Sihizm (; , , kökeni , ), Hint yarımadasının Pencap bölgesinde MS 15. yüzyılın sonlarında ortaya çıkan tek tanrılı bir dindir. Sihizm, başlıca dinlerin en gençlerinden biri ve dünyanın en büyük beşinci organize dinidir. 21. yüzyılın başlarından itibaren yaklaşık 25 milyon Sih vardır.

Sihizm, ilk guru Guru Nanak'ın (1469-1539)  ve onun yerine geçen diğer dokuz Sih gurusunun ruhani öğretileriyle gelişmiştir. Onuncu guru Gobind Singh (1676-1708), Sih kutsal kitabı Guru Granth Sahibi halefi tayin ederek bu kutsal kitabı, Sihler için ebedi, dini ruhani rehber olarak belirlemiştir. Guru Nanak, "doğruluk, sadakat, özdenetim ve saflık" içeren "aktif, yaratıcı ve pratik bir yaşam" yaşamanın metafizik gerçeğin ötesinde olduğunu ve ideal insanın "tanrı ile birlik kurduğunu, tanrının iradesini bildiğini ve bu iradeyi gerçekleştirdiğini" öğretmiştir. Altıncı Sih gurusu, Guru Hargobind (1606-1644), miri (siyasi/maddi) ve piri (manevi) alemlerinin karşılıklı birlikte varoluşu kavramını oluşturmuştur.

Sih kutsal kitabı, ik onkar (, ) hakkında temel dua olan Mul Mantar () ile açılır. Guru Granth Sahibde ifade edilen Sihizmin temel inançları, tek bir yaratıcının adına inanç ve meditasyon; tüm insanlığın ilahi birliği ve eşitliği; seva ('özverili hizmet') ile uğraşmak; herkesin yararı ve refahı için adalet için çabalamak ve bir kiracının hayatını yaşarken dürüst davranış ve geçim kaynağı unsurlarından oluşur. Bu ölçütlerden hareketle Sihizm, herhangi bir dini geleneğin 'Mutlak Hakikat' üzerinde tekeli olduğu iddialarını reddeder.

Sihizm, tanrının varlığını hissetmenin bir yolu olarak kirtan aracılığıyla müzikal olarak ifade edilebilen simranı (, tanrının sözlerinin meditasyonu ve hatırlanması), ya da naam japna (tanrı adı üzerine meditasyon') aracılığıyla içtenliği vurgular. Takipçilerine "Beş Hırsız"ı (yani şehvet, öfke, açgözlülük, bağlılık ve ego) değiştirmeyi öğretir.

Sihizm, dinsel baskıların olduğu bir dönemde gelişti ve yayıldı ve hem Hinduizm hem de İslam dinlerinden gelenleri kabul etti. Hindistan'ın Babür hükümdarları, İslam'a geçmeyi reddeden Sih gurularından ikisine - Guru Arjan (1563-1605) ve Guru Tegh Bahadur (1621-1675) - işkence edip idam etti. Sihlere yapılan zulümlerden ötürü, vicdan ve din özgürlüğünü koruma emri olarak 1699'da Guru Gobind Singh tarafından Khalsa kuruldu ve üyeleri, bir Sant-Sipāhīnin ('aziz-asker') niteliklerini taşıyordu.

Tarihi

Guru Nanak Dev (1469-1538) Sihizmin kurucusu, Talwandi (Lahor yakınında, bugünkü Pakistan'da) kasabasında doğmuştur. Ebeveynleri Khatri kastından Hindulardı. Bibi Nanki adlı kendisinden büyük bir kız kardeşi vardı. Kız kardeşinin onda Tanrı'nın Işığını gördüğüne fakat bu sırrı kimseye açmadığına inanılır. Yine kız kardeşinin Guru Nanak'ın ilk inananı olduğu bilinmektedir. Nanak'ın hayatın sırlarını keşfetme arzusu onun belirli bir süre sonra evi terk etmesine neden olmuştur. Bu döndem farklı inançtan kişiler tarafından saygı duyulan Kabir (1440-1518) ile karşılaştığı söylenir.

1538'de Guru Nanak kendisinin devamcısı, Guru, olarak - oğlu yerine - inananlarından Lehna'yı seçmiştir. Bhai Lehna Guru Angad olarak adlandırılmıştır ve Sihlerin ikinci gurusudur. Guru Amar Das, 1552'de 73 yaşındayken Sihlerin üçüncü gurusu oldu. Onun guruluğu zamanında Goindwal Sihizm için önemli bir merkez haline gelmiştir ve birçok gelişme meydana gelmiştir. 1574 yılında, 95 yaşında vefat ettiğinde üvey oğlu Jetha'yı dördüncü guru olarak belirlemiştir.

Jetha Guru Ram Das olmuştur. Guru Ram Das daha sonraları Amritsar olarak adlandırılacak Ramdaspur kentinin kuruluşundan sorumlu olan gurudur. 1581'de Guru Arjan - dördüncü gurunun en genç oğlu - Sihlerin beşinci gurusu olmuştur. Altın Mabet'in inşasından sorumlu olan o olduğu gibi Sih kutsal metnini hazırlamıştır. 1604'te Adi Granth'ı Sihlerin Kutsal Kitabı olarak belirlemiştir. 1606'da zamanın Moğol liderleri tarafından, Guru Granth Sahib'de değişiklik yapmayı reddettiği için, işkence görmüş ve öldürülmüştür.

Guru Har Gobind Sihlerin altıncı gurusu olmuştur. Guru Har Gobind yanında iki kılıç taşırdı; biri ruhani nedenlerden diğeri ise fani nedenlerden. Bu noktadan beri Sihler askeri bir güç haline geldiler ve bağımsızlıklarını savunmak için eğitilmiş bir savaşçı gücüne sahip olmuşlardır. 1644'te Guru Har Rai guru oldu ve onun ardından Guru Har Krişan, oğlu - daha küçük yaşlardayken - 1661'de guru olmuştur. Guru Tegh Bahadur 1665'te guru oldu ve 1675'te, kendisine yardıma gelmiş Keşmirli Hinduları korumak için kendini kurban edene kadar Sihlerin lideri olmuştur.

1675'te Evrengzib dokuzuncu Sih gurusu, Guru Tegh Bahadur'u halk önünde idam etmiştir. Ondan sonraki guru, Guru Gobind Singh bağlılarını daha da militarize etmiştir. Ölmeden kısa süre önce Guru Gobind, Guru Granth Sahib'in (Sih Kutsal Metni) Sihler için mutlak ruhani otorite olmasını ve fani otoritenin Khalsa Panth'a (Sih Ulusu) verilmesini emretmiştir.

Her ne kadar önceki guruların da aldıkları vahiyleri kaydettikleri bilinse de, ilk Sih Kutsal Metni beşinci guru, Guru Arjan, tarafından 1604'te derlenmiş ve düzenlenmiştir. Guru Granth Sahib, Gurmukhi yazısıyla yazılmış olmasına rağmen farklı birçok dil içermesiyle (Punjabi, Hindi-Urdu, Sanskritçe, Bhojpuri ve Farsça dahil) diğer kutsal metinlerden ayrılır. Sihler Guru Granth Sahib'i son, ebedi guru olarak görürler.

Sihizm'in Guruları

Sihizm'in On Gurusu

Sihizm on guru (öğretmen veya üstad) tarafından, 1469'dan 1708'e kadarki dönemde kurulmuştur. Her üstad (guru) bir öncekinin mesajını (çağrısını) güçlendirmiş ve yeni şeyler ekleyerek geliştirmiştir. Sihizm dini böyle ortaya çıkmıştır. Guru Nanak ilk guruydu ve Guru Gobind Singh insan biçimindeki son gurudur. Guru Gobind Singh ölürken Guru Granth Sahib'i son ve mutlak Sih Gurusu ilan etmiştir. Guruların aynı ruha (veya 'jot'a) fakat farklı bedenlere sahip olduklarına inanılır.

İlk gurudan son insan biçimindeki guruya kadar on guru şöyledir:
 Guru Nanak Dev
 Guru Angad Dev
 Guru Amar Das
 Guru Ram Das
 Guru Arjan Dev
 Guru Har Gobind
 Guru Har Rai
 Guru Har Krişan
 Guru Tegh Bahadur
 Guru Gobind Singh

Guru Granth Sahib
Konu hakkında daha fazla bilgi için Guru Granth Sahib maddesine bakınız.

Guru Granth Sahib Sihlerin sonsuz gurusudur ve Sihler tarafından, Guru Gobind Singh'in öğretisi gereğince, Ebedi Guru olarak görülür. Guru Granth Sahib, Gurdwara olarak adlandırılan Sih tapınma yerinde her zaman bulunabilir. Guru Granth Sahib taht benzeri bir yerde bulunur ve etrafı süslenmiştir. Metnin etrafına yapılan süsler ve gösterilen özen, krallarına gösterdikleri saygıyı Guru Sahib'e gösterme geleneğine dayanır.

Guru Granth Sahib sadece kurucularının öğretilerini barındırmaz. Aksine Guruların inancıyla örtüşen noktalarda farklı inançlara mensup kişilerin öğreti ve yazınlarını da içerir. Bunlara çeşitli Sufi şeyhleri, Hindu şairleri dahildir. Örnek olarak Kabir, Namdev, Ravidas, Şeyh Farid, Trilochan, Dhanna, Beni, Şeyh Bhikan, Jaidev, Surdas, Parmanad, Pipa ve Ramanand verilebilir.

Guru Granth Sahib'deki tüm içeriğe Gurbānī denir. Gurbani, Guru Nanak'a göre, doğrudan Tanrı'dan gelmiş vahiydir ve yazarlar, vahyi dinin inananları için kaleme almışlardır.

Sih  felsefesi

Temel İnanç ve İlkeler

Konu hakkında daha fazla bilgi için Sihizm'in temel inanç ve ilkeleri maddesine bakınız.

Sihizm her yerde, her zaman var olan ve sonsuz özelliklere sahip tek bir Tanrı'ya inanç üzerine kuruludur, bunu savunur. Bu özellik Guru Granth Sahib'de çeşitli kereler tekrarlanmıştır.

Sihler Tanrı'ya herhangi bir cinsiyet atfetmezler ve Tanrı'nın insan formu alabileceğine de inanmazlar. Ayrıca tüm insanlar da din, ırk veya cinsiyet ayrımı yapılmaksızın eşit görülürler. Herkes (Tanrı) Waheguru'nun kız ve erkek evlatlarıdırlar. Sihler tüm yaratıkların, özellikle de insanların, haklarını korumak ve onların hakları için savaşmak zorundadırlar. Aynı zamanda iyimser bir bakış açısı olarak tanımlanabilecek Chardi Kala'ya sahip olmaları teşvik edilir.

Sihler reankarnasyona inanırlar. Tüm yaratıkların, öldükten sonra farklı vücutlara geçen bir ruha sahip olduğuna inanılır. Bu ruh göçü bağımsızlığa, özgürlüğe ulaşılana kadar devam eder. Sih dini kurtuluşun tek yolu olarak görülmez; diğer dinlerden insanlar da kurtuluşa erebilirler. Bu kavram diğer Dharmik dinler ile ortaktır.

Beş Kötülük
Her Sih'in yenmekle yükümlü olduğu Beş Şeytan veya Beş Kötülük bulunur:
 Ankhar (ego - benlik)
 Krodh (öfke)
 Lobh (hırs)
 Moh (maddi bağlılık)
 Kam (şehvet)

Beş Erdem
Her Sih'in itaat etmesi gereken ve yukarıdaki beş kötülükle savaşırken kullanacağı beş erdem: memnuniyet, hayırseverlik, şefkat, olumlu tutum ve tevazu.

Temel Değerler
Bu konuda hakkında daha fazla bilgi için Sihizm'in temel değerleri maddesine bakınız.

Tüm Sihler şu değerlere inanmak zorundadır:
 Eşitlik: Tanrı katında tüm insanlar eşittir.
 Tanrı'nın ruhu: Tüm yaratıklar Tanrı'nın ruhlarına sahiptirler, bu nedenle de uygun şekilde saygı görmelidirler.
 Kişisel hak: Her kişinin yaşama hakkı vardır.
 Davranışlar: Kurtuluş kişinin hareketleri, davranışları doğrultusunda edinilebilir; iyi işler, Tanrı'nın hatırlanması vb.
 Aile hayatı yaşamak: Bir aile olarak yaşanması teşvik edilir.
 Paylaşım: Kutsal metine göre tüm Sihlerin kazançlarının en azından %10'unu, hayatlarının %10'u ile birlikte, diğerlerine yardım etmekte ve Tanrı hizmetinde harcamalıdırlar.
 Tanrı'nın takdirini kabullenmek: Mutlu olaylarla kötü olayları aynı şekilde görebilecek şekilde kişiliği geliştirmek, Tanrı'nın takdir ettiği her türlü olayı (iyi veya kötü) kabullenebilmek.
 Hayatın dört meyvesi: Hakikat, memnuniyet, tefekkür ve Naam.

Yasaklanan davranışlar
Bu konuda daha fazla bilgi için Sihizm'in yasakladığı davranışlar maddesine bakınız.

