Einojuhani Rautavaara (; 9 October 1928 – 27 July 2016) was a Finnish composer of classical music. Among the most notable Finnish composers since Jean Sibelius (1865–1957), Rautavaara wrote a great number of works spanning various styles. These include eight symphonies, nine operas and twelve concertos, as well as numerous vocal and chamber works. Having written early works using 12-tone serial techniques, his later music may be described as neo-romantic and mystical. His major works include his first piano concerto (1969), Cantus Arcticus (1972) and his seventh symphony, Angel of Light (1994).

Life
Rautavaara was born in Helsinki in 1928. His father Eino Alfred Rautavaara (né Jernberg; 1876–1939; he changed his last name in 1901) was an opera singer and cantor, and his mother Elsa Katariina Rautavaara (née Teräskeli; originally Träskelin) (1898–1944) was a doctor. His early childhood was molded by the musicianship of his father, and at the encouragement of his mother, Einojuhani began to casually learn piano when he was young. His father died when Einojuhani was 10 years old, with his mother dying less than 6 years later. He went to live with his aunt Hilja Helena Teräskeli (1893–1958) in the city of Turku, where he began taking formal piano lessons at the age of 17.

Rautavaara attended the University of Helsinki to study piano and musicology, and eventually studied composition at the Sibelius Academy under Aarre Merikanto from 1948 to 1952. He first came to international attention when he won the Thor Johnson Contest for his composition A Requiem in Our Time in 1954, despite having, according to Rautavaara, "...absolutely no experience of writing for brass band and [a] composition technique [that] was immature at the time..." Nevertheless, the work prompted Jean Sibelius to recommend him for a scholarship to study at the Juilliard School in New York City. There he was taught by Vincent Persichetti, and he also took lessons from Roger Sessions and Aaron Copland at Tanglewood. Reflecting on his time enrolled in Juilliard, Rautavaara later said that living in Manhattan was, "Maybe the most important experience, [and] taught much more about life to me than all those teachers about music." He then returned to Helsinki and graduated from the Sibelius Academy in 1957, later choosing to study further in Switzerland that same year, under the tutelage of Swiss composer Wladimir Vogel. The following year, he traveled to Cologne, Germany to study under German composer Rudolf Petzold.

Rautavaara served as a non-tenured teacher at the Sibelius Academy from 1957 to 1959, music archivist of the Helsinki Philharmonic Orchestra from 1959 to 1961, rector of the  in Helsinki from 1965 to 1966, tenured teacher at the Sibelius Academy from 1966 to 1976, artist professor (appointed by the Arts Council of Finland) from 1971 to 1976, and professor of composition at the Sibelius Academy from 1976 to 1990. Some of his more famous pupils during this era were Finnish composer Kalevi Aho and conductor Esa-Pekka Salonen.

He married Heidi Maria "Mariaheidi" Suovanen, an actress, in 1959. Together they had two sons (Markojuhani and Olof) and a daughter (Yrja). They separated in 1982 and divorced in 1984, after he fell in love with Sinikka Koivisto, who was 29 years his junior. In 1984 he married Sinikka, who survived him.

Rautavaara was awarded the Finnish State Prize for Music in 1985.

After an aortic dissection in January 2004, Rautavaara spent almost half a year in intensive care before recovering and continuing his work. The Finnish government gave him strong support during this time, and named him an arts professor, paying him only to compose. He died on 27 July 2016 in Helsinki from complications of hip surgery.

Music

Rautavaara was a prolific composer and wrote in a variety of forms and styles. His oeuvre can be broadly divided into four periods: an early "neoclassical" period of the 1950s, exhibiting close ties to tradition; an avant-garde and constructivist stage of the 1960s, when he experimented with serial techniques, but abandoned them later in the decade; a "neo-romantic" period of the late 1960s and the 1970s; and an eclectic, "post-modern" compositional style in which he blended a wide spectrum of stylistic techniques and genres. A recurring label given to his opus is "mysticism", for his fascination with metaphysical and religious subjects and texts. (Several of his works have titles which allude to angels.)
His compositions include eight symphonies, 14 concertos, choral works (several for unaccompanied choir, including Vigilia (1971–1972)), sonatas for various instruments, string quartets and other chamber music, and a number of biographical operas including Vincent (1986–1987, based on the life of Vincent van Gogh), Aleksis Kivi (1995–1996) and Rasputin (2001–2003).

Compositional process

In the performance notes of his 1999 piece Autumn Gardens, Rautavaara writes, "I have often compared composing to gardening. In both processes, one observes and controls organic growth rather than constructing or assembling existing components and elements. I would also like to think that my compositions are rather like 'English gardens', freely growing and organic, as opposed to those that are pruned to geometric precision and severity."
He has also described that he would first pick the instrumentation of a piece, where the music could then "grow organically" as a concept.

1960s

Along with Erik Bergman, Rautavaara was one of the pioneers of serial composing in Finland in the early 1950s, although in the end he completed only a few serial works. His most important works from the period are the Third and Fourth Symphony, and the opera Kaivos (The Mine), which saw only a television production in 1963, but was a source of material for the string orchestra pieces Canto I (1960) and Canto II (1961), and for the Third String Quartet (1965). Even his serial works from the period carry obvious romantic and post-expressionist notes stylistically closer to Alban Berg and Anton Bruckner than more straightforward serialists such as Pierre Boulez. Rautavaara himself referred to the Third as the "Bruckner symphony".

His use of these 12-tone and serialist techniques was highly uncommon in Finland at the time, allowing Rautavaara to become a controversial figure, and pushing him to the forefront of the Finnish classical music scene, alongside composers Joonas Kokkonen and Erkki Salmenhaara. In the mid-1960s, however, Rautavaara fell into a creative crisis with serialism, realizing that the composition method was immensely laborious and its distance from the outcome too large. He later recalled that "...the modernism of that time, [...] that is the serialism in music, which I had experimented with, [...] was not a road for me to follow." He experimented and found a resolution towards the end of the decade, when he began to explore different styles as he had earlier done in the Third Symphony. The Bach-influenced Cello Concerto No.1 (1968) and Debussy-influenced Anadyomene (1968) opened his creative deadlock. More eclectic works started to emerge, whose style loans and compositional techniques over time became characteristic of his style. Its hallmarks included three-chord-based, often modal harmonies, ringing softly romantic orchestrals, modernism springing from the new play modes, and finally the return of the twelve-tone passages embedded into the musical texture.

1970s
The 1970s were Rautavaara's most productive period. According to Rautavaara, it was during this period that he had discovered a "synthesis" and until that point he was merely a student, collecting information on various styles and techniques. In a short time he composed an extensive body of music, most of which has withstood the test of time. The softly-sounding new style was noticed by choirs, who commissioned a number of choral songs from the composer. His major choral works Vigilia and True and False Unicorn were made during 1971. Cantus Arcticus followed immediately after, in the beginning of 1972, and in the summer he composed an extensive score for male choir, A Book of Life.

In the 1970s Rautavaara started working more extensively on operas. The comical opera-musical Apollo contra Marsyas, made in 1970 in cooperation with librettist  turned out to be a disappointment. After that, based on motifs from the Kalevala, he composed The Myth of Sampo (1974–1983) and Marjatta, lowly maiden (1975). His mature style in operas was exhibited later, in Thomas (1985); subsequently Vincent (1987) and The House of the Sun (1991) earned him notable international success. His later operas include The Gift of the Magi (1994), Aleksis Kivi (1997) and Rasputin (2003).

A number of his works have parts for magnetic tape, including Cantus Arcticus (1972, also known as Concerto for Birds & Orchestra) for taped bird song and orchestra, and True and False Unicorn (1971, second version 1974, revised 2001–02), the final version of which is for three reciters, choir, orchestra and tape.

1980s and 1990s
In the late 1970s, Rautavaara gradually turned toward stylistic synthesis, evident in the Organ Concerto "Annunciations" (1977) and the Violin Concerto (1977), and especially in Angels and Visitations (1978) for orchestra, one of his most fascinating works. It is the first in the "Angel" series, which also includes the Fifth Symphony, whose working title was "Monologue with Angels", the double-bass concerto Angel of Dusk from 1980, and the Seventh Symphony "Angel of Light".

