Danach war er als Bootsbauer und Werftbetriebsleiter des Familienunternehmens Burmester Werft in Bremen und Swinemünde tätig.

Bekannt wurde er jedoch als Verfasser deutscher Westernromane, von denen er ungefähr 350 Stück von 1936 bis zu seinem Tod im Jahre 1974 schrieb. Zunächst hatte er auch ab 1935 einige Science-Fiction-Romane verfasst, bevor er sich dann voll und ganz dem Western zuwendete. In den 50er und 60er Jahren war er einer der populärsten der deutschen Westernautoren unter den Pseudonymen Axel Berger und Geo Barring und wurde dabei von den Verlagen auch häufig als "der Altmeister" des Genres vermarktet. Alle seine Werke wurden als Leihbücher erstveröffentlicht, einige wenige auch als Taschenbuch in den später 60er und frühen 70er Jahren. Ein sehr großer Anteil der Leihbücher erschien im Verlag Alfred Mülbüsch ab 1950, und die Erstausgaben ab 1957 sogar ausschließlich dort.

In meist gekürzten Romanheften wurden seine Western in den Heftreihen Bastei-Wildwest-Romane, Silber Western, Western-Express, Rodeo-Western, Colorado Western Story,Top-Western-Express u.a.seit 1954 immer wieder nachgedruckt. Ab 1980 erschien im Kelter Verlag sogar noch eine Autorenreihe, die es auf immerhin 80 Ausgaben brachte. Einige seiner Romane wurden auch übersetzt.

Burmesters bevorzugte Pseudonyme waren Axel Berger und Geo Barring. Unter Barring erschienen auch seine ersten beiden SF Romane, während die weiteren dann direkt unter Albert K. Burmester veröffentlicht wurden. Zwei weitere Pseudonyme waren Alex Reberg (ein Anagram von Axel Berger) und Hans Lander, beide wurden ausschließlich für Nachdrucke verwendet.

Werke

Western (Auswahl)

 1936: Der Kuguar
 1936: Kid Eternays Todesritt
 1937: Pferdejäger Kenneth
 1938: Die Goldjäger
 1938: Camp 26
 1939: Die lange Fährte
 1939: Der Schrecken der Wüste
 1940: Verrat in der Giraudsenke
 1949: Das Mädchen aus der Grenzbar
 1950: Pelzschmuggler
 1950: Jim Cornal, der Geächtete
 1951: Der Stopper
 1952: Drei schwarze Masken
 1953: Der Todesruf
 1954: Marshal Duane
 1954: Der Stern von Santa Fe
 1955: Ruf aus dem Westen
 1956: Blitzende Grenzen
 1956: Feuerblume
 1957: Gruppe Chester
 1957: Texasblut
 1957: Land ohne Echo
 1958: Der Siedler-Cowboy
 1959: Reiter der Ferne
 1960: Im Land des Windes
 1961: Offene Weide
 1961: Todeszone
 1961: Die Nachtreiter
 1962: Gold der Weide
 1963: Der Renegat
 1964: Rinder für Posten "V"
 1965: Saloon Nr. 66
 1965: Zwischen zwei Grenzen
 1966: Der Wüstenposten
 1967: Der bucklige Reiter
 1967: Die letzte Sonne
 1968: Der Rancho Seco
 1969: Der Ruf aus Denio
 1969: Er kam aus Bandera
 1970: Der Brigant
 1971: Manuelo
 1971: Shadock
 1972: Wildfeuer
 1973: Er hieß Barry
 1974: Vier Gräber

Science Fiction
(meistens mit dem Untertitel Technischer Zukunftsroman)
 1935: Panzerfort Nova Atlantis meutert
 1935: Erdball in Ketten
 1936: Der Damm von Amazonis
 1937: Die Stadt im Krater
 1938: Die Erde reißt
 1938: Die Sonne Sixa
 1954: Rohrbahn Nord

Literatur
 Klaus auf dem Garten: Yacht- und Bootswerft Burmester, Bremen: 1920–1979. Ein bedeutendes Kapitel deutscher Bootsbau- und Segelsportgeschichte. Hauschild Verlag, Bremen 2002. ISBN 3-89757-141-2.