 Mantıksız davranışlar: Batıl inançlar ve Sihlerce anlamı olmayan ayinler (sünnet olmak, hac yapmak, oruç tutmak, nehirlerde yıkanmak, görüntü veya putlara tapınmak vb.)
 Maddi bağlılık ("Maya"): Maddi şeylerin (materyallerin) biriktirilmesi, bunlara aşırı bağlılık veya saplantı gösterilmesi Sihizmde anlamsızdır, zira ölürken tüm mal varlığın burada (Dünya'da) kalacaktır.
 Yaratıkların kurban edilmesi ("Sati"): Dulların kendilerini ölmüş kocalarıyla birlikte yakması, küçük veya büyük baş hayvanların kutsal bayram vb. zamanlarda kurban edilmesi ve benzeri şekilde canlıların kurban edilmesi yasaklanmıştır.
 Aile düzeni olmayan yaşam tarzı: Bir Sih'in münzevi, keşiş veya yogi hayatı yaşaması uygun görülmez, teşvik edilmez.
 Gereksiz konuşma: Övünmek, gıybet, yalan söylemek vs. yasaklanmıştır.
 Sarhoşluk: Alkol, narkotik maddeler, tütün ve diğer benzeri mest edici, sarhoşluğa neden olan maddelerin kullanımı teşvik edilmez.
 Ruhban sınıfı: Sihlerin dini görevlerini yerine getirmek için bir ruhban sınıfına veya herhangi bir din görevlisine, rahibe dayanmaları gerekmez.
 Önyargılı davranış: Sihler kast, ırk, sınıf, cinsel yönelim veya cinsiyet ayrımı yapmamalıdırlar. Ayrımcılık ve adil olmayan davranışlar Sih öğretilerinin tamamen aksi olarak kabul edilir.

Teknik ve metotlar
Bu konuda daha fazla bilgi için Sihizm'in teknik ve metodları maddesine bakınız.

Üç Altın Kural, önem sıralarına göre:
 Kirat Karō: - Tanrı'yı hatırlayarak, dürüst kazanç, emek vb.
 Nām Japō: - Sihizmdeki Tanrı Adına ki bu "Waheguru"dur, meditasyon ve ibadet etmek. Naam Japna isminin tekrarlanmasıdır.
 Vand Chakkna: - İhtiyacı olanlarla paylaşım, bedava yiyecek (langar), gelirin %10'unu bahşetmek Dasvand, zamanın %10'unu iyilik için çalışarak harcamak.

Diğer gözlemler
 Tanrı'nın oğlu değil: Gurular, Hristiyan anlayışındaki gibi bir şekilde "Tanrı'nın Oğlu" değildirler. Sihizm tüm insanlar Tanrı'nın çocukları olduğunu söyler ve buna göre Tanrı anne/babadır.
 Farklı seviyelerde yaklaşım: Sihizm, bir inanan olmak için farklı&çoğul seviyelerde yaklaşımın varlığını kabul eder. Buna göre örneğin günlük ibadetleri ve bazı gerekli erdemleri yerine getirmeyen inananlar da hâlâ birer Sihtirler.

İbadet anlayışları
Sabah erkenden güneş doğmadan önce meditasyon ve dua Sihlerin günlük ibadetleri arasındadır. Sihlerde Hristiyanlık ya da Yahudilikte olduğu gibi belirli bir ibadet günü olmamakla birlikte Batıda Hristiyan ülkelerde yaşayan Sihler toplu ibadetlerini pazar günü yaparlar.

Her ne kadar genel yapısı itibarıyla İslam ve Hiduizm arasında bir gelenek olsa da Sih geleneğinde İslam Ve Hinduizmde görülen hac, oruç ve kurban gibi ibadetler yoktur. Yine İslam ve Yahudilik gibi inanç sistemlerinde görülen sünnet olma geleneğinede Sihler yer vermezler. Yine Sihler bazı Hindu geleneklerinde ön plana çıkarılan asketizme, keşişlik yaşantısına, dilenciliğe ve dulların yakılması geleneğine de karşı çıkarlar. Sih dininde alkol, uyuşturucu, sigara vb. materyalleri kullanmak haramdır. Ayrıca yalan söylemek, dedikodu yapmak ve kibirlenmekde haram olarak kabul edilir.

Her Sihin günlük yaşamında yanında beş önemli objeyi taşıması gerekir. Her birinin isimleri Pencabi dilinde K harfiyle başlayan bu objeler 5 K ya da Kakkas olarak bilinir. Bunlar Keş (saçın uzatılması), Kanga (tarak), Kara (çelik bilezik), Kirpan (hançer) ve Kaça'dır (alta giyilen bir tür kısa don/şort). Bu objelerin giyilmesi geleneği Halsa sistemi ile yakından ilgilidir ve onuncu guru Gobind Singh tarafından sistemleştirilmiştir. Batı ülkelerinde Sihlerin Keş ve Kirpan gelenekleri zaman zaman ciddi sorunlar yaşamalarına neden olmaktadır. Saçın kesilmemesi ya da uzatılmasını dini bir yükümlülük olarak kabul eden Sihler, çocuklarının saçlarını tepeden kapatacak şekilde bir kurdele ile bağlamakta, yetişkinler ise saçın tamamını kapatan bir türban kullanmaktadırlar. Trafiğe çıkış gibi bazı kurallarla bazı işyerleri ve okullarda baş kapatmanın yasak olması gibi uygulamalarda Sihlerin bunlara uymaya zorlanmaları ciddi rahatsızlıklara yol açmaktadır. Kirpan olarak adlandırılan bir hançer taşıma kuralını ise Sihler minyatür bir hançer ile yerine getirmeye çalışmaktadırlar. Kakkas çeşitli sembolik anlamlar içermektedir. Örneğin saçın uzatılması Tanrı'nın yaratmasındaki mükemmelliğin hatırlanmasını, tarak ise düzen ve intizamı ifade etmektedir. Her Sih tarafından taşınan çelik bilezik Tanrı ile sözleşmeyi/ahdi canlı tutmayı, giyilen beyaz don ise iffet ve aile yaşantısına verilen önemi hatırlatmaktadır. Bazı Sihler günlük yaşamlarında Kakkas kuralına tam olarak riayet etmezler. Sahajkari olarak adlandırılan bu kişiler, bu tavırlarına rağmen cemaatin dışında görülmezler. Sih geleneğinde ölen kişilerin cesedininin yakılması geleneği yaygındır; fakat nadiren gömme vb. uygulamalarda görülmektedir. Ceset önce yıkanıp kefenlenir, sonra da yakılacak yere götürülür. Cesetten geride kalan küller ise akarsuya atılır. Sihlerce kutsal sayılan çeşitli günler ve zamanlar vardır. Guru Nanak'ın doğumu, guru Aryan'ın öldürülmesi gibi guruların yaşamlarıyla ilgili çeşitli olayların yıllık olarak anılmasına dayalı kutsal günler 'Gurpurb' olarak adlandırılır. Bundan başka Baisaki ve Divali gibi, Hindistan'da diğer insanlarca da kutlanan çeşitli bayramlar Sihlerce de kutlanmaktadır.

Sihler

Sihizme inanan bir şahsa Sih denir. Sihizm sözcüğü Sih kelimesinden gelir ki bu sözcük de Sanskritçe 'śiṣya' (शिष्य) "mürit" veya "talebe" kökünden veya denk bir Pāli sözcüğü olan 'sikkhā'dan (सिक्खा) gelmektedir. Buna göre bir Sih On Guru'nun ve Sihizm'in kutsal metinlerinin (Guru Granth Sahib) bir talebesi, takipçisidir. Bununla birlikte dünya çapında Gru Nanak ve Guru Granth Sahibin öğretilerini kabul eden ve Nanak Naam Lewas veya Nanakpanthi olarak adlandırılmaktadır.

Çoğu Sih Pencap kökenlidir ve Hindistan'ın, Pencap eyaletinde yaşar. Yine de Sih topluluğu 100'den fazla ulusta ve Dünya'daki her kıtada varlığını sürdürür. Sih erkekler ve bazı Sih kadınlar, uzun saçlarını kapayan şekilde sürekli olarak türban takmalarından tanınabilirler.

Bugün Dünya'da yaklaşık 23 milyon Sih yaşamaktadır ve bu Sihizmi Dünya'nın en büyük beşinci dini kılar. Yaklaşık 20 milyon Sih Hindistan'da, bunun da büyük bir kısmı Pencap eyaletinde yaşar. Bu sayı ile Sihizm Hindistan'ın dördüncü büyük dinidir.

Birleşik Krallık, Kanada, Avustralya, Güney/Doğu Afrika ve ABD'de önemli sayıda Sih bulunur. Ayrıca Malezya ve Singapur'da da önemli azınlık olarak mevcutturlar.

Notlar

Kaynakça

Sihizm


Knut Henriksen er en dansk guitarist og bassist, der blandt andet er kendt fra tiden i Bifrost.

Karriere
Knut Henriksen spillede i begyndelsen af 1970'erne i folk-rockgruppen Rav, som fik udgivet et enkelt album. Op gennem årtiet spillede han med på plader med navne som Maria Stenz, Anne Linnet og Brødrene Olsen, inden han i 1980 kom med i Bifrost på gruppens engelsksprogede mellemspil med titlen Crazy Canary. Han var en del af gruppen frem til 1984 og var dermed med på yderligere tre (dansksprogede) album.

Efter tiden hos Bifrost har Henriksen spillet i en lang række sammenhænge. Han har blandt andet indspillet plader med Ken Gudman, Björn Afzelius, C.V. Jørgensen, Rugsted og Kreutzfeldt samt Delta Blues Band og spillet live sammen med de fleste af disse.

Referencer

Eksterne henvisninger

Guitarister fra Danmark
Bassister fra Danmark

Knut Henriksen


Leon Vreme (1930-2017) Pictor abstract roman, membru al Uniunii Artistilor Plastici, filiala Timisoara. A creeat si trait la Timisoara, Romania

CV: 1930 născut în comuna Noul Caragaci, Basarabia

1951-1957 studiază la Institutul de Arte Plastice Ion Andreescu din Cluj-Napoca, secția Pictură.

1957 se stabilește la Timișoara, iar în cadrul Uniunii Artiștilor Plastici, își va desfășura întreaga activitate artistică. Expune cu regularitate la saloanele anuale, republicane, expoziții de grup în țară și peste hotare: peste 280 de prezențe expoziționale în țară și în străinătate, din care 33 de expoziții personale.

Expoziții personale în țară: 1975 Timișoara, Galeria Helios; 1975 Arad, Galeria Alfa; 1981 Cluj-Napoca, Muzeul de Artă; 1982 Timișoara, Biblioteca de Artă; 1982 Reșița, Galeria Agora; 1986 Timișoara, Biblioteca de Artă; 1987 Iași, Galeria Cupola; 1988 Timișoara, Casă Universitarilor,1992 Timișoara, Spitalul Județean; 1996 Timișoara, Galeria Dure; 1996 Târgu-Mureș, Galeria de Artă; 2001 Dej, Galeria Frezia, 2002 Timișoara, Clubul P.N.L.; 2002 Timișoara, Galeria Helios; 2003 Bistrița-Năsăud, Galeria U.A.P.; 2003 Dej, Galeria Frezia, 2004 Timișoara, Consiliul Județean Timiș; 2005 Reșița, Galeria Agora; 2007 Timișoara, Galeria Calina; 2008 Galeria Triade Timișoara; 2012 Galeria Calpe Timișoara; 2013 Galeria UAP Deva; 2014 Galeria Caminul Artei București; 2014 Galeria Calpe Timișoara.

Expoziții personale în străinătate: 1970 Vulpera/Elveția, Galeria Engiadina; 1971 Morges/Elveția, Galeria St. Louis; 1972 Kriens/Elveția, Galeria Kunst Keller, 1972 Vulpera/Elveția, Galeria Engiadina; 1973 Kassel/Germania, Kleine Galerie für Kunst; 1973 Bad Pyrmont/Germania, Săptămâna românească; 1973 Les Diablerets/Elveția; 990 Zürich/Elveția, Glatt Zentrum; 2009 Expoziție organizată de consulatul României, Sevilia; 2009 Klagenfurt, Galeria 3

Participări la expoziții colective internaționale: 1972 Aalto Center, Elveția, Întâlnire artistică; 1977 Graz/Austria, Muzeul de Artă; 1986 Lucerna/Elveția, Târgul Internațional
1999 Varna/Bulgaria, Balkan Art; 2002 Recanati/Italia, Galeria de Artă Contemporană, Pittura umbră del 900, 2005 Arad/România, Galeria Delta, Bienala internațională de artă contemporană; 2006 Budapesta Centrul Cultural European; 2011 Saloanele Moldovei Chișinău, Republica Moldova și Bacău; 2015 Galeria Art IX-XI, Budapesta.; Participă la toate expozițiile organizate cu ocazia taberelor de creație de la: Valea Doftanei – Mraconia, Lăzarea, Cenad, Calușeri, Târgu-Mureș, Sângiorzul de Mureș, Dej, Oravița, Bozovici, Gărâna, Colibița, Pojejena, Jupănești – Dubova, Băile Herculane, Varna.