His opera Thomas (1985) marked the beginning of his mature operatic style, combining neo-Romantic harmonies with aleatoric counterpoint, twelve-tone rows and different modal systems. The libretto, written by Rautavaara himself, tells the story of a 13th-century Bishop of Finland as experienced by the protagonist himself, again using Kalevala motifs. A similar first-person narrative is used in the next opera Vincent (1987) devoted to Vincent van Gogh. Along with The House of the Sun (1991), the operas earned him notable international success.

His most widely acclaimed work, the Seventh Symphony, earned a Cannes Classical Award and a Grammy nomination for the recording by the Helsinki Philharmonic Orchestra conducted by Leif Segerstam.

Apart from the Angel of Light, his notable instrumental works from the period include the Sixth Symphony "Vincentiana" (1992), based on Vincent; the Third Piano Concerto "Gift of Dreams" (1998), commissioned by Vladimir Ashkenazy; the orchestral work Autumn Gardens (1998), commissioned by the Scottish Chamber Orchestra; and the Eighth Symphony "The Journey", commissioned by the Philadelphia Orchestra.

2000s
Rautavaara's later works include the orchestral works Book of Visions (2003–2005), Manhattan Trilogy (2003–2005) and Before the Icons (2005), which is an expanded version of his early piano work Icons. In 2005 he finished a work for violin and piano called Lost Landscapes, commissioned by the violinist Midori Goto. His orchestral work A Tapestry of Life was premiered by the New Zealand Symphony Orchestra in April 2008, directed by Pietari Inkinen. Rautavaara wrote a percussion concerto called Incantations for Colin Currie in 2008 and a second cello concerto Towards the Horizon for Truls Mørk in 2009.

2010s

In 2010 Rautavaara's "Christmas Carol" was commissioned and performed by the men and boys choir of King's College, Cambridge (UK) for their annual Festival of Nine Lessons and Carols. In 2011 Rautavaara completed two larger-scale compositions: Missa a Cappella (premiered in the Netherlands, November 2011) and a work for string orchestra, Into the Heart of Light, which premiered in September 2012.

His last major work for violin and orchestra, entitled Fantasia, was commissioned by violinist Anne Akiko Meyers and recorded with the Philharmonia Orchestra, and released after his death in 2016. It was premiered with the Helsinki Philharmonic with his widow and son in attendance in December 2018. Rautavaara did not live to see the first opera stage première of Kaivos, the uncensored version, which took place 21 October 2016 in Budapest, Hungary.

Manuscripts of two serenades for violin and orchestra (Deux Sérénades) were presented by his widow to conductor Mikko Franck after his funeral. The serenades are titled Sérénade pour mon amour (Serenade to My Love) and Sérénade pour la vie (Serenade to Life). The first of the two was completed, while only the solo violin part for the second was completed, with sketches for the orchestra. Kalevi Aho, Rautavaara's student, completed its orchestration. The two serenades were written for violinist Hilary Hahn and were premiered in February 2019 by the violinist and the Orchestre Philharmonique de Radio France under Franck's direction. In the studio album titled "Paris" released in March 2021, the serenades were recorded with the same artists, along with Ernest Chausson's Poème for Violin and Orchestra and Sergey Prokofiev's Violin Concerto No.1.

Bibliography

  Also Munich: Piper

Discography
The majority of Rautavaara's works have been recorded by Ondine. These include a cycle of his complete symphonies and several operas and two Grammy-nominated albums. Some of his major works have also been recorded by Naxos. An album of vocal works called "Rautavaara Songs" was recorded by the Swedish label BIS Records.
In 2019 a recording of Lost Landscapes, performed by Joanna Kamenarska at the violin and Moisès Fernández Via at the piano, was released by the Mexican label Urtext Digital Classics. Pekka Kuusisto and Paavali Jumppanen also recorded the piece for the Ondine in 2011.

References

Further reading

External links

Home page at Fennica Gehrman (publisher)
Home page at Boosey & Hawkes
Home page at Ondine Records
Interview with Einojuhani Rautavaara, 6 June 1996
Einojuhani Rautavaara at naxos.com

1928 births
2016 deaths
Musicians from Helsinki
20th-century classical composers
21st-century classical composers
Finnish classical composers
Finnish opera composers
Male opera composers
Sibelius Academy alumni
Academic staff of Sibelius Academy
Pupils of Roger Sessions
Finnish male classical composers
20th-century male musicians
21st-century male musicians
Composers for piano
String quartet composers
Microtonal composers
20th-century Finnish composers
21st-century Finnish composers

Einojuhani Rautavaara


Blutiger Honig (en français Miel sanglant) est une comédie musicale de Wolfgang Böhmer sur un livret de Thomas Pigor et Christoph Swoboda.

Argument
Dans une ruche délabrée, dans lequel la vieille reine paresseuse n'est plus aussi fraîche et productive qu'au début et ne pond qu'un œuf stérile par jour, Olaf, Otto et Oskar travaillent comme des faux-bourdons et rêvent du bon vieux temps où il s'agissait encore d'une vie professionnelle régulière et d'une production prospère et où il suffisait de féconder des œufs avec avidité sans se soucier du monde extérieur. Le jeune Olaf est soudainement jeté hors de la ruche par la reine : il doit se procurer au plus vite de la gelée royale, dont la reine raffole. Mais la gelée royale est une drogue difficile à trouver et Olaf est complètement inexpérimenté dans le vaste et vaste monde des insectes. Il succombe alors au charme de la guêpe piquante Zizi, la secrétaire de l'Agence centrale des abeilles. Dans le bar branché et diabolique « Au tuyau d'égout », il se retrouve pris entre de dangereux cloportes du sous-sol, des coccinelles jouant du piano, un éphémère dépressif et une bucéphale chantante et découvre que la précieuse gelée royale y est vendue en grande quantité.

Source de la traduction

Liens externes

Comédie musicale des années 1980

Blutiger Honig


Brunijevke (lat. Bruniaceae nom. cons.), biljna porodica u redu brunijolike (Bruniales). Ime je dobila po najvažnijem rodu brunija (Brunia), kojemu pripada trdesetak vrsta grmova. Postoji blizu 80 priznatih vrsta u šest rodova.

Opis
Bruniaceae je porodica grmolikih zimzelenih biljaka, koja se sastoji od 12 rodova koji potječu iz južne Afrike, a mnogi po habitusu podsjećaju na vrijesak. Članovi porodice, koji nisu smješteni u klasu Asterids II, imaju skupine tankih grana i malih listova. Brunia stokoei razvija dlakave crvene i bijele cvjetove i naraste do 1 do 5 m (3 do 16 stopa) visine. Vrste iz rodova [[Brunia]] i Berzelia uzgajaju se kao ukrasne biljke.

Rodovi
 Familia Bruniaceae R. Br. ex DC. (79 spp.)
 Tribus Linconieae Quint & Class.-Bockh.
 Linconia L. (3 spp.)
 Tribus Audouinieae Nied.
 Audouinia Brongn. (5 spp.)
 Thamnea Sol. ex R. Br. (9 spp.)
 Tribus Brunieae Rchb.
 Staavia Dahl (10 spp.)
 Berzelia Brongn. (15 spp.)
 Brunia Lam. (37 spp.)

Vanjske poveznice

Izvori

Brunijolike

Brunijevke


Anneli Alhanko (Bogotá, Colombia, 11 de diciembre de 1954) es una actriz y bailarina sueca, de trayectoria internacional, nacida en Colombia. Tiene el título de Prima ballerina assoluta.

Estudia danza en Escuela de Ballet de la Ópera de Suecia desde 1963 hasta 1971. Al graduarse, en 1971, ingresa al Ballet Real de Suecia.

En 1972 gana la medalla de plata, categoría juvenil, en la Competencia Internacional de Ballet en Varna. En 1975 la Casa Real de Suecia emitió una estampilla con su imagen.

Ha sido artista invitada del Ballet de Hamburgo.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Página web de Anneli Alhanko

Nacidos en Bogotá
Mujeres artistas de Suecia
Artistas de Bogotá
Personas con doble nacionalidad

Anneli Alhanko


is a rural district located in Mie Prefecture, Japan.

As of 2012, the district has an estimated population of 40,084 and a population density of 94.8 persons per km2. The total area of Taki is 507.03 km2.

History
Taki District was one of the traditional counties of former Ise Province. Modern Taki District was established within Mie Prefecture on April 1, 1889 during the Meiji period establishment of municipalities, and was organized into 17 villages. The village of Ōka was elevated to town status on June 20, 1919, followed by Ōyodo on February 1, 1924.