Weblinks
 Auflistung sämtlicher Western, wie auch sämtlicher der bekannten Nachdrucke

Autor
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Deutsch)
Literatur (Deutschland)
Mitglied der Reichsschrifttumskammer
Abenteuerroman
Westernliteratur
Science-Fiction-Literatur
Roman, Epik
Schriftsteller (Bremen)
Deutscher
Geboren 1908
Gestorben 1974
Mann

Albert Karl Burmester


Latirul (Lathyrus sativus) este o plantă erbacee furajeră din familia leguminoaselor, cu tulpina târâtoare și ramificată, cu frunzele terminate cu un cârcel și cu flori albastre, violete, roz, albe sau galbene. Consumul excesiv al acestei specii de mazăre produce boala numită latirism sau paralizie spastică. Originile ei se afla in estul Mediteranei (Sicilia și insulele Egee).

Referințe

Fabeae
Flora Asiei
Plante medicinale
Plante toxice

Latir


Gerald Archibald Hitchens (Cannock, Staffordshire, Inglaterra; 8 de octubre de 1934 - Flintshire, Gales; 13 de abril de 1983), también conocido como Gerry Hitchens, fue un futbolista inglés que se desempeñó en la posición de delantero en varios clubes de su país y de Italia. Integró el plantel de la selección inglesa en la Copa Mundial de Fútbol de 1962, disputada en Chile, jugando dos partidos y convirtiendo un gol a Brasil.

Selección nacional

Clubes

Enlaces externos
 Nobok (en inglés)
 BBC North East Wales — Hall of Fame (en inglés)
 Cris Freddi, The England Football Fact Book, Guinness, 1991. ISBN 0-85112-991-9.

Futbolistas de la selección de fútbol de Inglaterra en los años 1960
Futbolistas de Inglaterra en la Copa Mundial de 1962
Futbolistas del Kidderminster Harriers Football Club
Futbolistas del Cardiff City Football Club
Futbolistas del Aston Villa Football Club
Futbolistas del Inter de Milán
Futbolistas del Torino Football Club
Futbolistas del Atalanta Bergamasca Calcio
Futbolistas del Cagliari Calcio

Gerry Hitchens


Røde ører er en børnefilm instrueret af Karsten Mungo Madsen efter manuskript af Niels Lund.

Handling
Otteårige Herman er en helt almindelig dreng, der går i fritidsklub og fantaserer om superhelte. Han er blevet forelsket i Britta, men han tør ikke sige noget til hende. "Røde ører" handler om Hermans forsøg på at komme til at tale med Britta - og om superhelten Overman, som prøver at hjælpe, men som mest er til besvær.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2005

Børnefilm fra Danmark

Røde ører


مجموعة تويوتا  هي مجموعة من الشركات التي تعمل معاً ومعظمها يشترك في اسم تويوتا.

الشركات الأساسية بهذه المجموعة هي شركة تويوتا للصناعات وشركة تويوتا للسيارات. وهذه الشركات هي:
 شركة تويوتا للصناعات (أسست عام 1926م).
 شركة جى تي إي ك تي (JTEKT) (أسست عام 1935م).
 شركة تويوتا للسيارات (1937م).
 شركة تويوتا لأجسام السيارات المحدودة (1940م).
 شركة آيتشي للحديد (1940م).
 أعمال كانتو للسيارات المحدودة (1945م).
 شركة تويوتا تسوشو (1946م).
 شركة آيسن سيكي المحدودة (1949م).
 شركة تويودا جوسي المحدودة (1949م).
 شركة دنسو (1949م).
 شركة تويوتا بوشوكو (1951م).
 شركة توا للخدمات العقارية المحدودة (1953م).
 شركة معامل تويوتا سنترال آر ودي (1960م).
 شركة تويوتا للخدمات المالية (2000م).
 شركة أنظمة اتصالات تويوتا المحدودة (2001م).
 شركة دايهاتسو للسيارات (1907م ، استحوذت تويوتا على 51% من الشركة منذ عام 1999م).
 هينو للسيارات (شاحنات وحافلات ديزل ، استحوذت تويوتا على 50.5% من الشركة منذ عام 2001م).
 شركة تويوفوجي للملاحة (شركة ملاحة لشحن سيارات تويوتا حول العالم).