Expoziții colective și de grup în străinătate: 1969 Novi Sad, Beograd/Iugoslavia, 26 artiști plastici timișoreni; 1970 Berna/Elveția, Galeria Schindler; 1973 Nordheim/Germania, Galeria G; 974 Modena/Italia, Orientări în artă plastică timișoreană; 1974 Hofgeismar/Germania, Galeria de artă
1975 Cuxhaven/Germania, Kelleratelier; 1977 Cuxhaven/Germania, Kelleratelier; 1977 Glückstadt/Germania, Brockdorf Palais, Expoziția românească; 1978 Thalwil/Elveția, Expoziție de artă românească; 1978 Göttingen/Germania, Galeria de artă,1978 Hofgeismar/Germania, Galerie des Kunstkreises; 1979 Sylt/Germania, Lyster Haus; 1980 Barsinghaus, Watfensheid/Germania, Artă românească; 1980 Luzern/Elveția, Galeria Epoca; 1981 Delmenhorst/Germania, Städtische Galerie Haus Koburg; 1982 Gera/Germania, Expoziția reprezentativă a filialei UAP Timișoara; 1983 Laax–Flims/Elveția, Sporthotel; 1984 Kassel/Germania, Artiști din România; 1985 Stuttgart/Germania; 1985 Luzern/Elveția, Galeria Huser; 1985 Luzern/Elveția, Galeria Gambrinus; 1985 Stans/Elveția, Musafiri români expun în Schmeidergassmuhle; 1986 Luzern/Elveția, Galeria Rebstok, 1990 Essen/Germania, Gruga–Park; 1990 Agarone/Elveția, Kunstgallerie; 1991 Saarbrücken, Merzing, Essen/Germania; 1992 Grebenstein/Germania, Galeria Cercului de artă; 1993 Essen/Germania; 1993 Mannheim/Germania; 1993 Szeged/Ungaria, 1995 Copenhaga/Danemarca, Galeria Shambala; 1995 Luzern/Elveția, Eschenbach; 1997 Norvegia, Expoziție itinerantă, 1997 Oslo/Norvegia, 10 artiști timișoreni expun în Norvegia; 1997 Drobak, Tonsberg/Norvegia, Expoziție itinerantă, 1998 S.U.A., Expoziție colectivă; 2001 Roma/Italia, Academia di România, Expoziție italo-română Arteincontro; 2004 Szeged/Ungaria, Facultatea de Artă, Lumina. Fenomen fizic, motiv și simbol artistic; 2006 Budapesta/Ungaria, Centrul Cultural Central-European, Timișoara – European Openings; 2007 Budapesta/Ungaria, Institutul Cultural Român, 50 de semne abstracte; 2007 Szeged/Ungaria, Galeria Tanszeki, 50 de semne abstracte; 2007 Szeged/Ungaria, Galeria Tanszeki, Omagiu lui Brâncuși

Artă monumentală: În colaborare cu pictorul Luca Adalbert 1959 Cugir, Frescă, Palatul Culturii; 1968 Băile Herculane, Frescă, Gara Orașului, 1973 Timișoara, Mozaic, holul Universității de Vest

Premii și distincții: 2003 Timișoara, Diplomă de Excelență pentru merite deosebite în domeniul creației și al promovării valorilor culturale, Facultatea de Arte; 2003 Premiul UAP din România pentru pictură pe anul 2002; 2003 București, Premiul Național pentru Pictură, Uniunea Artiștilor Plastici; 2004 București, Ordinul Meritul Cultural în grad de ofițer; 2005 Timișoara, Premiul Pro Cultură Timisiensis pentru întreagă activitate, Consiliul Județean Timiș; 2007 Arad, Premiul de excelență Sever Frențiu - Bienala 2007, 2014 Diplomă de excelență pentru întreaga operă artistică - Primaria Timișoara; 2016 Premiul I salonul de pictură al UAP din România

Lucrări în colecții publice și particulare din țară și străinătate: Muzeul de Artă din Timișoara, Reșița și Târgu-Mureș; Colecția Elisabeta și Gheorghe David – Târgu-Mureș; Colecția de artă contemporană Artea, Varna/Bulgaria, colecția Mureșan-Boca, Dej; colecția Galeriei Calina, Timișoara, precum și în colecții particulare din Austria, Franța, Germania, Anglia, Elveția, Norvegia, Belgia, Grecia și S.U.A., Centrul de artă Forcalquier – Franța. Muzeul de Artă Contemporană Recanati – Italia.

A fost casatorit cu Xenia Eraclide Vreme, (1930 - 2007) artist grafician roman, membru al Uniunii Artistilor Plastici din Romania filiala Timisoara

A avut 2 fii:

Sorin Vreme (n. 1962), artist vizual, cadru didactic universitar la Facultatea de arte si design a Universitatii de Vest din Timisoara, membru al Uniunii Artistilor Plastici din Romania filiala Timisoara

Tudor Vreme - Moser (n. 1964) artist vizual, designer, inventator, casatorit cu Gloria Vreme - Moser, artist vizual, designer, membru al Uniunii Artistilor Plastici din Romania filiala Timisoara

Leon Vreme


Felix Guattari entrevista Lula é um livro-reportagem de 1982 que contém a transcrição de uma entrevista concedida por Luiz Inácio Lula da Silva, então candidato nas eleições estaduais para o governo de São Paulo em 1982 e principal líder trabalhista dentro do movimento sindical brasileiro, ao filósofo e psiquiatra francês Félix Guattari.

No livro, são abordados diversos temas, como o potencial do Partido dos Trabalhadores (PT) frente aos partidos de oposição (especialmente o Partido do Movimento Democrático Brasileiro – PMDB), as bases católicas vinculadas ao PT, o funcionamento interno do partido, além de temas internacionais, como a relação do PT com a Internacional Socialista, o intervencionismo dos Estados Unidos em Cuba e comparações entre os cenários políticos do Brasil e França.

A transcrição da entrevista foi republicada na coletânea de textos Micropolítica, Cartografias do Desejo (1986), organizada pela filósofa brasileira Suely Rolnik. O texto é considerado uma obra relevante por fornecer um registro histórico do nascimento e formação da ideologia petista, bem como por ser um dos exemplos do interesse de Guattari pelas multiplicidades de visões políticas e culturais – tema comum em sua obra própria, bem como nos textos conjuntos que escreveu com o filósofo Gilles Deleuze.

Bibliografia

Livros de 1982
Partido dos Trabalhadores
Félix Guattari
Luiz Inácio Lula da Silva
Livros de política
Livros de política do Brasil

Felix Guattari entrevista Lula


Krishna de Caso Navas (Santiago, 18 de enero de 1976) es una presentadora y panelista de televisión chilena.

Biografía
Es diseñadora gráfica de profesión, y ejerció como tal en la revista Caras. Hija de la presentadora de televisión Eliana de Caso y hermana de la actriz Yuyuniz Navas.

Comenzó su carrera en televisión en el desaparecido Canal 2 Rock & Pop, en al año 1996, donde tenía un programa de videos musicales y entrevistas a cantantes nacionales e internacionales llamado Dúplex. Luego llegó al programa Buenas tardes, Eli de Mega, donde participaba de segmentos como panelista estable.

En 1999 fue coanimadora y conductora en reemplazo de su madre Eli de Caso, emigró junto a ella de Mega a TVN en 2001, donde fue panelista además del programa Pase lo que pase.

En 2002 inaugura su tienda de decoración y accesorios "Krishna", en Anfiteatro Lo Castillo. Al año siguiente participó como panelista en el programa Viva la mañana de Canal 13, donde reemplazó a los animadores en su ausencia.

A fines de 2003 viaja a vivir al Reino Unido, donde pasa una temporada en Brighton estudiando inglés y actuación.

Entre 2004 y 2006 fue notera y panelista del programa Pasiones de TVN y también pasó temporadas ejerciendo la conducción del programa en reemplazo de la conductora.

A fines de 2007, es contratada por Telecanal para conducir "Fascina TV", un programa misceláneo al mediodía, con segmento de modas, cocina y espectáculos.  En 2009, estuvo junto a Pamela Díaz, Matilda Svensson y Liliana Ross en el programa Sólo ellas del mismo canal, un espacio de conversación y temáticas femeninas.

En 2010 participa de la producción periodística y reemplaza en la conducción del programa Aló Agricultura, en Radio Agricultura.

En 2011, reemplazó a Savka Pollak en la conducción de En portada (UCV Televisión), y a partir de junio del mismo año, integra el panel de SQP de Chilevisión.

En 2012, reemplaza a Eva Gómez en la conducción del programa La mañana.

Además, ha sido conductora en los programas radiales; Juntos Son Dinamita de FM Tiempo, en el programa Línea abierta de Radio Cariño y en el programa "Chile crece contigo" en Radio Paula.

Referencias

Presentadores de televisión de Chile
Nacidos en Santiago de Chile
Hinduistas

Krishna Navas


بي أتش بي بي.بي  هو برنامج منتديات مفتوح المصدر يصدر تحت رخصة GPL من جنو. كانت بدايته سنة 2000 ميلادية وهو مكتوب بلغة php يعمل على عدة قواعد البيانات منها: MySQL، وSQL Server، وبوستجري إس كيو إل، وأوراكل، وإس كيو لايت.

نشأة phpBB
تم برمجة النسخة الأولى من phpBB من قبل جيمس اتكنسون (thefinn) في حزيران / يونية 2000 لزوجته، وبمجرد إطلاق النسخة للعموم في موقع سورس فورج، فإنه سرعان ما اكتسب المنتدى شعبية، وبحلول كانون الأول / ديسمبر من العام نفسه أصدرت النسخة v1.0.0.

وصدرت نسختين رئيسية هي 1.2 و1.4، وقدمت في شباط / فبراير ونيسان / أبريل من عام 2001. وخلال هذا الوقت، كان فريق التطوير يتكون من بارت فان bragt (bartvb) وبول س. اوين (psotfx).

العمل على phpBB 2.0.x بدء في شباط / فبراير من عام 2001. phpbb2 تم بناؤها من الصفر تماما، وتم العمل عليها لمدة سنة كاملة وأخيرا، في نيسان / أبريل من عام 2002، phpBB 2.0.0 كانت متاحة للجمهور. لتصبح انجح البرامج المنتديات مفتوحة المصدر في جميع أنحاء العالم.

العمل على 2,2 phpBB بدأ على الفور تقريبا واستمرت على مدى السنوات التالية. في 14 كانون الثاني 2005، أعلن عن التوقف لتطوير هذه النسخة بسبب مشاكل وتغيرات جذرية في البرمجيات واللغات المعتمدة لتلك البرمجيات، لذا تقرر أن الإصدار التالي من phpBB سوف يتعين 3.0.0، كما هو مطلوب بموجب نظام الترقيم لينكس وهكذا، بي أتش بي بي.بي - Olympus ولدت، وتم إطلاق النسخة النهائية في الثالث عشر من كانون الأول / ديسمبر 2007.

الأمن
تعرضت لهجمة من قبل الدودة سانتي.

الدعم العربي
مواقع للدعم العربي لهذه المنتديات:

 phpBBArabia.com.
 المنتديات العربية phpbb-ar.com.

المراجع

برامج منتديات
برمجيات 2000
برمجيات تستخدم رخصة جنو العمومية
برمجيات حرة بلغة بي إتش بي
بي إتش بي
تطبيقات ويب
منتجات عرضت في 2000

بي أتش بي بي.بي


Două maluri este un film românesc din 2015 regizat de Diana Munteanu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Răzvan Vasilescu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2015 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2015

Două maluri


Carlos Alcántara Fernández (Madrid, España, 10 de julio de 1960) es un personaje de ficción que aparece en la serie española Cuéntame cómo pasó, interpretado por el actor Ricardo Gómez. Dentro de la serie, es el tercer hijo de los Alcántara y a través de su voz en off, es el narrador de los eventos de la serie desde su perspectiva adulta, siendo interpretado por Carlos Hipólito, que también lo interpreta físicamente en la temporada 21 (2020-2021). El hecho de que la narración en off la hace Carlos de adulto, expresando sus opiniones y sentimientos sobre los sucesos del pasado, le otorga de facto el papel de protagonista de la serie.

Biografía ficticia

Infancia
Carlos nace el 10 de julio de 1960 en Madrid. Es hijo de Antonio y Mercedes, siendo así el tercero de sus hermanos Inés, Toni y María. Carlitos era el típico niño español de los años sesenta, que vestía siempre pantalones cortos. Listo, despierto y revoltoso, era la pesadilla de Don Severiano, un típico y gruñón maestro de escuela de la época.

En el barrio, se pasa el día entero con sus amigos Luis y Josete, jugando en un descampado detrás de casa a las chapas, a las canicas, o con un camión abandonado. Eladio el kioskero, al que todos conocen como el Cervan, se convierte en un gran amigo para los chavales, a los que vende chicles Bazoka, caramelos Saci, tebeos de Hazañas Bélicas, y todo tipo de productos míticos de la época. También comenzarán sus desventuras con las chicas, no consiguiendo nunca que le haga caso Mayka, una vecina del barrio que quiere que sea su novia.

En casa, Carlitos trae a sus padres de cabeza con sus frecuentes trastadas, aunque debido al trabajo, será generalmente su abuela Herminia la que pase la mayor parte del día a su cargo. Comparte habitación con su hermano mayor Toni, lo que le lleva a escuchar conversaciones y descubrir enigmas sobre el mundo adulto sobre los que no para de preguntar, harto de que todos lo traten como lo que en realidad es, un niño.

Adolescencia
En 1974, Carlitos tiene 14 años y es ya es un adolescente. Ha empezado el instituto y viste pantalones de campana. En el barrio, sigue juntándose con sus amigos de siempre, Luis, Josete, Maika y una chica nueva, Karina, a la que le gusta cantar. Los chicos han crecido, y han cambiado las chapas y canicas por los futbolines y las máquinas que hay en los recreativos que ha abierto el Cervan. Ahora más que tebeos, van buscando furtivamente las portadas de las revistas que se comienzan a ver con el destape.

Su hermano Toni se ha independizado y Carlos estrena cuarto para él solo. La influencia de su hermano mayor le dejó en esa época un cierto interés por la política de izquierdas. Estando aún en el colegio, participó en un concurso radiofónico donde leyó un poema de Antonio Machado, en vez de uno ensalzando la figura de Franco que le habían mandado leer. Durante su temprana adolescencia, y por influencia de nuevas amistades en el instituto, comienza a leer el libro rojo de Mao, y se dice a sí mismo maoísta. Sin embargo tras el franquismo, y conforme va creciendo, se aparta completamente del comunismo y las ideologías políticas.

Ese mismo año descubre sus primeras relaciones amorosas. Tiene un romance de verano en Sagrillas con Julia, la hija de Maurín, con la que acaba aprendiendo su primer desengaño. Durante un tiempo también empieza a sentir admiración y atracción por Carola, una joven y amistosa profesora, a la que incluso llega a confesarle su atracción.