Ōka was renamed Taki in 1955, and Ōyodo was renamed Sanwa the same year. In 1953, the village of Misedani was raised to town status, becoming Ōdai on September 30, 1956. Sanwa became the town of Meiwa in 1958. On January 1, 2006 the village of Seiwa merged into the town of Taki and on January 10, 2006 the village of Miyagawa merged into the town of Ōdai.

Districts in Mie Prefecture

Taki District, Mie


أليكساندر سيدورنيكو  هو لاعب كرة مضرب فرنسي.

مراجع

وصلات خارجية

 معلومات عن اللاعب

أشخاص حصلوا على الجنسية الأمريكية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مونت كارلو
روس مهاجرون إلى فرنسا
رياضيون فرنسيون مغتربون في موناكو
رياضيون من سانت بطرسبورغ
فرنسيون متجنسون
فرنسيون من أصل روسي
لاعبو كرة مضرب فرنسيون
مواليد 1988
مواليد في سانت بطرسبرغ

أليكساندر سيدورنيكو


ස්ථිරසාර ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාවකට කෙටුම්පත් සැකසීමේ අරමුනින් ජනවාරි 31 දින ඉරාක ජනමතය එරටතාවකාලික ආණ්ඩුව බලයට පත් කර ගත්හ. එසේ වුවත් ඡන්ද විමසීම අතර ප්‍රචන්ඩ ක්‍රියා සිදු වූ අතර සුන්නි ජනතාව ඡන්ද වර්ජනයේ යෙදුනද බොහෝ 'කුර්දි' සහ 'ෂියා' ජනතාව ඡන්දය ප්‍රකාශ කළහ. පෙබරවාරි 4 වනදා 'පෝල් වුල්ෆොවිට්ස්' ප්‍රකාශ කලේ ඡන්ද විමසීමට අවශ්‍ය ආරක්ෂක කටයුතු සඳහා එක්සත් ජනපද සෙබළු 15000කගේ සේවා කාලය දීර්ඝ කර ඇතිබවයි. එහෙත් ඡන්ද විමසීමෙන් පසුව ඔවුන් ඉරාකයෙන් නැවත ගෙන්වා ගන්නා බවද ප්‍රකාශ කළේය. පෙබරවාරි සිට අප්‍රේල් දක්වා වූ කාලය අන්නෝන්‍ය අපේක්ෂාවන් හේතු කොට ගෙන ඉතා සාමකාමී ලෙස ගෙවී ගිය අතර එම කාලය නොවැම්බර් සිට ජනවාරි දක්වා තිබූ සංහාරයට සාපේක්ෂව ඉතා සහනදායී කාල පරාසයක් විය මෙම තත්වය හේතුවෙන් ත්‍රස්ත ප්‍රහාරයද දින 70 ක සාමාන්‍යයක සිට දින 30ක සාමාන්‍යයක් දක්වා අවම වී තිබීමද විශේෂත්වයකි.

ත්‍රස්ත ක්‍රියා නවතිනු ඇතැයි ජනතාව තුල තිබූ බලාපොරොත්තු සුනු විසුණු වූයේ එක්සත් ජනපද හමුදාවන් ආපසු සියරට බලා යාමෙන් පසුවය. ඇමරිකාණු ආක්‍රමණයෙන් පසුව ගෙවුණු බිහිසුනුම මාසය ලෙස මැයි මස හැඳින්වේ . මරාගෙන මැරෙන බෝම්බකරුවන් විශ්වාස කලේ ඔවුන්ට ඉරාක,අරාබි, සුන්නි, සිරියානු සහ සවුදි ජාතිකයන් අධෛර්යට පත්කොට ඉරාකයෙන් සම්පුර්නයෙන්ම ඉවත් කල හැකිය යන්නයි. . ඔවුන් ගේ ප්‍රධාන ඉලක්කය වූයේ ෂියා ජනතාව එකතුවන ස්ථානයි. එහි ප්‍රතිඵලයක් ලෙස 700කට අධික ඉරාක සිවිල් ජනතාව මියගිය අතර එක්සත් ජනපද සෙබළු 79ක්ද දිවි පිදුහ.

2005ගිම්හානකාලය තුල 'බැග්ඩෑඩ්' සහ වයඹ දිග ඉරාකයේදී ගැටුම් දැකගත හැකිවියන. එක්සත් ජනපද බලකායන් සිරියානු දේශසීමා වලින් ඈතට බලය තහවුරුකර ගැනීමට  සිදු කල මෙහෙයුම් ගැටුම්වලට මුල්විය. මෙම ගැටුම් දේශසීමාව හා අගනුවර අතර ප්‍රදේශවල සහ දේශසීමාව අසල ශරත් සෘතුව තෙක් ඇවිලිණි.

ඔක්තෝම්බර් මස පැවති ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාවන් මත විමසුමකින් දෙසැම්බර් මසදී ජාතික සභාව පත් කරගත හැකිවිය.

2005 ත්‍රලදී ත්‍රස්ත ක්‍රයා ඉහල ගිය අතර සිද්ධීන් 34,131 ක් වාර්තා වූ අතර පෙර වසරේදී එම ප්‍රමානය 26496 ලෙස වාර්තා විය.

2006 සිවිල් යුද්ධය හා ඉරාක ස්ථාවර ආණ්ඩුව

2006 වසරේ මුල්භාගය තුල ආණ්ඩුව නිර්මාණය කිරීමේ සාකච්ජා ,නිකායික ප්‍රචණඩ ක්‍රියා වල වර්ධනය වීම සහ නොනවතින සුළු ප්‍රති ඒකාබද්ධ පිරිස් වල ගැටුම් වලින් පිරී ගියේය. 2006 පෙබරවාරි 22 දා සිදු වූ 'සමර්රා' නගරයේ අස්කාරී පල්ලිය තුල සිදු වූ බෝම්බ ප්‍රහාරය වැනි දරුණුතත්වයකට නිකායික ප්‍රචන්ඩ ක්‍රියා වල වර්ධනය හේතු විය.මෙම ප්‍රහාරය සිදු වූ පල්ලිය 'ෂියා' මුස්ලිම් භක්තිකයන්ගේ ප්‍රධාන ආගමික ස්ථානයක් වන අතර ඉරාකයේ සිටින 'අල්කයිඩා' සාමාජිකයන් විසින් සුදු කල ප්‍රහාරයක් ලෙසට මෙය විශ්වාස කෙරේ.කෙසේ වුවත් මෙහිදී ජීවිත හානි කිසිවක් සිදු නොවූවද පල්ලියට හානි සිදු විය. ප්‍රහාරය දින කිහිපයක සිට පැවතුණු ප්‍රචන්ඩ ක්‍රියාවල ප්‍රතිඵලයක් ලෙසටද හඳුන්වාදේ. පෙබරවාරි 23 දා වනවිට වෙඩි වැදී මිය ගිය 100කට අධික ප්‍රමාණයක්ද, එය ආසන්න වශයෙන් 165ක් පමණ විය හැකි යැයි සඳහන්ය. මෙම ප්‍රහාර වලින් පසුව බැග්ඩෑඩ්  හි දිනකට සිදු වන ඝාතනවල සාමාන්‍යය 11 සිට 33 දක්වා ඉහල ගිය බවට එක්සත් ජනපද හමුදාවන් ගනනය කර ඇත. මෙම ප්‍රචණ්ඩකාරී වාතාවරනය 'සිවිල් යුධ තත්වයකට' සමාන බවට එක්සත් ජාතීන්ගේ සංවිධානය විස්තර කලහ. 'ජෝන්ස් හොප්කින්ස්'බ්ලුම්බර්ග් පොදු සෞඛ්‍යය පාසල විසින් 2006 දී සිදු කල අධ්‍යනයකට අනුව ඇමරිකානු ආක්‍රමණයෙන් පසුව 601000කට අධික ඉරාක ජනයා මියගොස් තිබෙන බවට ඇස්තමේන්තු කර ඇත. 'අල්අස්කාරී' පල්ලියේ සිදු වූ ප්‍රහාරය ෙතක් 365000 කට අධික ඉරාක ජාතිකයන් මියගොස් ඇති බවත්, ඉරාක සරණාගතයන්ගේ ප්‍රමානය මිලියන 1.6 කට අධික සංඛ්‍යාවක් දක්වා වර්ධනය වූ බවත් එක්සත් ජාතීන්ගේ සරණාගතයින් සඳහා වන මහකොමසාරිස් කාර්යාලයද ඇස්තමේන්තු කර ඇත.