المؤسسات الفرعية أو الشركات المملوكة جزئياً:
 مجموعة كيوهو كاي (شركة قطع غيار سيارات) 211 شركة.
 مجموعة كيوي كاي 123 شركة.
 شركة فوجي للصناعات الثقيلة المحدودة (المصنعة لسيارات سوبارو (تمتلك تويوتا 8.7% من الشركة).
 إيسوزو للسيارات المحدودة (تمتلك تويوتا 5.9% من الشركة).
 شركة ميساوا هومز القابضة (تمتلك تويوتا 13.4% من الشركة).
 صناعات السيارات الأسترالية المتحدة (يو أ أ آي) (اتحاد بين تويوتا أستراليا وجنرال موتورز - هولدن (1989-1996)).
 الشركة المتحدة الحديثة لصناعة السيارات (اتحاد بين تويوتا وجنرال موتورز (1984م)).

انظر أيضًا
 شركة تويوتا للسيارات.
 شركة تويوتا للخدمات المالية.
 شركة دايهاتسو للسيارات المحدودة.
 هينو للسيارات.
 شركة فوجي للصناعات الثقيلة.
 سوبارو.
 إيسوزو للسيارات المحدودة.

مراجع

مجموعة تويوتا
شركات مقرها في لامبونغ
باندار لامبونج
تكتل شركات في إندونيسيا
تكتل شركات يابانية
لامبونغ

مجموعة تويوتا


11132 Horne este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
11132 Horne este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Sudbury de Dennis di Cicco. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,14 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 4,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 11001-12000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

11132 Horne


Tab Hunter (11. juli 1931 – 8. juli 2018) var en amerikansk filmskuespiller.

Eksterne henvisninger

Filmskuespillere fra USA
Personer fra New York City

Tab Hunter


Ömerköy, Sinop ilinin Boyabat ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1487 yılı kayıtlarında Ömer Büki olarak geçmektedir. Daha önceleri Bektaş köyüne bağlı bir mahalle iken, 22 Ağustos 1949'da köy statüsü kazandı.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 102 km, Boyabat ilçe merkezine 12 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Boyabat belde ve köyleri

Ömerköy, Boyabat


A Província Autônoma da Estônia foi estabelecida como resultado da Revolução Russa de 1917 e terminou quando a Estônia se tornou um país totalmente independente em 1918.

História
Na maior parte do tempo durante o domínio do Império Russo de 1710 a 1917, a área do que hoje é a Estônia foi dividida entre duas províncias. A província da Estônia no norte correspondia aproximadamente à área da Estônia dinamarquesa e à porção norte da província da Livônia, que tinha a maioria de estonianos étnicos. Essas duas áreas foram amalgamadas em 12 de abril [30 de março] 1917 por reformas administrativas do Governo Provisório Russo.

Durante o reinado do Comitê Executivo Estoniano Soviético, Ants Dauman, o recém-eleito prefeito de Narva, organizou um plebiscito com a intenção de remover a cidade de Narva (incluindo o então subúrbio de Ivangorod) da província de Petrogrado e adicioná-los ao novo governadoria autônoma, recebendo permissão para o referendo em 29 de novembro [16 de novembro] 1917 do Comitê Executivo Central de toda a Rússia. Como 80% da população da cidade apoiou a adesão à Estónia em 23 de dezembro [10 de dezembro] Plebiscito de 1917, o Comitê Executivo Soviético da Estônia reconheceu as novas adições à província em 3 de janeiro [21 de dezembro] 1918. Embora isso tenha acontecido sob o regime bolchevique, o governo estoniano posterior reconheceu o referendo e a adição de toda a cidade de Narva (incluindo o subúrbio de Ivangorod) à Estônia.

Em fevereiro de 1918, após o colapso das negociações de paz entre a Rússia Soviética e o Império Alemão, a Estônia continental foi ocupada pelos alemães. As forças bolcheviques recuaram para a Rússia. Em 23 de fevereiro de 1918, um dia antes de as forças alemãs entrarem em Tallinn, o Comitê de Salvação do Conselho Nacional da Estônia, Maapäev, emergiu da clandestinidade e, em 24 de fevereiro de 1918, emitiu a Declaração de Independência da Estônia. Demorou quase nove meses para a Estônia ser libertada da ocupação alemã (em novembro de 1918). 24 de fevereiro de 1918 é comemorado como o dia da independência da Estônia.

Veja Támbem
História da Estónia

Referências

Províncias do Império Russo

Província Autônoma da Estônia