Carlos siempre ha estado atraído por el mundo de las artes y las letras. Le compraron una cámara de Super 8, con la que se dedicaba a grabar todo tipo de cortos y escenas por el barrio. También tenía un gran interés por la lectura y la escritura, le gustaba escribir con su máquina de escribir Olivetti. En 1976 ganó el Certamen Nacional de relatos para alumnos de Bachiller, con una historia biográfica titulada El hijo del Parriba.

En 1977, Carlos está obsesionado con tener una moto, y para ello buscará diversos empleos. Ayudó a su padre en la campaña electoral, pegando por todo el barrio carteles de la UCD. Encontró también un trabajo proyectando películas en un cine, una de sus pasiones. Finalmente acaba comprándose la moto. En el verano del 77, empieza una relación con su amiga Karina. Ese mismo verano, dada la bonanza económica que estaban viviendo sus familias, Carlos se va un mes con Josete a Irlanda a unas vacaciones para aprender inglés.

En las navidades de 1977, la última noche que los Alcántara pasan en el barrio antes de mudarse, Carlos tiene su primera experiencia sexual con Karina.

Juventud
En 1978, Carlos, ya con 18 años y habiendo acabado el COU, tenía en mente ir a la universidad a estudiar Filología. Sin embargo se acaba alistando para hacer la mili de voluntario, en el Grupo de Transmisiones del Ejército del Aire. En la mili, se hará muy amigo de su compañero y nuevo vecino, Felipe, un tipo ligón y juerguista. En esta época se distanciará de su novia Karina, y acabará rompiendo con ella.

En 1979, tras la mili, no sabe que hacer con su vida, pero acaba aceptando el consejo de su padre y se matricula en ICADE para hacer la carrera de administración de empresas. Allí coincide con Arancha, la atractiva novia de Felipe. Esta le seducirá, y los tres acabarán enganchados en un problemático triángulo amoroso que les llevará a numerosas discusiones y peleas.

En 1980, Carlos lleva una vida muy ajetreada. Se ha asociado con Felipe para abrir un bar de copas en el centro de Madrid, el Fly Bar. En plena explosión de la movida madrileña, el bar es un éxito y pronto empiezan a ganar dinero fácil. Se mete mucho en el mundo de la noche, por lo que acaba dejando totalmente de lado los estudios. Su modo de vida le trae peleas con su padre, el cual tiene un gran enfado cuando le comunica que ha decidido dejar ICADE para dedicarse en exclusiva al bar. Esta pelea provoca que Carlos se vaya de casa, a vivir en un piso compartido con Felipe y Arancha.

En 1981, el trío amoroso se acaba rompiendo cuando Felipe y Arancha se casan inesperadamente en una boda forzada por Pituca, la madre de él. Carlos vuelve a acercarse más a los que fueron sus verdaderos amigos, Josete y Karina. El Fly Bar sigue funcionando bien, pero empiezan a sucederse los excesos de la movida, el alcohol, las drogas, la promiscuidad, etc. A finales de año, Felipe empieza a usar el bar para traficar con cocaína. Ambos son detenidos, pero Felipe, el culpable, se libra, mientras que Carlos acaba encarcelado en Carabanchel. Durante su estancia en la cárcel, es apuñalado por un recluso, lo que casi le cuesta la vida. Esta situación hace que Arancha acabe acusando a Felipe, permitiendo que Carlos salga en libertad.

En 1982, Carlos regresa a España tras haber estado unos meses en Londres con su hermano Toni. A pesar de haber pasado tiempo desde lo sucedido, sigue estando traumatizado y sufre pesadillas.

En 1984, su padre decide mejorar todo lo que pueda con la bodega, y sabe que realmente tiene buena mano con el negocio, así que Antonio no duda en ponerle frente al negocio familiar, al principio a Carlos no le gustó la idea, pero poco a poco vio una buena forma de empezar a ganar más dinero.

Adultez
En 1986, ha sido muy intenso para Carlos ya que por un lado daba sus pasos en el mundo de la hostelería con su hotel en Sagrillas llamado "La Casa de Doña Pura" regentado por él y por sus amigos, y por otro lado pública su segunda novela "La vida imposible". Después de muchas dudas e idas y venidas, Carlos y Karina deciden darse una nueva oportunidad, iniciando una relación sentimental.

En 1987, Carlos y Karina finalmente contraen matrimonio.

En 1988, Carlos vive su cambio más radical. Le ofrecen una oferta de trabajo en el mundo de la publicidad gracias a Julia. Se ha enganchado a la cocaína que le había ofrecido su jefe Andrés para que esté siempre activo. Toni e Inés saben lo que le ha pasado a su hermano, pero Carlos no quiere que se metan en su vida. Así que cuando conduce, sufre un accidente que le lleva al hospital. Carlos logra salir bien del accidente, pero debido a un examen de sangre Antonio se entera de que su hijo consume cocaína. Tiempo después de lo sucedido Carlos decide irse a Sagrillas a terminar su novela junto con sus hermanos Inés y Toni, pero la novela termina siendo un fracaso, siendo rechazada por la editorial que lo representaba. Carlos regresa a Madrid a continuar con su vida laboral, esto hace que se agobie y no trabaje como lo hacía normalmente, esto hace que vuelva a recaer en la cocaína en la boda de su jefe Andrés, pero Karina lo ve cuando está a punto de consumir. Carlos, destrozado, por la marcha de Karina a Nueva York, decide irse de Madrid sin aviso, únicamente entregándole un casete a Marcos en donde se despedía de toda su familia. Mediante este viaje, Carlos comienza a escribir su novela llamada "Cuéntame cómo pasó", que cuenta la historia de la familia Alcántara basándose en él mismo como protagonista. Carlos decide marcharse a buscar a Karina y llega finalmente a Nueva York con ella donde rehacen su vida.

En 1994, Carlos publica su nueva novela "Nuestro Ayer", basada en su familia y en el, cuya presentación fue en Madrid. Carlos iba a viajar a España para presentar la novela y reunirse con su familia después de muchos años desde que se marchó a Nueva York, pero al descubrir que le iban a dar un premio amañado por su novela en la presentación, decide no ir, abriendo así una brecha en su familia, tanto por las cosas personales que contaba en su novela como por su ausencia sin decir nada. Ese mismo año, su hermana Inés escribe y dirije una obra de teatro basada en su novela. Finalmente, Antonio le llama y se reconcilia con el.

A principios de los años 2000, Carlos y Karina tienen otro hijo, un niño llamado, Adrián.

Referencias

Personajes de Cuéntame cómo pasó
Camareros ficticios
Madrileños ficticios
Niños ficticios
Nacidos en Madrid

Carlos Alcántara Fernández


Quorn ist eine Gemeinde in Leicestershire, England.

Geschichte
Der Ort wurde bereits um 1210 als Quernendon erwähnt. 1889 wurde Quorndon, wie die Gemeinde damals hieß, in Quorn umbenannt, um nicht mit der Gemeinde Quarndon verwechselt zu werden.

Verkehr
Die Gemeinde verfügt über einen kleinen Bahnhof. Außerdem liegt sie an der A6 in England.

Bevölkerung
2001 wurden dort 4961 Personen gezählt. Von diesen waren 2412 männlich und 2549 weiblich.

Bauwerke
 St Bartholomew's Church, anglikanische Kirche, erbaut vom 12. bis 14. Jahrhundert
 Quorn Hall, Landsitz, erbaut im 17. Jahrhundert

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Leicestershire

Quorn (Leicestershire)


Dans for mig er en dansk dokumentarfilm fra 2013, der er instrueret af Katrine Philp.

Handling
Mie er 14 år og elitesportsdanser, den suverænt bedste i sin aldersklasse. Hun står pludselig uden dansepartner, og da det ikke er til at finde en ny passende partner i Danmark, søger hun og familien i udlandet. Valget falder på russiske Egor, som kommer til Danmark for at prøvedanse med Mie. Da det fungerer godt, bliver Egor i Danmark og flytter ind hos Mie og hendes forældre. Filmen følger parrets første og svære tid sammen. Alt tyder på, at de er det perfekte match på dansegulvet, men privat hober problemerne sig op. Den danske familie har pludselig fået et nyt medlem og Egors savn efter sin mor vokser dag for dag. Konflikterne står i kø, men succesen på dansegulvet får Egor til at blive.

Referencer

Eksterne henvisninger

Film fra Danmark (administrationskategori)
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2013

Dans for mig


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Pôtor enthält das eine nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützte Objekt in der Gemeinde Pôtor im Okres Veľký Krtíš.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

Weblinks

!
Potor


Claude Benton Hudspeth (* 12. Mai 1877 in Medina, Bandera County, Texas; † 19. März 1941 in San Antonio, Texas) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1919 und 1931 vertrat er den Bundesstaat Texas im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Claude Hudspeth besuchte die öffentlichen Schulen seiner Heimat und absolvierte danach eine Lehre im Druckerhandwerk. Im Jahr 1893 zog er nach Ozona, wo er einige Jahre lang eine Zeitung herausgab. Dort arbeitete er auch als Cowboy. Danach war er im Viehhandel und im Ranchgeschäft tätig. Gleichzeitig begann er als Mitglied der Demokratischen Partei eine politische Laufbahn. Zwischen 1902 und 1906 war er Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Texas; von 1906 bis 1918 gehörte er dem Staatssenat an. In dieser Zeit war er viermal dessen Präsident. Nach einem Jurastudium und seiner 1909 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in El Paso in diesem Beruf zu arbeiten. Außerdem wurde er einer der Direktoren der Firma Texan Oil & Land Co.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1918 wurde Hudspeth im 16. Wahlbezirk von Texas in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1919 die Nachfolge von Thomas L. Blanton antrat, der in den 17. Distrikt wechselte. Nach fünf Wiederwahlen konnte er bis zum 3. März 1931 sechs Legislaturperioden im Kongress absolvieren. In den Jahren 1919 und 1920 wurden der 18. und der 19. Verfassungszusatz ratifiziert. Seit Ende 1929 stand auch die Arbeit des Kongresses unter dem Eindruck der Weltwirtschaftskrise.

1930 verzichtete Claude Hudspeth auf eine weitere Kandidatur. Nach dem Ende seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus zog er sich aus der Politik zurück. Er verbrachte seinen Lebensabend in San Antonio, wo er am 19. März 1941 verstarb.

Weblinks

 Martin Donell Kohout: Hudspeth, Claude Benton. In: Handbook of Texas Online (englisch).

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Texas
Mitglied des Senats von Texas
Mitglied des Repräsentantenhauses von Texas
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1877
Gestorben 1941
Mann

Claude Benton Hudspeth


An Dendrobium pycnostachyum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Lindley. An Dendrobium pycnostachyum in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium pycnostachyum


Artıklar, Zonguldak ilinin Karadeniz Ereğli ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1928 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Zonguldak il merkezine 117 km, Karadeniz Ereğli ilçe merkezine 57 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Karadeniz Ereğli belde ve köyleri

Artıklar, Karadeniz Ereğli


O representante da Sé Apostólica que mantém contato com instituições e pessoas da Igreja é chamado de delegado apostólico ou enviado papal.

Se o representante da Sé Apostólica não é apenas um vínculo com a igreja local, mas também um embaixador credenciado em um estado, ele é chamado de núncio apostólico. Em contraste com isso, um delegado não tem os direitos e privilégios da Convenção de Viena sobre Relações Diplomáticas, como imunidade pessoal.

O Código de Direito Canônico refere-se a todos os legados apostólicos na versão latina como legati pontificii ("legados papais"), na versão alemã como "enviados papais". De acordo com isso, não há diferença no direito canônico entre núncios papais e delegados. Dentro de sua jurisdição, o Delegado Apostólico tem precedência sobre todos os bispos, exceto cardeais e patriarcas. Lá ele também pode usar um cinture, pileolus e um chapéu feito de seda moiré violeta e celebrar serviços, incluindo pontifícios, em todas as igrejas em sua jurisdição.

Existem atualmente onze Delegados Apostólicos:

 África:
 Comores: O Delegado Apostólico também é Núncio Apostólico em Madagascar.
 Somália: O Delegado Apostólico também é Núncio Apostólico na Etiópia e no Djibuti.
 América:
 Antilhas: O delegado apostólico também é núncio apostólico em 12 outros estados. Ele é responsável pelas áreas dependentes na região
 Porto Rico: O Delegado Apostólico também é Núncio Apostólico na República Dominicana. A delegação não está incluída no Anuário Pontifício, mas o Núncio Apostólico na República Dominicana tem uma comissão pessoal para representar a Santa Sé como Delegado Apostólico.
 Ásia:
 Brunei: O Delegado Apostólico também é Núncio Apostólico na Malásia e Timor Leste.
 Jerusalém e Palestina: O Delegado Apostólico também é Núncio Apostólico em Israel e Chipre.
 Laos: O Delegado Apostólico também é Núncio Apostólico na Tailândia, Mianmar e Camboja.
 Península Arábica: O Delegado Apostólico é responsável pelos países da Arábia Saudita e Omã que não mantêm relações diplomáticas com a Santa Sé e é credenciado como Núncio Apostólico no Kuwait, Bahrein, Emirados Árabes Unidos e Iêmen.
 Vietnã
 Europa:
 Kosovo: O Delegado Apostólico também é Núncio Apostólico na Eslovênia.
 Oceania:
 Pacífico: O Enviado Apostólico também é Núncio Apostólico na Nova Zelândia e em outros dez países. Como delegado, é responsável por Tuvalu, que não tem relações diplomáticas com a Santa Sé.

Diplomatas por função
Eclesiologia
Relações exteriores da Santa Sé

Delegado Apostólico


Biserica medievală de la Ogășele, în prezent dispărută, a fost cel mai vechi monument istoric aflat în intravilanul municipiului Reșița, pe strada Petru Maior. Întregul ansamblu se află clasificat ca monument istoric sub .