ඉරාක ජාතික සභා අනුමැතිය අනුව 2006 මැයි 20 වනදා වත්මන් ආණ්ඩුව රාජකාරි ආරම්භ කලහ.  2005 දෙසැම්බර්රයේ පැවති මැතිවරනයේ ප්‍රත්ඵල අනුව එය සිදු විය. නව ස්ථාවර රජයක් පත්කෙරෙන තෙක් පැවතුණු තාවකාලික ආණ්ඩුව විසින් භාරකාර පාලනය සමය ඉත‍ා සාර්ථකව ගෙන ගිය බවට තොරතුරු සඳහන්ය.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Iraq_war#2005:_Elections_and_transitional_government

ඉරාක යුද්ධය - ඡන්ද විමසීම හා තාවකාලික ආණ්ඩුව


Baron István Jósika de Branyicska sau Ștefan Jósika (?   - 11 septembrie 1598) a fost un nobil maghiar în Principatul Transilvaniei, care a ocupat funcția de cancelar al Transilvaniei din toamna anului 1594 până în august 1598. El a fost strămoșul și primul membru proeminent al familiei Baron Jósika de Branyicska.

Biografie
Originea lui română este menționată de Giovanni de Marini Poli (reprezentantul împăratului Rudolf ), în 1595 ("di natione Vallacha"), de Cosimo Capponi în 1596 ("povero ONU pur è Valacho"), de către István Szamoskozy și de călugărul franciscan Giuseppe Pisculo. Tatăl său a fost Dániel Jósika de Karánsebes, care a funcționat ca vice-ispán al județului Szörény.

István a avut cinci frați. S-a căsătorit cu Borbála Füzy (văduva lui Pál Gyulai) în 1593, au avut un fiu, Zsigmond. A învățat limba română, maghiară, italiană și latină.

Jósika a crescut printre aristocrații transilvăneni, soția lui fiind înrudită cu familia Báthory. István a fost fondatorul proprietății familiei sale. În 1585 a devenit secretar al Cancelariei. După moartea lui Farkas Kovacsóczy, a fost numit cancelar al Transilvaniei (suppremus cancelarius) de către prințul Sigismund Báthory. Monarhul i-a donat lui Jósika proprietățile confiscate ale lui László Szalánczi, cum ar fi Zsidóvár (astăzi: Jidoara, România) și Branyicska (astăzi: Brănișca, România). Și-a luat titlul de nobilitate din numele ultimului sat. A fost, de asemenea, promovat la rangul de baron, după care familia sa a aparținut nobilimii maghiare. Potrivit istoricului István Szamosközy, Jósika a fost responsabil pentru executarea predecesorului său, deoarece dorea biroul lui Kovacsóczy.

A fost numit căpitan general în septembrie 1597. A asediat Temesvár (astăzi: Timișoara, România ) în 17 octombrie 1597, dar a fost obligat să se retragă zece zile mai târziu. Jósika a fost un om de încredere al lui Báthory, prințul trimițându-l adesea în Italia și Praga ca sol. De asemenea, a negociat cu împăratul Rudolf.

Când Sfântul Împărat Roman a devenit Prințul Transilvaniei după o serie de conflicte și abdicarea lui Báthory, a numit-o pe Arhiducesa Maria Cristina (soția lui Sigismund Báthory) ca regentă. Jósika deținea și funcția de cancelar. Totuși, a devenit adept al politicii pro-otomane din Transilvania. Activitatea lui a fost descoperită, fiind, astfel, arestat și întemnițat la 4 aprilie 1598. Sigismund Báthory s-a întors în Transilvania și a mers în Kolozsvár (astăzi: Cluj-Napoca, România ) să-și reia tronul. Prințul l-a acuzat că dorește să obțină puterea, ca urmare a fost decapitat fără judecată înaintea porții Castelului Szatmár (astăzi: Satu Mare, România).

Moștenire
Văduva sa s-a căsătorit cu Zsigmond Sármasági. Posesiunile lui Jósika au fost confiscate, dar mai târziu fiul său, Zsigmond, le-a reobținut. Viața lui a inspirat romanul descendentului său, Miklós Jósika (Jósika István IV, Pest, 1847).

Note

Bibliografie
 Markó, László: A magyar állam főméltóságai Szent Istvántól napjainkig   - Életrajzi Lexikon, p. 110. (Înalții ofițeri ai statului maghiar de la Sfântul Ștefan până la Zilele actuale - Enciclopedie biografică'' (ediția a 2-a); Helikon Kiadó Kft., 2006, Budapesta;
 Trócsányi, Zsolt: Erdély központi kormányzata 1540-1690. Budapesta, Akadémiai Kiadó, 1980. p. 28, p. 48.  ISBN   963 05 2327 2

Decese în 1598
Maghiari executați
Români executați
Români romano-catolici
Români din secolul al XVI-lea
Cancelari ai Transilvaniei

István Jósika


Shin Kanazawa (født 9. september 1983) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Omiya Ardija.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Shin Kanazawa


15779 Scottroberts este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
15779 Scottroberts este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar de Carolyn S. Shoemaker și David H. Levy. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,32 ua, o excentricitate de 0,24 și o înclinație de 23,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 15001-16000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

15779 Scottroberts


Keith Urban (f. Urbahn; 26. október 1967) er ástralsk-bandarískur söngvari, gítarleikari, og lagahöfundur, þekktastur fyrir kántrítónlist. Hann hefur hlotið verðlaun á borð við Grammy-verðlaun, Academy of Country Music-verðlaun, og Country Music Association-verðlaun. Hann hefur gefið út 12 breiðskífur og unnið með listamönnum eins og Pink, Nelly Furtado, og Dolly Parton. Fyrsta platan hans var gefin út árið 1991 í Ástralíu. Sama ár flutti hann til Bandaríkjanna og stofnaði hljómsveitina The Ranch.

Útgefið efni

Breiðskífur
 Keith Urban (1991)
 The Ranch (1997)
 Keith Urban (1999)
 Golden Road (2002)
 Be Here (2004)
 Love, Pain & the Whole Crazy Thing (2006)
 Defying Gravity (2009)
 Get Closer (2010)
 Fuse (2013)
 Ripcord (2016)
 Graffiti U (2018)
 The Speed of Now Part 1 (2020)

Tilvísanir

Tenglar

Ástralskir söngvarar
Ástralskir tónlistarmenn
Bandarískir söngvarar
Bandarískir tónlistarmenn
Bandarískir kántrýtónlistarmenn

Keith Urban


Ivan Mourin es un criminólogo y escritor español.

Biografía
Nació en Barcelona en 1980.

Se diplomó en Criminología y ha trabajado como técnico especialista en anatomía patológica.

Es colaborador del programa de televisión Cuarto Milenio que dirige Iker Jiménez.

Bibliografía

Aparte de algunos relatos aparecidos en diversas antologías, ha publicado dos novelas:
 Niños perdidos (Nuevos Autores, 2005)
 Sociedad Tepes (Atlantis, 2009).
 Resurrección (Crónicas del Caído) (Ilarión, 2011).
Anatomía de las casas encantadas (Luciérnaga, 2016). Premio Enigmas.
Descendiendo hasta el infierno (Luciérnaga, 2017)
Snuff (Berenice, 2020)
Espiritismo digital (Luciérnaga, 2021)

Referencias

Enlaces
 Página del autor

Escritores de España del siglo XXI
Escritores de terror de España
Escritores en español
Nacidos en Barcelona

Ivan Mourin Rodríguez


María de la Luz Arreguín Sánchez (Ciudad de México, 30 de septiembre de 1950) es una botánica mexicana, egresada de la Escuela Nacional de Ciencias Biológicas del Instituto Politécnico Nacional. Desarrolla actividades académicas en el Laboratorio de Botánica Fanerogámica, Departamento de Botánica de la Escuela Nacional de Ciencias Biológicas, Instituto Politécnico Nacional

Algunas publicaciones
 . 2009. Análisis de la distribución de las especies de helechos y afines del valle de México, notas ecológicas y florísticas. Polibotánica [revista en la Internet] [citado el 6 de septiembre de 2011] (28): 15-36 artículo en línea

 ------------------------------–----––––––––. 2009. "Pteridófitas extintas o raras del Valle de México". Polibotánica 27: 17–29

 . 2006. Un nuevo híbrido para México de Pleopeltis polylepis (Roem. ex Kunze) T.Moore var. polylepis × Polypodium guttatum Maxon. Polibotánica: 9-19

 . 2004. "Lista con anotaciones de los pteridófitos del estado de México", México. Acta Bot. Mex. 69: 1–82

 . 2004. Clave genérica ilustrada para la identificación de pteridóficas de la cuenca del río Balsas, México. Polibotánica 17: 45-69, en línea

 . 1998. Listado florístico de la cuenca del río Balsas, México. Polibotánica 9: 1-151 artículo en línea

 . 1996. Pteridófitas en el Estado de Querétano, México, y su ubicación ecológica. Pteridofitas Qro. 3: 82-92, ISSN 1405-2768

 . 1995. Claves para la identificación de géneros, especies y variedades de pteridófitas del Estado de Querétaro, México. Anales Esc. Nacional Ciencias Biológicas, Méx. 40: 11-82

 . 1991. Claves para la separación de los taxa de pteridófitas del Valle de México por medio de sus esporas. Palynol. et Palaeobot. 3 (1): 5-54

 . 1988. "Claves de familias, géneros, especies y variedades de Pteridófitas del estado de Nuevo León México". Anales Esc. Nac. Cienc. Biol. Méx. 32: 9–61

 . 1986. Nuevos registros y taxa interesantes de pteridófitas del Valle de México (Isoetaceae, Psilotaceae y Selaginellaceae). Phytologia 59 (7): 451-453

 ------------------------------–-----––––––––. 1985a. Morfología de las esporas de la subfamilia Dryopteridoideae del Valle de México. Anales Esc. Nac. Cienc. Biól. México 32: 9-61

 ------------------------------–-----––––––––. 1985b. Morfología de las esporas de la subfamilia Asplenioideae del Valle de México. Estudios Palinológicos y Paleobotánicos, Serie Científica del Instituto Nacional de Antropología e Historia 147: 7-22

 ------------------------------–-----––––––––. 1983. Morfología de las esporas de helechos cheilanthoides del Valle de México. Anales Esc. Nac. Cienc. Biól. México 27: 9-28

 Libros
 . 2004. Pteridoflora del Valle de México. Instituto Politécnico Nacional, Secretaría de Educación Pública. 387 p.

 --------------------------------------------------, -------------------------------------, . 2001. Pteridoflora ilustrada del Estado de Querétaro. Instituto Politécnico Nacional, Secretaría de Educación Pública. 470 p.

 . 1985. Estudios palinológicos y paleoetnobotánicos. Volumen 147 de Colección científica. Editor Instituto Nacional de Antropología e Historia, 133 p.

 . 1997. Introducción a la Flora del Estado de Querétaro. 361 p. ISBN 968-7377-40-2

 ---------------------------------------------------. 1979. Flora fanerogámica del Valle de México. México, editorial Continental, 1 v. 1.429

Honores
 Editora en el Directorio de Biobotánica, en diseño y formación electrónica.

Referencias

Bibliografía
 . 1992. Authors of plant names: a list of authors of scientific names of plants, with recommended standard forms of their names, including abbreviations. Edición reimpresa de Royal Botanic Gardens, Kew, 732 pp. ISBN 0-947643-44-3

Nacidos en Ciudad de México
Botánicas de México
Escritores de divulgación científica
Escritores en español del siglo XXI
Exploradores de México
Palinólogos
Alumnado de la Universidad Autónoma de Nuevo León
Profesoras de México

María de la Luz Arreguín


كي سبريد هي برنامج كدي (حزمة كي أوفيس) للجداول الحسابية الممتدة. يحتوي على الكثير من الدوال والقوالب ويدعم برمجة السكربت على أكثر من لغة برمجية. يعتبر نظير لكل من أوبن أوفيس.أورج كالك ومايكروسوفت إكسل.

مراجع

وصلات خارجية
 طقم المكتب كي أوفيس.

برمجيات جداول ممتدة
طاقم كاليغرا
كدي

كي سبريد


16.6 (Before the Devil Knows You're Dead) osmi je studijski album njemačkog power metal sastava Primal Fear. Album je objavljen 22. svibnja 2009. godine, a objavila ga je diskografska kuća Frontiers Records. Na ovom albumu sastav više eksperimentira s power metalom i speed metalom umjesto s heavy metalom.

Popis pjesama

Osoblje
Primal Fear
Ralf Scheepers – vokali
Henny Wolter – gitara, vokali (na pjesmi 13)
Magnus Karlsson – gitara, klavijature, prateći vokali, vokali (na pjesmi 13)
Mat Sinner – bas-gitara, prateći vokali, vokali (na pjesmi 13), produciranje
Randy Black – bubnjevi
Dodatni glazbenici
Dennis Ward – prateći vokali, dodatno produciranje, inženjer zvuka
Ostalo osoblje
Ted Jensen – mastering
Jack Breyer – dodatno miksanje
Sonja Müller – dodatno miksanje
Katja Piolka – omot albuma, fotografija
Achim "Akeem" Köhler – miksanje

Izvori

Albumi sastava Primal Fear
Albumi iz 2009.


The PCC (Presidents' Conference Committee) is a tram design that was first built in the United States in the 1930s. The design proved successful domestically, and after World War II it was licensed for use elsewhere in the world where PCC based cars were made. The PCC car has proved to be a long-lasting icon of streetcar design, and many remain in service around the world.

Origins
The "PCC" ("Presidents' Conference Committee") originated from the design committee formed in 1929. It was renamed the "Electric Railway Presidents' Conference Committee" (ERPCC) in 1931. The group's membership consisted primarily of representatives of several large operators of U.S. urban electric street railways plus potential manufacturers. Three interurban lines and at least one "heavy rail", or rapid transit, operator—Chicago Rapid Transit Company—were represented as well. Also included on the membership roll were manufacturers of surface cars (streetcars) and interested component suppliers.

ERPCC's goal was to design a streamlined, comfortable, quiet, and fast accelerating and braking streetcar that would be operated by a seated operator using floor mounted pedal controls to better meet the needs of the street railways and appeal to riders. ERPCC prepared a detailed research plan, conducted extensive research on streetcar design, built and tested components, made necessary modifications and revisions based upon the findings, and ultimately produced a set of specifications for a standardized and fixed design. It included a modest list of available options with ample room for customer customization but was to be built with standard parts as opposed to a custom designed car body with diverse parts added depending on the whims and requirements of the individual customer. Numerous national and international users operated large fleets of PCC cars for many years.

Many design patents resulted from the work of ERPCC. These were transferred to a new business entity called the Transit Research Corporation (TRC) when ERPCC expired in 1936. Although this company continued the work of research on improvements to the basic design of the car and issued sets of specifications three times in the ensuing years, because TRC defined a PCC car as any vehicle which used patents on which it collected royalties, it was formed for the primary purpose of controlling those patents and promoting the standardization envisioned by the ERPCC. The company was funded by its collection of patent royalties from the railways which bought PCC cars. The company was controlled by a voting trust representing the properties which had invested in the work of ERPCC. One participant in Committee meetings, Philadelphia trolley manufacturer JG Brill Company brought a competitive design—the Brilliner—to market in 1938. Because Raymond Loewy designed elements that were very similar to the PCC look, the Brilliner attracted no large orders, being built only for Atlantic City Transit and the Red Arrow Lines in suburban Philadelphia. Fewer than 50 were sold.

A significant contribution to the PCC design was noise reduction with extensive use of rubber in springs and other components to prevent rattle, vibration, and thus noise and to provide a level of comfort unknown before. Wheel tires were mounted between rubber sandwiches and were electrically isolated so that shunts were required to complete a ground. Resilient wheels were used on most PCC cars, with later heftier versions known as "Super-Resilient".

Gears were another source of considerable noise, solved by employing hypoid gears which are mounted at a right angle to the axle, where three of the six teeth constantly engaged the main gear, reducing lash and noise. All movable truck parts employed rubber for noise reduction as well. "Satisfactory Cushion Wheel of Vital Importance; Develop New Truck Design; Generous Use of Rubber" are headings within a paper that Chief Engineer Clarence F. Hirshfeld both presented and published.