În anii 1983 și 1985 au fost efectuate săpături de salvare, ocazie cu care au fost identificate 33 de morminte cu inventar funerar din secolele XIV-XV.

În anul 2004 Institutul Național al Patrimoniului a constatat conservarea improprie a ruinelor.

Conform istoricului Mircea Rusnac ruinele bisericii de la Ogășele au fost rase de pe fața pământului cu lama buldozerului în anul 2010.

Note

Bibliografie
Coriolan Cocora, Biserica sau cetatea turcească de lângă Recița, Ed. Gazetei Reșița, 1938;
Alexander Mihalik, Die Gegenwart und Vergangenheit von Reschitza, Reschitza 1896;
Josef Windhagen, Gründung und Gestaltung Reschitzas. Lebensweise und Gebräuche der Bevölkerung einst und jetzt, în: Reschitzaer Zeitung 1940.

Reșița
Monumente istorice din județul Caraș-Severin
Foste clădiri și structuri din România

Biserica medievală de la Ogășele


Gavernes Land er en dansk dokumentarfilm fra 1991, der er instrueret af Elle-Mie Ejdrup Hansen.

Handling
To danske kunstnere besøger Georgien og arbejder sammen med georgiske kunstnere. Mødet i tid - rum - billedet opstår i videoen - den kunstneriske proces skaber indhold - mellem rum.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1991

Dokumentarfilm fra Danmark

Gavernes Land


Genoa Cricket and Football Club, oftast þekkt sem Genoa er ítalskt knattspyrnufélag með aðsetur í Genúa. Liðið spilar í Serie B. Félagið var stofnað 7. september árið 1893 og er það elsta félag Ítalíu.

Albert Guðmundsson gekk til liðs við félagið árið 2022.

Sigrar
 Ítalskir meistarar: 9
 1898, 1899, 1900, 1902, 1903, 1904, 1914–15, 1922–23, 1923–24

 Ítalska bikarkeppnin: 1
 1936–37

Tengill
 Heimasíða félagsins

Ítölsk knattspyrnufélög

Genoa CFC


An Encyclia tripartita in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Vell., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Frederico Carlos Hoehne. An Encyclia tripartita in nahilalakip ha genus nga Encyclia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Encyclia

Encyclia tripartita


Jean-Patrick Iba-Ba (Libreville, Gabão, 18 de abril de 1966) é um ministro gabonês e arcebispo católico romano de Libreville.

Jean-Patrick Iba-Ba recebeu o Sacramento da Ordem para a Arquidiocese de Libreville em 19 de julho de 1998.

Em 4 de novembro de 2017, o Papa Francisco o nomeou Bispo de Franceville. O Arcebispo de Libreville, Basile Mvé Engone SDB, o consagrou em 13 de janeiro do ano seguinte. Os co-consagradores foram o Bispo de Oyem, Jean-Vincent Ondo Eyene, e o Bispo de Mouila, Mathieu Madega Lebouankehan.

O Papa Francisco o nomeou arcebispo de Libreville em 12 de março de 2020. A posse ocorreu em 12 de abril do mesmo ano.

Ver também

Arcebispos católicos do Gabão

Jean-Patrick Iba-Ba


Abu Dhabis Grand Prix 2016 (officielle navn: 2016 Formula 1 Etihad Airways Abu Dhabi Grand Prix) var et Formel 1-løb som blev arrangeret 27. november 2016 på Yas Marina Circuit i Abu Dhabi i Forenede Arabiske Emirater. Det var det 21. og sidste løb i Formel 1-sæsonen 2016 og det ottende Abu Dhabis Grand Prix.

Løbet blev vundet af Mercedes-køreren Lewis Hamilton, som startede fra pole position. På andenpladsen kom hans teamkollega Nico Rosberg, som dermed sikrede sig sit første verdensmesterskab, med bare 5 points margin til Hamilton. På tredjepladsen kom Ferraris Sebastian Vettel.

Resultater

Kvalifikation

Løbet

Noter til tabellerne

Stillingen i mesterskaberne efter løbet

Kørermesterskabet

Konstruktørmesterskabet

Referencer

Eksterne henvisninger

Abu Dhabis Grand Prix
Formel 1 2016

Abu Dhabis Grand Prix 2016


An Sobennikoffia robusta in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Schltr., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Schltr.. An Sobennikoffia robusta in nahilalakip ha genus nga Sobennikoffia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Sobennikoffia

Sobennikoffia robusta


An Brachyachne prostrata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Austin Gardner ngan Charles Edward Hubbard. An Brachyachne prostrata in nahilalakip ha genus nga Brachyachne, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Western Australia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Brachyachne

Brachyachne prostrata


පොදු වසම () යනු කර්තෘ හිමිකම් නීති වල සීමාවන්ගෙන් ඔබ්බෙහි වන බුද්ධිමය දේපල හඳුන්වන පදයකි. කර්තෘ හිමිකම් කල් ඉකුත් වීම, අහිමි වීම, පැහැදිලි ලෙස අත්හැරීම, හෝ සරලවම අදාළ නොවන විට බුද්ධිමය දේපල මෙම තත්ත්වයට පත් වෙයි. මේවා සඳහා පරම (exclusive) අයිතීන් කිසිවෙකුත් නොදරන හෙයින්, ඕනෑම කෙනෙකුට, නීත්‍යානුකූලව මේවා භාවිතා කිරීම කළ හැකිය. ඒ සඳහා විශේෂ අවසර ගැනීමක් අවශ්‍ය නොවෙයි.

ඉතිහාසය

අර්ථ දැක්වීම

ආශ්‍රිත

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

 Center for the Study of the Public Domain, Duke University
 Communia, internet association on the digital public domain

Articles containing video clips
Copyright law
Copyright law legal terminology
Intellectual property law
Stock media

පොදු වසම


Nike (Victoria) din Samothrace (Grecia Antică: Νίκη τῆς Σαμοθράκης / Níkê tês Samothrákês) este o sculptură grecească, care o reprezintă zeița victoriei Nike, azi se află în cadrul muzeului Luvru în Paris. Ea a fost găsită în sanctuarul zeilor Cabiri, pe insula grecească Samothraki. Este, probabil, din jurul anului 190 î.H. Se presupune, că statuia a fost creată de un sculptor de pe insula Rodos.

Viceconsulul francez în Imperiul Otoman, Charles Champoiseau, a găsit în 1863 fragmente ale statuii Nike, care au fost reconstituite la fața locului și aduse la Paris. O săpătură austriacă a mai descoperit încă 1873 de fragmente, inclusiv două degete. În 1879 francezii au descoperit soclul, iar în 1950 a fost găsită palma dreaptă. Capul și brațele nu au fost găsite.

Statuia reprezintă, probabil, conceptul de monument al victoriei, drept mulțumire pentru victoria pe mare asupra lui Antioh al III-lea din Siria. De aceea stă precum o figură de proră pe botul unei nave. Întreaga statuie este, în conformitate cu Philippe Bruneau, de 328 cm înălțime, unde figura în sine este de 245 cm înălțime.

Soclul a fost a făcut din marmură gri din insula Rodos, statuia în sine, din marmură de Paros albă din insula Paros. Statuia poate fi vizitată la Luvru în Paris, acolo există o reconstrucție a mâinii drepte, cu degetele originale din Viena. Pe Samotracia este expusă o copie în mărime originală într-un muzeu în Palaeopolis, există, de asemenea, palma găsită în 1950. Alte copii în mărime originală stau în atriumul Universității Tehnice din Berlin, precum și în atriumul clădirii Universitatii din Zürich.

Literatură
 Andrew Stewart: The Nike of Samothrace: Another View. In: American Journal of Archaeology. Band 120, 2016, S. 399–410.
 Marianne Hamiaux, Ludovic Laugier, Jean-Luc Martinez (Hrsg.): The winged Victory of Samothrace: Rediscovering a Masterpiece. Musée du Louvre, Paris 2015.
 Johannes Christian Bernhardt: Das Nikemonument von Samothrake und der Kampf der Bilder. Franz Steiner Verlag, Stuttgart 2014.
 Rezensionen: Sascha Kansteiner in: Göttinger Forum für Altertumswissenschaft. Band 19, 2016, S. 1007–1011 (PDF); Andrew Stewart bei sehepunkte. Ausgabe 15, Nr. 5, 2015.
 Andreas Grüner: Die Nike von Samothrake. In: Luca Giuliani (Hrsg.): Meisterwerke der antiken Kunst. S. 50–71. C. H. Beck Verlag, München 2005. ISBN 3-406-53094-X.
 Heiner Knell: Die Nike von Samothrake. Typus, Form, Bedeutung und Wirkungsgeschichte eines rhodischen Sieges-Anathems im Kabirenheiligtum von Samothrake. Darmstadt u. Stuttgart 1995. ISBN 3-534-12547-9. ISBN 3-8062-1320-8.

Legături externe

 Marie-Bénédicte Astier: Winged Victory of Samothrace im Louvre

 Text der Skulpturhalle Basel
 Michael Lahanas: Nike of Samothrace, mit zahlreichen Illustrationen
 Informationen und Fotos zur Nike-Statue bei insecula
 Artikel zur Beutekunstdebatte

Luvru
Samothraki
Sculptură

Nike din Samothrace


مجد حافظ الأسد (1966 في مدينة اللاذقية – 12 ديسمبر 2009 في دمشق)؛ هو الشقيق الأصغر للرئيس السوري بشار الأسد. توفي في دمشق يوم السبت 12 ديسمبر 2009 إثر معاناة مع مرض عضال، وشيع جثمانه في اليوم التالي بعد صلاة العصر في مدينة القرداحة في الساحل السوري.

حياته
مجد هو أحد أبناء الرئيس الراحل حافظ الأسد وشقيق كل من الرئيس السوري بشار الأسد والعميد المهندس الركن ماهر الأسد والصيدلانية بشرى الأسد والعقيد المهندس الركن باسل الأسد الذي توفي بحادث سير على طريق مطار دمشق الدولي عام 1994. تزوج ولكن لم ينجب أطفال.

انظر أيضًا
 آل الأسد

مراجع

خريجو جامعة دمشق
عائلة الأسد
مواليد 1966
مواليد في اللاذقية
وفيات 1430 هـ
وفيات 2009
وفيات في دمشق

مجد الأسد


Alfred Thomas Agate (Sparta, 14 de fevereiro de 1812 - Washington, 5 de janeiro de 1846) foi um artista, pintor e miniaturista estadunidense.

Vida
Alfred Agate criou muitas obras durante seu serviço na Expedição de Exploração dos Estados Unidos de 1838–1842 sob o comando de Charles Wilkes. Ele era especialista em ilustrações botânicas e foi o retratista designado da expedição.

A expedição passou pelas Ilhas Ellice e visitou as localidades de Funafuti, Nukufetau e Vaitupu em 1841. Durante a visita da expedição às Ilhas Ellice (agora o país, Tuvalu), Alfred Agate registrou os padrões de roupas e tatuagens dos homens em Nukufetau e contribuiu com mais da metade (173 de 342) dos esboços e pinturas reproduzidos como litografias que ilustram os cinco volumes dos relatórios da expedição.

Agate criou a primeira imagem conhecida do Monte Shasta. Ele esboçou o Território de Oregon, incluindo o  Chinook Lodge e a foz do rio Columbia.

Morte
Morreu em 1846, aos 33 anos em Washington, vitima de tuberculose.

Galeria

Pintores do século XIX
Exploradores dos Estados Unidos
Ilustradores dos Estados Unidos
Pessoas da Expedição de Exploração dos Estados Unidos
Ilustradores científicos

Alfred Thomas Agate


Die Liste von Horrorfilmen gibt einen chronologischen Überblick über Produktionen, die seit Beginn der Filmgeschichte in diesem Genre gedreht wurden. Die Liste ist in Abschnitte von je zehn Jahren unterteilt. Bei der Nutzung ist zu beachten, dass ein Großteil der aufgeführten Filme sich mit artverwandten Genres aus dem Bereich der Phantastik wie Science-Fiction, Fantasy und Mystery überschneidet, aber auch mit Genres wie Kriminalfilm und Komödie.

Listen nach Jahrzehnten
Liste von Horrorfilmen der 1920er Jahre
Liste von Horrorfilmen der 1930er Jahre
Liste von Horrorfilmen der 1940er Jahre
Liste von Horrorfilmen der 1950er Jahre
Liste von Horrorfilmen der 1960er Jahre
Liste von Horrorfilmen der 1970er Jahre
Liste von Horrorfilmen der 1980er Jahre
Liste von Horrorfilmen der 1990er Jahre
Liste von Horrorfilmen der 2000er Jahre
Liste von Horrorfilmen der 2010er Jahre
Liste von Horrorfilmen der 2020er Jahre

1896

1897

1898

1899

1900

1901

1903

1907

1910

1911

1912

1913

1914

1915

1916

1917

1918

1919

Siehe auch
 Liste von Geisterfilmen
 Liste von Slasher-Filmen
 Liste von Splatterfilmen
 Liste von Vampirfilmen und -serien
 Liste von Werwolffilmen und -serien
 Zombiefilm

Weblinks
 Filmarchiv des Fantasy Filmfest

 Sammlung von etwa 3000 Horrorfilmen

Einzelnachweise

Horrorfilm

Liste von Horrorfilmen


"Last Christmas" er en sang med den engelske popduo Wham! udsendt i 1984 på Epic Records. Sangen blev udsendt på en single med to A-sider med "Everything She Wants" på den anden side. Den er skrevet af George Michael, som også producerede indspilningen. Sangen blev et stort hit og er indspillet i mange kopiversioner siden.