After a specification document suitable for purchasing cars was generated by TRC, orders were placed by eight companies in 1935 and 1936. First was Brooklyn & Queens Transit Corporation (B&QT) for 100 cars, then Baltimore Transit Co. (BTCo) for 27 cars, Chicago Surface Lines (CSL) for 83 cars, Pittsburgh Railways Co. (PRCO) for 101 cars, San Diego Electric Railway (SDERy) for 25 cars, Los Angeles Railway (LARy) for 60 cars, and then Boston Elevated Railway (BERy) for one car. In late 1935 or early in 1936 Westinghouse Electric Corporation pressed for one car to be equipped with their electrical equipment for testing in Pittsburgh, since the Brooklyn order would have all cars equipped by General Electric, and Clark Equipment Company pressed for one car to be made by them of aluminum for delivery to B&QT. Agreements among the parties were reached whereby St Louis Car Company would build 101 essentially identical cars and Clark would build one of its own body design.

Brooklyn received its first car number 1001 on May 28, 1936, PRCo took delivery of car number 100 on July 26, 1936, and Baltimore received its first car on September 2, 1936. In the late 1936 discussions of operating experience, it was noted that the Brooklyn car had run 3,000 miles by the time the Pittsburgh car had run 1,000 miles. One of the key patents was filed by Dan H. Bell on January 8, 1937, and granted on July 5, 1938, and entitled, "Rail Car or Similar Article," Patent No. 110,384. The first car to be placed in a scheduled public service was PRCo 100 in August and B&QT launched its first scheduled service with a group of cars on October 1, 1936, followed by CSL on November 13, 1936. Production continued in North America by St. Louis Car Co. and Pullman Standard until 1952, with 4,978 units being built. Under license to use the designs patented by TRC, thousands more PCC and partially PCC type cars were produced in Europe through the last half of the 20th century. The cars were well-built, and many hundreds are still in operation. The majority of large North American streetcar systems surviving after 1935 purchased PCC streetcars. The systems which eventually terminated streetcar operations often sold their cars to surviving operators.

The Melbourne & Metropolitan Tramways Board (MMTB) in Australia was keen to build two new tram routes after World War II, and these routes would be served by PCC Streetcars. The MMTB decided that it was too expensive and Melbourne only ever had two PCC streetcars, of which one was a prototype for a completely different class.

Several dozen remain in public transit service, such as the in Boston, and in Philadelphia, Kenosha, San Diego and San Francisco following extensive overhauling. All other surviving and functional North American PCC cars are operated by museums and heritage railways. Several retired PCCs from Boston, Cleveland, and Philadelphia were purchased as scrap and have been privately stored just outside Windber, Pennsylvania since 1992.

The PCCs built for Washington, D.C. were among the more unique examples due to the installation of overhead wires being prohibited within the city limits, necessitating the use of conduit plows that collected current using a plow lowered into a slot between the rails contacting positive and negative rails under the street. A pit was located at the boundary line of the city limits, over which cars would stop to have their power collection changed from the trolley pole to the conduit plow and vice versa.

"The PCC car was not just another modular vehicle but the result of the only systems engineering approach to mass producing a rail car." Research into passenger comfort resulting from vibrations, acceleration, lighting, heating and cooling, seat spacing, cushion height, space for arms, legs, standing passengers, economies of weight affecting maintenance, cost of power, reduced wear of components and track. Dimensions were established to fit the majority but could easily be changed for special situations. Windows were spaced to match seating.

While some of the components in the PCC car had been used before—resilient wheels, magnetic braking, sealed gears, and modular design to name a few—the ERPCC redesigned, refined, and perfected many of these while developing new acceleration and braking controls and put them all in one package.

Manufacturing

PCC cars were initially built in the United States by the St Louis Car Company (SLCCo) and Pullman Standard. Clark Equipment built the only aluminum-body PCC as well as all narrow gauge B1 trucks for Los Angeles, all the standard and broad gauge B2 trucks both air- and all-electric, and the B2B trucks used under PRCo 1725–1799 and Toronto 4500–4549. SLCCo built all B3 trucks, both standard and broad gauge. PCC cars for Canadian cities were assembled in Montreal, Quebec by Canadian Car & Foundry from bodies and trucks supplied by St. Louis Car.

Westinghouse (Westinghouse Electric, Westinghouse Air Brake Company, Canadian Westinghouse Co.) and General Electric both supplied electrical packages and brake components which were designed and built in cooperation with the ERPCC. The customer specified the equipment, which was to be installed, performance was similar, and most cities ordered from both suppliers. Since Westinghouse was home based near Pittsburgh, PRCo ordered 75% of its PCC fleet with Westinghouse equipment, the balance with GE. Indeed, PCCs are often identified as either Westinghouse or GE.

The last PCC streetcars built for any North American system were a batch of 25 for the San Francisco Municipal Railway, manufactured by St. Louis and delivered in 1951–2.

A total of 4,586 PCC cars were purchased by United States transit companies: 1,057 by Pullman Standard and 3,534 by St. Louis. Most transit companies purchased one type, but Chicago, Baltimore, Cleveland, and Shaker Heights ordered from both. The Baltimore Transit Co. (BTC) considered the Pullman cars of superior construction and easier to work on. The St. Louis cars had a more aesthetically pleasing design with a more rounded front and rear, compound-curved skirt cut-outs, and other design frills.

Performance
Westinghouse developed the XD-323 rotary accelerator for motor control with 99 points. It was installed in the first Pittsburgh car, number 100, and minor modifications allowed use in the last PCCs produced in North America for San Francisco in 1952. Prior streetcar control, existing from the 1890s, required a standing operator at a three-foot-high vertical controller stand to rotate a handle to one of several points mounted within the stand to provide traction motor control and acceleration. The PCC had its accelerator under the floor where the pedal activated linkage to resistance ribbons were mounted to each PCC point around the outside edge of the accelerator. An arm rotating in the center had rollers on either end which cut out resistance alternately as it rotated approximately 180 degrees. This same accelerator was also used for dynamic braking; when the power pedal was released the accelerator sought optimum braking for the speed, which prevented a lag when the brake pedal was depressed. General Electric developed a control system for PCC cars that mirrored the Westinghouse scheme in function, although not in simplicity or maintainability. With the GE commutator motor controller operating by air pressure, it had to be redesigned with the advent of the All-Electric PCC. Acceleration was variable between  depending upon the depression of the power pedal with the accelerator advanced automatically by a low-voltage pilot motor. Service braking was also variable and the maximum dynamic application decreased speed by ; pressing the brake pedal into emergency also brought the friction and magnetic brakes into play providing a maximum deceleration of . Compared to a maximum of 14 points on old time equipment, the PCC was considerably smoother.

Most PCCs employed three pedals with a dead man's switch to the left, brake in center, and power pedal on the right. Depressing the brake about half-way and then releasing the deadman pedal put the PCC in "park". Lifting the deadman alone would apply all brakes, drop sand, and balance the doors so they could be pushed open easily. Chicago used "bicycle-type levers" for power and brake but converted some cars to two pedals. St. Louis Public Service Co. (SLPS) used two pedals, both with heel interlocks. The right pedal is the brake; depressing this pedal about halfway while lifting away from the heel applied "park". Once the brake is released the heel need not be engaged with the interlock (although a professional driver is to cover the brake at all times.) The left pedal applied the power and the heel interlock had to be engaged at all times since it was the deadman; only when the brake was in "park" could the deadman be disengaged.

St. Louis is unique in that all 300 of their PCCs are All-Electric with the 1500s ordered in late 1939, the 1600s ordered late 1940s and the 1700s in January 1945. SLPS was the rolling laboratory for All-Electrics and what was learned here was applied to the post-WW2 All-Electric demonstrator in the fall of 1945.

From 1936 to 1945, PCC cars were "Air-Electrics" with friction brakes, doors, and windshield wipers operated by air pressure. PRCo PCC 1600 of 1945 was the post WW2 All-Electric Demonstrator which eliminated the air compressor and associated piping while incorporating such features as standee windows, a sloped windshield to eliminate nighttime glare, redesigned back end, forced-air ventilation, and other features. Dynamic brakes were the service brake on all PCCs; when almost stopped, friction brakes completed the stop and held the car in "park". Dynamic brakes slowed the "Air" cars to 3.0-mph at which point a lock-out relay allowed automatic application of air-applied friction brakes against each of the eight wheels. On All-Electric cars the dynamics were effective to 0.75-mph where the lockout relay then allowed a spring applied friction brake to engage a drum on each of the four motor drive shafts; this completed the stop and held the car in park. Drum brakes were released by an electric solenoid operating from low-voltage battery power; a power failure would prevent the drums from releasing which would prevent power application, a fail-safe feature. Drum brakes were quite popular and greatly reduced maintenance thus some "Air" cars were retrofitted with drums. Four magnetic brakes, one between the wheels on each side of each truck, applied additional braking for emergency stopping where all brakes were generally employed.

"These performances [acceleration and braking] enable the P.C.C. car to out-pace the average automobile which, in America, is of substantially higher performance than the typical British vehicle." This, of course, is only true when comparing to the automobiles of that period.

Body variations

Two main body standards were made – 1936 and 1945, sometimes called pre-and post-war – the most prominent difference being the windows.

The pre-war cars usually had a right side arrangement of front door, five windows, center door, five windows, and one large rear quarter window. These cars were  long and  wide. There were variations, Washington, D.C. ordered shorter cars, at , with one less window, while Chicago ordered longer and wider cars, at  by , with a three-door arrangement. Chicago cars were built with the centerline of the carbody to the right of the centerline of the tracks, so the widened cars could pass on the existing trackage.

Post war cars had a rationalized window arrangement. The windows and pillars were narrower, and there were small "standee" windows above each window. Right side arrangement usually was front door, seven windows, side door, four windows, and two rear quarter windows. Most post-war cars had a length of . Other body differences were a recessed windshield and wider doors. There were far fewer variations of this style, width being the most common.

Most double ended cars, at  long by  wide, were larger than standard, with different door arrangements. Only Dallas ordered standard size double ended cars. All double ended cars retained the pre-war style body until the end of production.

Rapid transit cars
There were four rapid transit companies on the committee, but the primary focus was streetcars, rapid transit development was slower. The difference in operations between the systems also made standardization difficult.

By 1940, Brooklyn had five three-section articulated trainsets with PCC components, after WWII Chicago ordered four similar trainsets. Chicago ordered two from Pullman and two from St. Louis, with different equipment, so that competing manufacturers could be directly compared. Experience from the trainsets influenced the following car standards.

Cars were to be approximately  long (the Chicago maximum, Boston had some  long) with one cab per car arranged in "married" two car sets, a double ended single car variant was possible. Number and type of doors and windows, interior layout, and width of cars varied with each system. Boston had two sizes, the longest at , and narrowest at , Cleveland had the widest at .

Trucks were a major focus, both Clark and St. Louis developed trucks with  wheels and a  maximum speed, but only Boston used them, Clark B10s on 40 cars. Chicago used streetcar type trucks, with  wheels and a speed of , adequate for their system. When Clark stopped building railroad equipment in 1952 PCC trucks were no longer available, Boston and Cleveland then used non PCC trucks with  wheels.

Chicago ordered the first of 770 (720 + 50 double-ended) 6000 series cars in 1948 (before the standard, which they influenced), Boston (40, then later 100) in 1950, and Cleveland (70 + 18 double-ended) in 1952. Chicago's first 200 cars were entirely new, but in 1953 they started using components salvaged from new, but no longer needed, streetcars. Toronto, on the committee, initially considered buying the cars, but increased metal prices due to the Korean War made them prohibitively costly.  Brooklyn, who had bought the first five prototype trainsets, also did not buy any production trainsets.

240 PCC rapid transit cars were built in four years, from 1948 to 1952, then 438 cars with non-PCC trucks until 1957, the last of Chicago's 570 cars built with salvaged components were delivered in 1958. Some Chicago cars were in regular service in 1990, car number 30 made its last revenue run in 1999.

PCC fleets

Historical
The operator listed is the original purchaser.

Current
Most PCC-based systems were dismantled in the post-war period in favor of bus-based transit networks. Of the rail transit systems that survived this period, most had replaced their PCCs with modern light rail vehicles (LRVs) by the early 1980s. Beginning in the late 1990s, several cities began to make use of historic PCCs to serve historic streetcar lines that combined aspects of tourist attractions and transit. This table lists the transit agencies that still employ PCCs in revenue service, as opposed to a short-run or intermittent heritage railway.

The Ashmont–Mattapan High-Speed Line in Boston is a light-rail extension of the MBTA's heavy Red Line. It runs from the Ashmont terminus of the Red Line to Mattapan, and runs PCCs exclusively. The line was shut down for reconstruction from June 24, 2006, until December 22, 2007, but PCC cars have resumed operation since the line's bridges cannot support heavier light rail vehicles (LRV) operated on the MBTA's Green Line. Not considered historic equipment, the PCC cars in use on the Mattapan–Ashmont line represent the oldest cars still in revenue service, originally built between 1943 and 1946. These cars are also the only air-electric PCCs still in regular service in North America. Several retired PCCs from Boston are now at the Seashore Trolley Museum.

The McKinney Avenue Transit Authority in Dallas, Texas, owns three PCC cars, two from Toronto, one from the former Tandy Center Subway.  One of the ex Toronto cars is currently in service.

Officials in El Paso expressed their desire to preserve the history of the city by refurbishing the old PCC streetcars that once made their way through Downtown from 1949 to 1974. They operated on the international streetcar line that connected El Paso, Texas in the United States, with Ciudad Juárez, Mexico. Originally, the line operated until 1973. Six cars in total have been restored, regular revenue operations began in late 2018 for the downtown loop.

The Kenosha Electric Streetcar in Kenosha, Wisconsin, has been operating six ex-Toronto Transit Commission PCCs (five since 2000 and the sixth since 2009) and one ex-SEPTA car since 2009. The Kenosha Electric is unique among modern PCC operations in that PCCs had not run in the city before 2000—the original rail system was shut down in 1932 before any PCC cars had been built. Two of its cars are still painted in their original TTC colours, while the rest have been re-decorated in the liveries of several U.S. cities including Pittsburgh, Johnstown, Chicago and Cincinnati.

SEPTA restored trolley service to the Route 15 Girard Avenue line in Philadelphia in September 2005 after a 15-year "temporary" suspension of trolley service in favor of diesel buses. The line uses restored and modernized (by the Brookville Manufacturing Company) PCC cars, known as PCC-IIs, painted in their original green and cream Philadelphia Transit Company livery, rather than SEPTA's white with red and blue stripes. Modernization included all-new control systems, modern turn markers, HVAC system (which accounts for the noticeably larger roof enclosure), and ADA compliant wheelchair lifts. The line runs from Haddington to Port Richmond down the median of Girard Avenue. It crosses both the Broad Street Subway and the Market–Frankford Line, and stops at the Philadelphia Zoo, among other landmarks. SEPTA had originally planned to run modern Kawasaki trolleys along the line once service was restored, but a combination of economics and a desire to help revive the Girard Avenue corridor with a more "romantic" vehicle led to the agency restoring the old vehicles for about half the cost of new cars. SEPTA uses Kawasaki vehicles on the rest of its trolley lines, including the Subway-Surface Green Line linking West Philadelphia with Center City and its 69th Street Terminal with the western suburbs of Media and Sharon Hill via light rail routes 101 and 102.

San Diego Trolley currently uses 2 PCCs and is in the process of determining viability of a third car as of 2016. They are in use on the Silver Line which opened in 2011 and runs in a clockwise loop around Downtown San Diego.

The F Market Line (historic streetcar service) in San Francisco, opened in 1995, runs along Market Street from The Castro to the Ferry Building, then along the Embarcadero north and west to Fisherman's Wharf. This line is run by a mixture of PCC cars built between 1946 and 1952, and earlier pre-PCC cars. Due to its success, a second heritage line was inaugurated in 2015, the E Embarcadero, which serves to facilitate a one-seat ride from the Caltrain San Francisco Station to Fisherman's Wharf. Although San Francisco had removed PCCs from revenue service when the city's light rail was transformed into the Muni Metro system in 1980, they had made occasional festival trips in the ensuing years before being returned to full-time service. Car 1074 is painted in Toronto Transit Commission livery, but was never owned by the TTC.

The first PCC cars in Canada were operated by the Toronto Transit Commission (TTC) in 1938. By 1954, Toronto had the largest PCC fleet in the world, including many purchased second-hand from U.S. cities that abandoned streetcar service following the Second World War. Although it acquired new custom-designed streetcars in the late 1970s and 1980s (and which was replaced by modern LRVs by Dec. 2019), the TTC continued using PCCs in regular service until 1995, and retains two (numbers 4500 and 4549) for charter purposes.