I 1984 havde Wham! allerede haft to hits, der havde nået førstepladsen i Storbritannien, og de planlagde så at udsende en julesingle. Kampen om førstepladsen til jul det år så derfor ud til at skulle stå mellem denne sang og en af tidens andre store navne, Frankie Goes to Hollywood, der i begyndelsen af december havde nået førstepladsen med "The Power of Love". Imidlertid tog Bob Geldof og Midge Ure initiativ til Band Aid og indspilningen af "Do They Know It's Christmas?", som løb med den prestigefyldte juleførsteplads, mens "Last Christmas" var nummer to.

Hitlister og certifikationer

Hitlister

Alletiders lister

Certifikationer og salg

|-
!scope="row"| Japan (RIAJ)
|
| 655.000
|-

|-
!scope="row"| USA (RIAA)
|
| 751.000
|-

Referencer

Sange fra 1984
Julesange
Nummer-et hits i Sverige
Nummer-et hits i Danmark

Last Christmas


An Carex klamathensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni B.L.Wilson ngan Janeway. An Carex klamathensis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex klamathensis


Guerau IV de Cabrera (1196-1229), vizconde de Cabrera, Guerau III, vizconde de Àger. Estuvo en posesión del condado de Urgel en litigio por los derechos de su prima Aurembiaix, condesa de Urgel.

Biografía
Era hijo de Ponce III de Cabrera y de Marquesa de Urgel, hija de Armengol VII, conde de Urgel. Entre 1217 y 1221, el rey Jaime I de Aragón le concedió el condado de Urgel «en feudo». Pocos años después, el rey Jaime llegó a un acuerdo de concubinato con Aurembiaix, prima de Guerau, a quien le devolvió el condado de Urgel. Guerau se retiró entonces, en 1227, al castillo de Gardeny en Lérida de la Orden del Temple  donde falleció siendo templario en 1229. Antes de retirarse traspasó a su hijo primogénito los derechos al condado de Urgel así como el de Ager y a su hijo segundo le legó el vizcondado de Cabrera.

Familia
Se casó en 1205 con Elo Pérez de Castro, hija de Pedro Fernández de Castro, señor de Paredes, y del Infantado de León, y su primera esposa Jimena Gómez de Manzanedo. Elo era hermana de Álva Pérez de Castro, el primer esposo de la condesa Aurembiaix.

Fueron padres de:
 Ponce I de Urgel, que se convirtió conde de Urgel y vizconde de Àger;
 Guerau V de Cabrera, que sucedió a su padre al vizcondado de Cabrera;
 Alvar de Cabrera;
 Rodrigo de Cabrera, también llamado Rodrigo Fernández de Castro. Vivió en Castilla y contrajo matrimonio con Leonor González de Lara. Tuvieron varios hijos, entre ellos Leonor Rodríguez de Castro quien fue la tercera esposa del infante Felipe de Castilla.

Notas

Referencias

Bibliografía

Condes de Urgel
Casa de Cabrera
Vizcondados de Cataluña
Nobles de España del siglo XIII

Giraldo IV de Cabrera


Bojan Beladović (1954.  Split, 20. siječnja 2018.), hrvatski gitarist iz Splita. Nosio je nadimak splitski Clapton, jer je fizički sličio i sviranjem zvučao kao pravi Eric Clapton.

Svirao u grupi Bračolet sa Žozefom Franetovićem u nekoj od postava s Koludrovićem i Petkom. Ranih 1980-ih je svirao s tadašnjim blues bandom, a izvodili su skladbe E. Claptona i J.J. Calea. Bio je gitarist sastava Mora, Otprilike ovako i Kineskog zida. Surađivao je na albumu Tome Bebića Volite se ljudožderi, Miše Kovača Čovjek bez adrese, Ive Lesića Ona voli disko klub, Stila Putovanje, Biljane Pesme s autoputa, Olivera Mandića, (1978.) i dr. Aranžirao je skladbu Bila si dijete na singlici sastava Sna. Bio je u pratećim sastavima Olivera Dragojevića, Dina Dvornika, Meri Cetinić, Doris Dragović, Đorđija Peruzovića, i dr. Bio je dugogodišnji tonmajstor u splitskom kazalištu lutaka počevši od 1993. godine. S Branimirom Ostojićem snimio je Sporting Life Blues 2017. godine. Zbog teške bolesti svoje je posljednje dane Beladović proveo u staračkom domu Zlatne godine u Žrnovnici.

Izvori

Vanjske poveznice
Kanal na YouTubeu
Discogs
Teatar.hr

Životopisi, Split
Hrvatski gitaristi

Bojan Beladović


Eksik Şiir Sezen Aksu'nun 1975-2006  yılları arasında yazmış olduğu şarkı sözlerinden oluşan kitaptır. Aralık 2006'da Metis Yayınları tarafından piyasaya sunuldu. İlk 4 günde 17.000 adet satıldı. Toplam 197 şiirin yer aldığı kitabın ikinci baskısı Ocak 2007'de yapıldı.

Toplam sayfa sayısı 224 olan kitabın ebatları ise 13.5x21.5 cm'dir.

Kitap Hakkında Yazılan Yazılardan Bazıları
 Ayşe Kulin, "Biz sende tutuklu kaldık", Radikal Kitap Eki, 15 Aralık 2006
 Tuna Kiremitçi, "Sezen sana teşekkür ederim", Radikal Kitap Eki, 15 Aralık 2006
 Ahmet Cemal, "Bir Sezen Aksu Kitabı...", Cumhuriyet, 21 Aralık 2006
 Pakize Barışta,"Sezen Aksu-Eksik Şiir", K Dergi.
 Engin Turgut, "Aşk şarkılarının iflah olmaz şairi", Cumhuriyet Kitap Eki, 18 Ocak 2007

Dış bağlantılar
 Metis Edebiyat
 NTVMSNBC haber sitesi  - "Sezen Aksu'nun 'Eksik Şiir'i rekora gidiyor"

Şiir kitapları
Sezen Aksu
2006 kitapları
Türkiye kitapları
2000'lerde Türkçe kitaplar

Eksik Şiir


Annie Denton Cridge, née en  à Darlington en Angleterre et morte en  à Riverside en Californie, est une suffragiste, socialiste, conférencière et autrice née au Royaume-Uni.  Elle déménage aux États-Unis vers 1842 pendant l'époque industrielle et victorienne. Cridge est une autrice qui a écrit principalement sur les droits des femmes et le spiritisme. Au milieu du XIXe siècle, le spiritisme était considéré comme le seul groupe religieux qui reconnaissait l'égalité des femmes. Ann Braude, dans son livre, Radical Spirits, définit le spiritisme comme « un nouveau mouvement religieux visant à prouver l'immortalité de l'âme en établissant une communication avec les esprits des morts… Il offrait une alternative à l'ordre religieux établi. Il avait deux attraits pour des milliers d'Américains : la rébellion contre la mort et la rébellion contre l'autorité ».

Biographie
Annie Denton Cridge naît sous le nom d'Annie Denton, en Angleterre en 1825. Dans les années 1840, elle et son frère William émigrent en Amérique, où elle épouse Alfred Cridge.Annie Denton Cridge et son mari vivent à Dayton, Ohio, et publient un journal appelé The Vanguard . The Vanguard est dédié au « spiritualisme », à la réforme positive et à la littérature progressiste». Il est publié pendant une période dite de « crise de la foi » qui émerge au XIXe siècle en réponse à la rupture avec le romantisme et à l'émergence des développements scientifiques. Annie Denton Cridge connait elle-même une période de crise de foi, qui est marquée par deux incidents au début de sa vingtaine et qui lui font rejoindre les sphères littéraire et politique. Quand Annie Denton Cridge a vingt-deux ans, elle commence une série d'articles autobiographiques intitulée My Soul's Thraldom and Its Deliverance. Une partie de son travail est publiée dans chaque édition de The Vanguard. La série parle de son rejet de l'éducation évangélique en Angleterre qui lui a été donnée par ses  parents. Elle indique que les doctrines méthodistes de ses parents « ont transformé le paradis en enfer ». Au chapitre six de son autobiographie, elle écrit : « La religion ! ne l'appelons pas par ce nom : c'est le démon de la misère. Quoi d'autre pourrait anéantir le rire argentin de la jeunesse, geler les jaillissements de joie et enchaîner l'âme dans la nuit éternelle ! ». Elle lutte pour trouver une vérité spirituelle, fluctuant entre différentes perceptions des pratiques religieuses de l'époque. De plus, un événement change sa vie en 1857, alors qu'elle a vingt-trois ans. Elle donne naissance à un petit garçon, mais il ne survit que quelques mois. Après la mort de son fils, on rapporte que Annie Denton Cridge aurait « vu les esprits de ses propres parents morts au-dessus de son canapé, attendant d'emporter son doux esprit. Elle aurait vu l'esprit de son bébé se retirer de son corps et assumer un corps spirituel, avec l'aide de ses grands-parents [décédés] ».

Au cours des années 1860, les Cridge travaillent comme réformateurs à Washington DC. (Alfred écrit plus tard le livre Proportional Representation including its relationship to initiative and referendum publié en 1904. ). En 1870, elle vivait en Pennsylvanie.

Annie Denton Cridge a un fils qui a survécu, Alfred Denton Cridge, qui a écrit une œuvre de science-fiction : Utopia ; Ou, l'histoire d'une planète éteinte, expliquée psychométriquement (1884), l'un des premiers romans de science-fiction américains.

Œuvres notables

Man's Rights; Or, How Would You Like It? Comprising Dreams
Annie Denton Cridge publie Man's Rights; Or, How Would You Like It?, une œuvre de science-fiction utopique et satirique, en 1870. C'est le premier roman utopique féministe connu écrit par une femme .

Le texte présente neuf rêves vécus par une narratrice à la première personne. Dans les sept premiers rêves, elle visite la planète Mars, trouvant une société où les rôles sexuels traditionnels et les stéréotypes sont inversés. Le narrateur est témoin de l'oppression des hommes sur Mars et de leur lutte pour l'égalité. Bien qu'initialement confinés à la maison et strictement contrôlés, ils peuvent commencer à travailler à leur libération après que les progrès technologiques les ont libérés de certaines de leurs corvées domestiques exténuantes. Dans les deux derniers rêves, la narratrice visite un futur États-Unis, gouverné par une femme présidente et avec un équilibre égal d'hommes et de femmes à la Chambre et au Sénat. Les législatrices ont commencé à cesser d'imposer des amendes et d'emprisonner les femmes prostituées, et ce sont maintenant les clients masculins qui sont arrêtés et envoyés dans des maisons de correction. Un grand nombre de femmes se sont lancées dans l'agriculture et la nation a un avenir économique prometteur. La narratrice conclut en se demandant si ce rêve ne serait pas, après tout, une prophétie ?

Autres œuvres notables
Annie Denton Cridge a également écrit un roman pour enfants, intitulé The Crumb-Basket (1868). Ce livre contient des dizaines d'histoires courtes, de seulement quelques pages chacune, dans lesquelles elle discute de la science, de la religion et du féminisme à un niveau très basique. Elle écrit en tant que narratrice à la première personne, interrogeant les enfants sur les droits des femmes, les droits des enfants et le spiritisme. L'une de ses histoires, intitulée To My Boy Friends, s'adresse aux jeunes garçons. Elle leur demande : Vous avez probablement entendu parler des droits des femmes. D'abord, pensez à votre joyeuse sœur et cousine, Lizzie ou Emma, avec leurs yeux brillants et leurs voix musicales ; et puis dites-moi si vous ne voudriez pas qu'elles soient aussi heureuses et aussi libres que vous l'êtes quand vous êtes des hommes et elles des femmes. Ne pensez-vous pas qu'elles doivent être éduquées aussi bien que vous ? Gagner autant d'argent et avoir le droit de l'utiliser comme si c'était le leur ? Ne pensez-vous pas qu'elles devraient aider à faire les lois par lesquelles elles doivent être gouvernés, ou à dire qui ira au Congrès, autant que les hommes ?Cridge a également écrit des non-fictions autobiographiques, telles que My Soul's Thraldom and Its Deliverance (1856), et d'autres pièces en série, telles que Laws of Friendship, A Story from Real Life et des nécrologies sur la mort de son fils. Nombre de ses articles peuvent être lus dans les numéros archivés de Vanguard trouvés à l'Association Internationale pour la Préservation des Périodiques Spiritualistes et Occultes.

Analyse littéraire

Éléments littéraires
Dans l'esprit de l'ère victorienne, deux éléments littéraires que Annie Denton Cridge utilise dans son travail sont le réalisme psychologique et le courant de conscience. Elle écrit à travers le courant de conscience dans Man's Rights; Or, How Would You Like It? en écrivant une série de rêves dans un récit à la première personne, interrompue par ses propres pensées dans le rêve, et discute également de son écriture littérale du rêve en dehors du récit. Par exemple, après avoir inscrit son rêve, elle écrit : « Je me suis réveillée : ce n'était qu'un rêve. Mon mari se tenait à mon chevet. « Annie, Annie ! » il a dit. « Réveille-toi Annie ! Ta nouvelle fille n'est bonne à rien. Vous devrez vous lever et vous occuper d'elle, sinon je ne prendrai pas de petit déjeuner. . . . Je me levai : et, pendant que mon mari prenait son petit-déjeuner, je réfléchissais à mon étrange rêve ». Elle relaie ses histoires par des moyens réalistes plutôt que romantiques. Ses perceptions sensorielles, ses pensées conscientes et inconscientes s'entremêlent, ininterrompues par une narration forcée. De plus, Annie Denton Cridge se concentre sur les motivations et les pensées internes des personnages de Man's Rights; Or, How Would You Like It? et The Crumb-Basket. Le réalisme psychologique est donc découvert dans sa méthode de narration.

Annie Denton Cridge pratique une écriture ancrée dans la culture moderne de l'époque et se positionne comme écrivaine-créatrice-critique. TS Elliot écrivait que l'écriture créative devait être consciente de la culture actuelle. Toute la fiction et la non-fiction de Annie Denton Cridge débattent des problèmes les plus actuels de l'époque, la poussant vers le moderne loin du romantisme. De plus, une des qualités de l'écriture de Virginia Woolf est utilisée par Cridge, écrivaine-créatrice en tant que critique. Alors que Annie Denton Cridge  raconte des histoires pour enfants qui sont fictives, chaque histoire a un message politique intégré dans son langage narratif. Elle fait appel aux enfants, leur demandant ce qu'ils pensent de l'inégalité entre les hommes et les femmes, et critique les stéréotypes de genre traditionnels de la domesticité et de la fragilité féminines et de l'oppression masculine des émotions. Dans l'une de ses histoires, elle dit aux femmes de « s'ébattre, crier et danser joyeusement ; vous avez deux cent neuf muscles qui doivent être exercés. Courez, et criez aussi ; car vos poumons ont besoin d'une haleine pleine et d'air pur, autant que les fleurs ont besoin de rosée et de soleil » fusionnant les thèmes des droits des femmes avec un langage descriptif.

Préceptes littéraires
Les œuvres d'Annie Denton Cridge peuvent être classées de manière critique avec l'écriture féministe avant et après son époque. Annie Denton Cridge partage des similitudes avec Christine de Pizan, une écrivaine créative médiévale qui a écrit une histoire utopique, Le Livre de la Cité des Dames. Elle a écrit en tant qu'écrivaine créative et en tant que critique, a utilisé la satire et a entrelacé la croyance religieuse dans son travail. Pizan et Annie Denton Cridge ont toutes deux rejoint une communauté littéraire dominée par les hommes avant leur temps et ont contribué à la littérature utopique féminine. Lee Cullen Khanna, une critique féministe des utopies, a écrit que « les utopies peuvent avoir un effet spirituel ou religieux » car elles symbolisent une société changée. Les utopies des femmes « reflètent souvent ce qui manquait aux femmes et ce que les femmes voulaient au moment où les livres ont été publiés ». Dans leurs sociétés utopiques, les femmes se concentrent généralement sur les caractéristiques intangibles de l'existence humaine, telles que la famille, la sexualité et le mariage.

Annie Denton Cridge écrit dans une phase dite « féminine » entre 1790 et 1880. Caractéristique des écrivaines féministes de l'époque, elle peut être comparée à des écrivaines telles qu'Ann Radcliffe, Mary Shelley et Jane Austen en tant que romancières. Cependant, son écriture est transitoire, traversant les phases féministes et féminines. Elle est une pionnière moins progressiste que Mina Loy et son Manifeste féministe entre 1880 et 1930. Leur  principale était axée sur la réforme du mariage. Loy écrit: « La valeur de l'homme est entièrement évaluée en fonction de son utilisation ou de son intérêt pour la communauté, la valeur de la femme dépend entièrement du hasard, de son succès ou de son succès à manœuvrer un homme pour qu'il assume sa responsabilité à vie. ». De même, Annie Denton Cridge écrit sur les femmes dégradées dont la seule « affaire est de se marier », et dans sa satire Men's Rights, dans laquelle les rôles victoriens des hommes et des femmes sont inversés, un père dit à son fils que tout ce qu'il a à faire est « d'apprendre à sois une bonne ménagère, car tu te marieras un jour et tu auras à t'occuper de tes enfants. » Annie Denton Cridge se demande « pourquoi sont-ils dans cet état pitoyable ? », présentant sa position sur le mariage à travers la fiction plutôt que la critique. De plus, Annie Denton Cridge est une précurseure de Virginia Woolf de la phase féminine, de 1930 à aujourd'hui, car Virginia Woolf pensait que l'écriture masculine et féminine était intrinsèquement différente. Annie Denton Cridge écrit de la fiction « féminine » plutôt que du journalisme « masculin », et  explore la vie domestique, le mariage et le célibat pour les femmes par rapport aux hommes - en gros à peu près aussi les centres d'intérêt de la critique de Virginia Woolf. En outre, Annie Denton Cridge et Virginia Woolf écrivent toutes deux en tant qu'écrivaines-créatrices-critiques et utilisent la technique du flux de conscience.

Références

Annexes

Bibliographie
 .
 Annie Denton Cridge, "Les Droits des hommes (ça vous plairait à vous ?)", dans Quatre rêves, une poétique militante, traduction et présentation de Leslie de Bont, Nantes, éditions Bardane, 2022, p. 19-49.

Liens externes
 Travaux d'Annie Denton Cridge at LibriVox (public domain audiobooks)

Naissance en 1825
Naissance à Darlington (Royaume-Uni)
Écrivaine américaine de science-fiction
Écrivain américain du XIXe siècle
Suffragette américaine
Pages avec des traductions non relues
Décès en 1875
Décès à Riverside (Californie)
Écrivaine américaine de science-fiction féministe

Annie Denton Cridge


Louis Marie Joseph Belurgey de Granville, né à Versailles le  et mort à Paris le , est un auteur dramatique français.

Biographie
Militaire, il est promu capitaine en 1819, peu de temps avant de trouver la mort. Il est le père de Joseph Félix Amédée Belurgey de Granville, qui sera préfet de l'Aube (1855-1857), de la Mayenne (1857-1865) et de la Meuse (1865).

Œuvres
 1800 : La Martingale ou le Secret de gagner au jeu, arlequinade-vaudeville en 1 acte et en prose, avec Francis baron d'Allarde et Joseph Servières, théâtre des Troubadours, 23 décembre ; Rouen, Théâtre des Arts, 21 septembre 1801
 1818 : La Double Fête, à-propos, avec Jean-Baptiste-Charles Vial, Théâtre de l'Odéon, 24 août

Notes et références

Liens externes

Dramaturge français du XIXe siècle
Militaire français du XIXe siècle
Naissance en octobre 1780
Naissance à Versailles
Décès en janvier 1819
Décès dans l'ancien 2e arrondissement de Paris
Décès à 38 ans

Louis Marie Joseph Belurgey


The traditional Chinese holidays are an essential part of harvests or prayer offerings. The most important Chinese holiday is the Chinese New Year (Spring Festival), which is also celebrated in overseas ethnic Chinese communities (for example in Malaysia, Thailand or the USA). Traditional holidays are varied from region to region but most are scheduled according to the Chinese calendar (exceptions, like the Qing Ming and Winter Solstice days, fall on the respective Jie qi (solar terms) in the Agricultural calendar).

Public holidays
Traditional holidays are generally celebrated in Chinese-speaking regions. For the most part however, only Chinese New Year, Qingming Festival, the Dragon Boat Festival and Mid-Autumn Festival are statutory public holidays. This is the case in both mainland China and Taiwan whilst Hong Kong and Macau also observe Buddha's Birthday and Chung Yeung Festival. In Singapore, Chinese New Year is the only traditional Chinese public holiday, likewise with Malaysia.

Each region has its own holidays on top of this condensed traditional Chinese set. Mainland China and Taiwan observe patriotic holidays, Hong Kong and Macau observe Christian holidays, and Malaysia and Singapore celebrate Malay and Indian festivals.
 Public holidays in the People's Republic of China
 Holidays in Hong Kong
 Holidays in Macau
 Public holidays in the Republic of China
 Holidays in Taiwan (including unofficial holidays)
 Holidays in Singapore
 Holidays in Malaysia
 List of festivals in China

See also
Jingchu Suishiji, an important text on the transition from ancient Chinese festivals to the present traditional ones
Culture of China
List of annual events in China

References

External links
 Traditional Chinese festivals on china.org.cn

Chinese culture

Public holidays in China
Traditional holidays

List of observances set by the Chinese calendar


An Epidendrum podocarpophilum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Epidendrum podocarpophilum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum podocarpophilum


Yolanda da Purificação Mambo Gaspar Tati (Cabinda, 9 de novembro de 1991) é uma engenheira petrolífera, apresentadora, empresária e locutora de rádio.

Percurso
Tem uma licenciatura em engenharia civil e um mestrado em engenharia de petróleos. Trabalhou como engenheira petrolífera na TotalEnergies, em Angola durante um ano, até novembro de 2015, altura em que se mudou para Portugal. Em 2015, passou a dirigir o Tête-à-Tête, uma casa de hóspedes em Lisboa, enquanto trabalhava na Galp.

Tornou-se vlogger ao criar um canal de YouTube homónimo, onde fala de diferentes assuntos para uma "educação fora de formato". Em 2018, foi anunciada como comentadora do programa Secret Story, do canal de televisão português TVI e, no mesmo ano, apresentou a cerimónia da Olimpíada Internacional de Física (IPhO), que aconteceram em Lisboa.

No dia 6 de março de 2020 lançou a marca de roupa Champagne Mama, uma linha de roupa vintage que recupera peças usadas. De acordo com uma entrvista concedida à revista NIT, Yolanda Tati decidiu criar a marca pela popularidade do seu próprio estilo entre as suas seguidoras. A campanha de propaganda da marca foi pautada pela diversidade, ao escolher modelos de diferentes etnias, géneros e de mobilidade reduzida.

Em 2021, foi nomeada embaixadora da marca O Boticário. Em dezembro de 2021, apresentou a gala Power List 100 Pessoas Mais Influentes da Lusofonia, da BANTUMEN. Em 2019 passou a apresentar a rubrica "Say What!", do canal de YouTube Fox Comedy. No mesmo ano, escreveu o prefácio do livro Empodere-se, de Maynara Fanucci.

Pela popularidade e capacidade de engajamento nas redes sociais, Yolanda foi convidada a estar presente no 47.º aniversário da revolução de 1974, num encontro entre jovens e o Presidente da República Marcelo Rebelo de Sousa, com o objetivo de partilhar visões sobre os desafios da liberdade e da democracia.

Em 2022, desvinculou-se da equipa de locutores da Rádio Cidade, onde se tornou numa das mais populares animadoras de rádio nacionais, e foi ainda nomeada "Personalidade Referência de Business", pela revista Forbes portuguesa.

Reconhecimento
Em 2022, foi nomeada para a Bantumen Powerlist 100, que distingue as 100 Personalidades Negras Mais Influentes da Lusofonia.

Ligações Externas

 IMDb de Yolanda Tati

 Consultoryo - podcast de Yolanda Tati

Naturais de Cabinda (província)
Nascidos em 1991
Engenheiros de Angola
Youtubers de Angola

Yolanda Tati


L'hôtel de ville de Monaco (, « mairie de Monaco »), anciennement collège Saint-Charles (), est un bâtiment du  à Monaco. Il accueille notamment le Conseil communal de la cité-État.

Situation et accès
L'édifice est situé sur la place de la Mairie, au centre du quartier de Monaco-Ville, et plus largement au sud-est de la principauté de Monaco.

Histoire

Le collège Saint-Charles est décidé et établi en 1881. L'établissement est d'abord confié par le prince à des prêtres libres de différentes origines avant d'être sous la direction de frères marianistes. Les locaux deviennent ceux de la mairie et la cérémonie d'inauguration du nouvel aménagement a lieu le , à .

Structure

Personnalités notables
 Guillaume Apollinaire, élève au collège Saint-Charles de 1888 à 1896.

Références

Annexes

Articles connexes
 Hôtel des Postes de Monaco
 Chapelle de la Miséricorde de Monaco
 Palais de justice de Monaco
 Hôtel du Conseil d'État et des Juridictions suprêmes
 Hôtel du Gouvernement (Monaco)

Liens externes

Architecture à Monaco
Monaco-Ville
Architecture au XIXe siècle

Hôtel de ville de Monaco


Loretta King (Phoenix, Arizona, Estados Unidos, 20 de agosto de 1927 - Century City, California, Estados Unidos, 10 de septiembre de 2007) fue una actriz estadounidense conocida por papel como protagonista femenina en la película  La novia del monstruo, dirigida por Ed Wood en 1955.

Filmografía
 Hallmark Hall of Fame (serie de televisión) (1955) .... Louise Livingston
 La novia del monstruo (1955) .... Janet Lawton
 Tough (1974)
 Joey (1977)

Enlaces externos

Actrices de Arizona

Loretta King


Félicien Eugène Albert, conde Goblet d'Alviella (Ixelles, 10 de agosto de 1846 − Ixelles, 9 de septiembre de 1925) fue un abogado y político belga. Trabajó como senador liberal y profesor de Historia de las Religiones y rector de la ULB (Universidad Libre de Bruselas).

Era padre de Félix Goblet d'Alviella, abogado y director de la revista Revue de Belgique.

Se hizo famoso por el libro La migración de los símbolos, que es uno de los fundamentos religiosos de la arqueología. Era masón, miembro de la logia Les Amis Philanthropes (iniciada en 1870), gran maestre de la Gran Oriente de Bélgica (1884), y gran comendador del Supremo Consejo en 1900.

Algunas publicaciones

 1885: The Contemporary Evolution of Religious Thought in England ('la evolución contemporánea del pensamiento religioso en Inglaterra').
 1892: Lectures on the origin and growth of the conception of God as illustrated by anthropology and history ('conferencias sobre el origen y desarrollo de la concepción de Dios como se ilustra en la antropología y la historia'), se trata de las conferencias Hibbert dictadas por Eugene en el Balliol College de Oxford en 1891, aunque se le negó el uso de una habitación por la autoridad universitaria debido a sus puntos de vista inconformista y no sectaria de la religión cristiana y otras cuestiones análogas.
 1894: Symbols: their migration and universality. Dover Publications, 1894.
 1903: Eulisinia: de quelques problèmes relatifs aux mystères d'Eulisis ('Eulisinia [sic, por Eleusinia]: de algunos problemas relativos a los misterios de Eulisis [sic, por Eleusis]').

Notas

Enlaces externos
 Patrimoine-Stephanois.be (mausoleo de E. Goblet d'Alviella).

Políticos de Bélgica del siglo XIX
Políticos de Bélgica del siglo XX
Nobles de Bélgica del siglo XIX
Historiadores de Bélgica del siglo XIX
Alumnado de la Universidad Libre de Bruselas
Profesores de la Universidad Libre de Bruselas
Masones de Bélgica
Condes
Nobles de Bélgica del siglo XX
Doctores honoris causa
Miembros de la Real Academia de Bélgica
Index Librorum Prohibitorum
Nacidos en Bruselas
Historiadores de Bélgica del siglo XX

Eugène Goblet d'Alviella


Angelica Morrone di Silvestri, née le  à Cosenza (Italie), est une fondeuse dominiquaise.

Biographie
En 2014, comme son mari Gary di Silvestri, elle obtient sa qualification pour les Jeux olympiques de Sotchi, grâce à un nombre suffisant de points, même si le plus souvent, ils finissent en fond de classement et qu'elle doit attendre son ultime course pour connaître son sort.

À l'origine, elle pratique le ski de fond en tant que loisir, puis six ou sept ans avant les jeux de Sotchi, elle commence à s'investir sérieusement dans le sport. Également, avec son mari, elle remplit des missions humanitaires aux îles caraïbes, dont à la Dominique. Ainsi, après avoir payé une somme d'environ  dollars, ils obtiennent la nationalité dominiquaise, avant de fonder la fédération de Dominique de ski. Ils deviennent les premiers athlètes dominiquais à participer à des jeux olympiques d'hiver. Le couple est originaire du Montana et ils s'entraînent à Canmore, dans l'Alberta.

Alors qu'elle doit courir le dix kilomètres classique le , elle se blesse à l'entraînement et ne peut donc pas prendre le départ de la course.

Sa participation aux Jeux olympiques est controversée, car elle est accusée d'avoir corrompu des membres du comité international olympique, ainsi que d'avoir menti sur ses capacités sportives. De plus, son couple est accusé d'évasion fiscale, lors de la vente d'une propriété aux îles Turques-et-Caïques en 2006, mais ils ne sont pas poursuivis.

Notes et références

Liens externes

Naissance à Cosenza
Naissance en novembre 1965
Fondeuse dominiquaise
Fondeuse aux Jeux olympiques d'hiver de 2014

Angelica di Silvestri


Arpitania (în Arpitană și italiană: Arpitania, franceză: Arpitanie) este un termen ce denotă unitatea etnico-culturală la vest de munții Alpi, vorbitori de limba Franco-Provensală (numită și Arpitană).

"Arpitania", astfel, corespunde aproximativ teritoriului istoric a ținutului Savoia și a statului succesor al său: Ducatul de Savoia:

 Franța (Ain, Rhône, Savoie, Haute-Savoie, o mare parte din departamentul Isere, sudul departamentului Franche-Comté).
 Italia (Valea Aosta, părți din Piemont, Daunia/Arpitan Celle di San Vito, Foggia în Apulia)
 Elveția (Elveția franceză, cu excepția celei de nord și partea de vest a cantonului Jura)

Note

Geografia Italiei
Geografia Franței
Geografia Elveției

Arpitania


An Thrixspermum tahanense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Cedric Errol Carr. An Thrixspermum tahanense in nahilalakip ha genus nga Thrixspermum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Thrixspermum

Thrixspermum tahanense


Salix cantabrica es una especie de sauce perteneciente a la familia de las salicáceas. Se encuentra en  España.

Descripción

Es un arbusto que alcanza un tamaño de 2-3 m de altura. Las ramas adultas son glabras, de color negro, castaño-rojizo o pardo-grisáceo; a veces en algunos ejemplares la corteza en ramas glabras se exfolia; la madera descortezada con estrías longitudinales dispersas. Las yemas y brotes tomentosos, luego glabrescentes. Las hojas de 5-10 × 1-3 cm, transovado- lanceoladas, lanceoladas o transovado-elípticas, de ápice agudo, recurvado, base redondeada o cortamente atenuada y margen revoluto, paucidentado, por rareza dentado-serrado o crenado; ± tomentosas, a menudo glabrescentes, con pelos adpresos, por el haz, y plateadas, con pelos adpresos y seríceos más densos, por el envés; nervio central y los 6-8 pares de nervios laterales algo hundidos por el haz y ligeramente prominentes en el envés; pecíolo peloso, de 0,5 cm, con base ensanchada; estípulas semirreniformes, pelosas, persistentes. Los amentos de 3-7 × 1-2 cm, coetáneos o subcoetáneos, sobre pedúnculos con brácteas foliáceas con pelos adpresos, seríceos; brácteas florales transovadas, largamente pelosas, con ápice obtuso más obscuro que la base. Flores masculinas con estambres de filamentos libres y pelosos en la base; las femeninas con pistilo tomentoso,pedicelado, a veces igual o más largo que la bráctea; estilo largo, estigmas bífidos.

Distribución y hábitat

Se encuentra en las orillas de los ríos, arroyos y torrentes, sobre todo en vegas que sufren inundaciones; a una altitud de 700- 1800 metros, en la cordillera Cantábrica, Picos de Urbión y Pirineos.

Taxonomía

Salix cantabrica fue descrita por Karl Heinz Rechinger y publicado en Oesterr. Bot. Z. 109: 374, en el año (1962)
Citología
Número de cromosomas de S. cantabrica (Fam. Salicaceae) y táxones infraespecíficos: 2n = 76.
Etimología
Salix: nombre genérico latino para el sauce, sus ramas y madera.

cantabrica: epíteto geográfico que alude a su localización en Cantabria.

Nombre común

Castellano: salce, salcera, salcino, salguera, salguera serrana.

Referencias

Enlaces externos

cantabrica
Endemismos ibéricos
Plantas descritas en 1962
Plantas descritas por Rech.f.

Salix cantabrica


Sapatgram es una localidad de la India en el distrito de Dhubri, estado de Assam.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 42  a 244 km de la capital estatal, Dispur, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 36 676 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Assam

Sapatgram


Critic pentru calitate () constituie o caracteristică a unui proces sau a unei componente care are o influență directă asupra faptului dacă produsul sau procesul general sunt percepute de client a fi de calitate acceptabilă. Identificarea caracteristicilor specifice, măsurabile, critice pentru calitate este esențială pentru îmbunătățirea semnificativă și măsurabilă a procesului de afaceri. Caracteristicile "critice pentru calitate" sunt parametri critici pentru calitate care ajută la transpunerea necesităților și dorințelor clientului (vocea clientului-VOC) în caracteristici măsurabile ale produselor sau serviciilor, exprimate în termenii organizației, cu niveluri sau specificații de performanță care vor asigura satisfacția clientului sau utilizatorului. Caracteristicile critice pentru calitate reprezintă ceea ce este important pentru calitatea proceselor sau serviciilor, pentru a asigura lucrurile care sunt importante pentru client.

Situații de utilizare

Situațiile curente când se aplică acest concept în procesele de afaceri pot fi:

 După ce au fost colectate informații privind vocea clientului (VOC);
 În cazurile când sunt analizate cerințele clienților;
 Înainte de a stabili ce caracteristici privind calitatea trebuie îmbunătățite în mod prioritar;
 În situațiile în care cerințele clienților sunt complexe, ample sau în mod vag exprimate. O cerință vagă (fuzzy) poate fi una care are un caracter mai mult calitativ, de exemplu "confortul scaunului șoferului într-un automobil."

Procedura de aplicare
Se deosebesc următorii pași în aplicarea procedurii "critic pentru calitate".
Se enumeră cerințele clientului privind produsele sau serviciile, pe cât posibil cu cuvintele sale.
Se abordează prima cerință, utilizând întrebări pentru clarificare. Dintre întrebările utile fac parte:
Ce înseamnă aceasta în realitate pentru client?
Ce înseamnă aceasta pentru fiecare subsistem component al produsului sau etapă a procesului sau sarcină a serviciului?
Cum putem măsura această cerință?
Se realizează o verificare "necesară și suficientă" a răspunsurilor. În acest scop trebuie utilizate două întrebări:
"Este îndeplinirea fiecăreia dintre aceste caracteristici necesară pentru ca clientul să fie satisfăcut?" Dacă specificațiile nu sunt suficiente, se decide ceea ce lipsește și se completează aceste specificații.
"Este îndeplinirea fiecăreia dintre aceste caracteristici suficientă pentru ca clientul să fie satisfăcut?" Dacă specificațiile nu sunt suficiente se decide ce lipsește și se completează.
Se evaluează dacă toate caracteristicile sunt măsurabile, utilizând definiții operaționale pentru a le clarifica. În contextul de față, definițiile operaționale sunt definiții uzuale ale unor termeni sau ale unor proceduri importante din procesul de măsurare și colectare a datelor. Aceste caracteristici sunt cele "critice pentru calitate (CTQ)." CTQ este abrevierea pentru Critical To Quality.
Se procedează similar pentru fiecare dintre celelalte cerințe.
Se definesc obiective pentru fiecare indicator al calității.

Trăsături distinctive
 Caracteristicile "critice pentru calitate" sunt atribute specifice produselor sau proceselor care sunt esențiale în percepția clienților privind calitatea, care pot fi măsurate  și pe care organizația le poate controla.
 Arborele critic pentru calitate () este o parte a metodologiei Six Sigma. Toate elementele CTQ trebuie să fie considerate în contextul ingineriei sistemelor, cu CTQ legate împreună prin arborele critic pentru calitate.
 QFD - Desfășurarea funcției calității () este o modalitate mai structurată de a identifica elementele CTQ. QFD este o tehnică acceptată pentru legarea cerințelor vagi ale clienților cu cerințele tehnice cantitative detaliate ale sistemului (CTQ).

Note

Termeni de afaceri
Managementul calității

Critic pentru calitate


Semerkant, Özbekistan'ın güney kesimindeki bir şehirdir. Ayrıca şunları da ifade etmektedir:

 Semerkant, Fransız yazar Amin Maalouf'un yazdığı roman.

Semerkand şeklinde,

 Semerkand, dergi.
 Semerkand Aile, dergi.
 Semerkand TV, televizyon kanalı.
 Semerkand Yayınları, sesli ve görüntülü yayın hizmetleri sunmakta olan yayınevi.

Semerkant (anlam ayrımı)


Heriberto Andrés Bodeant Fernández (Young, 15 de junho de 1955) é um ministro uruguaio e bispo católico romano de Canelones.

Heriberto Andrés Bodeant Fernández frequentou a escola em sua cidade natal e depois estudou no Instituto de Formación Docente del Uruguay em Paysandú e no Instituto de Pofesores Artigas. De 1975 a 1979 lecionou história em várias escolas públicas de sua cidade natal. Em 1980 Bodeant Fernández entrou no seminário interdiocesano Cristo Rey em Montevidéu e estudou filosofia e teologia católica no Instituto Teológico de Montevidéu. Em 27 de setembro de 1986, recebeu o Sacramento da Ordem para a Diocese de Salto do Bispo Coadjutor de Salto, Carlos Alberto Nicolini, na Igreja do Sagrado Corazón de Jesús em Jovem.

De 1986 a 1988, Heriberto Andrés Bodeant Fernández foi vigário paroquial da paróquia de Nossa Senhora do Pilar em Fray Bentos, antes de se tornar vigário paroquial da paróquia de San José Obrero em Paysandú. Em 1989 foi enviado para a França para continuar seus estudos, onde obteve uma licenciatura em teologia católica pela Universidade Católica de Lyon em 1991. Depois de retornar à sua terra natal, Bodeant Fernández trabalhou brevemente como vigário paroquial da paróquia de Sagrado Corazón em Paysandú. A partir de 1993 lecionou no Instituto Teológico e na Universidade Católica do Uruguai em Montevidéu. De 1998 a 2000, Heriberto Andrés Bodeant Fernández foi secretário da Pastoral Vocacional da Conferência Episcopal do Uruguai, antes de se tornar Diretor do Escritório de Catequese da Diocese de Salto, responsável pela Pastoral da Educação Católica e do Ensino Superior . Foi também membro do Conselho dos Presbíteros e do Colégio dos Consultores.

Em 28 de junho de 2003, o Papa João Paulo II o nomeou Bispo Titular de Ampora e o nomeou Bispo Auxiliar de Salto. O bispo de Salto, Daniel Gil Zorrilla SJ, o consagrou em 27 de setembro do mesmo ano na Catedral de Salto; Os co-consagradores foram o Bispo Emérito de Salto, Marcelo Mendiharat Pommies, e o Bispo de Mercedes, Carlos María Collazzi Irazábal SDB. Seu lema Nada es imposible para Dios ("Para Deus nada é impossível") vem de Lc 1.37 EU. De 2004 a 2009, Heriberto Andrés Bodeant Fernández foi Presidente da Comissão de Pastoral Juvenil e do Departamento de Pastoral Vocacional da Conferência Episcopal do Uruguai.

Em 13 de junho de 2009, o Papa Bento XVI o nomeou ao bispo de Melo.  A posse ocorreu em 18 de julho do mesmo ano. De 2013 a 2016, Bodeant Fernández também foi Secretário Geral da Conferência Episcopal do Uruguai. Desde 2016 é novamente presidente da comissão para a pastoral juvenil e desde 2019 também coordenador nacional da pastoral matrimonial. O Papa Francisco o nomeou Bispo de Canelones em 19 de março de 2021. A posse ocorreu em 18 de abril do mesmo ano.

Ver também

Bispos católicos do Uruguai

Heriberto Andrés Bodeant Fernández