Models based on the PCC streetcar
The PCC license was used worldwide after World War II had ended which resulted in adaptations based on the American PCC design. Two such licensees were successful, namely the Belgian company La Brugeoise et Nivelles (since 1988 a subsidiary of Bombardier Transportation, itself since 2021 a subsidiary of the French Alstom), who built both standard-gauge and meter-gauge cars based on the PCC license for many networks in Belgium, France and the Netherlands; and particularly the Czech ČKD Tatra, who built the largest number of the PCC type in the world, supplying a number of Central and Eastern European countries. Trams such as the Tatra T3 and its variant Tatra T4, together the most numerous of any tram model ever produced, are still in service today in many of the regions where they were first introduced. Modern variants of the Tatra T3 are still produced today by some manufacturers, such as KOS Krnov. The Polish Konstal 13N was not built under license. Only models with direct references to the original American PCC streetcar are included here. Later models of a particular series such as the Tatra T5 were adapted and modernized further.

Note that the country listed only covers areas where the cars were initially delivered; references for these areas can be found in the text.

The first PCC cars in Brussels (series 7000–7100) were built in prevision of the Expo 58: they were single-body non-reversible two-bogie cars. Articulated trams arrived since 1965: first two-body non-reversible trams (series 7500) then two-body (series 7700–7800) and three-body (series 7900) reversible ones, the last one delivered in 1978. The last single-body PCC tram in commercial service in Brussels ran in February 2010. All series 7500 trams were converted to series 7700 by addition of a second steering post except the 7500 prototype which was versed to the collection of the Brussels Tram Museum. Two-body and three-body reversible PCC trams are still in regular service next to more modern low-floor trams. All these articulated PCC cars use Jacobs bogies under the articulations (see example at right).

Brussels tramways use standard gauge (1.435 m); metre-gauge PCC trams are in use in Ghent and Antwerp.

The only PCC in West Germany was delivered from La Brugeoise to Hamburg in 1951. The car was sold to Brussels in 1957. Returned to Hamburg in 1995, where it was used as a historical tram in the VVM Schönberger Strand museum. In 1999, the tram was sold to the Danish tram museum of Skjoldenaesholm.

These trams were used in Poland from 1959 to their retirement in 2012. Several remain as maintenance cars, while others have been preserved in museums. Konstal 13Ns were not produced under a PCC licence.

One set of PCC bogies and control equipment was imported into Melbourne circa 1949 and fitted to a modified W class body. Additional cars were planned, but never built. The single car was numbered 980, and was withdrawn from service in 1971. Z Class tram prototype car 1041 was built in 1972 using bogies salvaged from 980.

Only two of the planned 300 of the PCC A28 type trams had been delivered to Stockholm by ASJ in 1953. This was probably due to the withdrawal of the Polish side of the contract in 1946, which primarily stated the delivery not only of the tram wagons, but also 8 locomotives and 44 electric passenger trains by the ASEA company. The only ones that were built, based on bogies and the electrical system delivered from the USA. They were the first PCCs in Europe equipped with multiple-unit electrical systems and were only used in pairs (no more trams of this type were constructed) on tourist line number 700. In 1962, the routes were converted to buses. One of the two cars was scrapped, the other one (number 11) is preserved in the Tramway Museum of Malmkoping.

The TMBT (Tokyo Metropolitan Bureau of Transportation) wanted to modernize its streetcar, so ordered one PCC car to Naniwa Koki Company (later Alna Sharyo Company in Hankyu Hanshin Holdings) in Osaka in 1953. Sumitomo Metal Industries as bogie manufacturer, and Mitsubishi Electric Corporation that had the electric motor licensee from Westinghouse Electric Corporation, also participated in the project. The streetcar was completed in 1954 with number 5501. The class 5500 was extended with other 6 cars (5502–5507), but these were called no real PCC cars because of their different configuration.

See also
 Brillinera competing streetcar design
 Two spiritual successors developed by UMTA the 1970s
 State-of-the-Art Car (SOAC)demonstrated contemporary technologies for use in rapid transit systems
 US Standard Light Rail Vehicle (SLRV)designed as a replacement for PCCs and intended to modernize legacy streetcar systems
 KTM-1 and MTV-82similarly standardized and mass-produced trams in the Soviet Union
 Streetcars in North America

References

Further reading

 Carlson et al. (1986), The Colorful Streetcars We Rode, Bulletin 125 of the Central Electric Railfans' Association, Chicago, Il.
 Kashin, S.; Demoro, H. (1986), An American Original: The PCC Car, Interurban Press,
  López Bustos, Carlos, Tranvías de Madrid, Aldaba Ediciones, Madrid 1986,

External links

 Madrid trams (in Dutch)

Tram vehicles
Tram vehicles of Belgium
Tram vehicles of Canada
Tram vehicles of Mexico
Tram vehicles of Serbia
Tram vehicles of Spain
Streetcars of the United States
Tram vehicles of the Netherlands
600 V DC multiple units
Train-related introductions in 1936
750 V DC multiple units
Electric multiple units of the United States
St. Louis multiple units

PCC streetcar


Kensaku Abe (født 13. maj 1980) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Ventforet Kofu og Vissel Kobe.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kensaku Abe


Natalia Mărășescu (n. Andrei, ) este o fostă atletă română, alergătoare în probe de medie și lungă distanță.

Biografie
A debutat pe scena internațională la Campionatele Europene de Atletism pentru Juniori din 1970 de la Paris, unde s-a clasat pe locul 8 la alergare pe 1500 metri. La Campionatul European în sală din 1975 sportiva a cucerit medalia de aur la 1500 m. La ediția din 1976 a obținut argintul. În același an a participat la Jocurile Olimpice de la Montreal dar nu s-a calificat în finală.

În anul 1978 atleta a câștigat medaliile de argint la Campionatul European în sală la 1500 m și la Campionatul European la 1500 m și 3000 m. În același an a devenit vicecampioană mondială la Campionatul Mondial de Cros și cu echipa României (Natalia Mărășescu, Maricica Puică, Georgeta Gazibara, Antoaneta Iacob, Fița Lovin) a cucerit medalia de aur. La Campionatul European în sală din 1979 a câștigat din nou medalia de aur la 1500 m. Tot în acel an ea a fost suspendată pentru dopaj. În anul următor, s-a clasat pe locul 8 la Jocurile Olimpice de la Moscova.

Natalia Andrei a stabilit două recorduri mondiale la milă. Din 1975 până în 1981 a fost soția fostului antrenor de atletism Nicolae Mărășescu.

După retragera sa din activitate  a fost antrenor și șefa Direcției Județene de Sport și Tineret Dolj.

În 2000 i-a fost conferită Crucea Națională "Serviciul Credincios" clasa I și în 2004 a primit Ordinul Meritul Sportiv clasa a II-a. Din 2007 este cetățean de onoare al Craiovei.

Recorduri personale

Realizări

Note

Legături externe

Nașteri în 1952
Alergători
Atlete române
Atleți olimpici români
Sportivi români în viață
Oameni din județul Gorj
Sportivi români implicați în cazuri de dopaj
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 1976
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 1980
Campioni naționali de atletism ai României
Decorați cu Crucea Națională "Serviciul Credincios"
Decorați cu Ordinul Meritul Sportiv
Cetățeni de onoare ai Craiovei

Natalia Mărășescu


Algarve bölgesi, Portekiz'in Avrupa kıtasında bulunan 5 istatistiki bölgesinden biridir. Adı "Batı Endülüs" anlamına gelen Arapça "el Garb el Endülüs"ten gelmektedir. İber Yarımadası Araplar tarafından fethedildikten sonra, bu bölgeye ve genel olarak da Portekiz'e verilen isim olan "El Garb" (Batı) günümüzde bu bölgenin adı olarak kullanılmaya devam etmektedir. Algarve'ın kıyısı, Portekizli kaşiflerin 15. yüzyılda yeni yerler ve kültürler keşfetmek için yola çıktığı yerdir. 5 bin kilometrekarelik bir alana sahip olan Algarve, yaklaşık 155 km'lik bir sahil şeridine sahiptir. Atlas Okyanusu'na kıyısı bulunan bölge doğuda İspanya ile komşudur.

Alentejo bölgesi aynı adı ve aynı sınırları taşıyan 1 istatistiki alt bölgeden oluşmaktadır.

Belediyeler
Bölgede 16 belediye (Portekizce: concelho) yer almaktadır.
 Albufeira
 Alcoutim
 Aljezur
 Castro Marim
 Faro
 Lagoa
 Lagos
 Loulé
 Monchique
 Olhão
 Portimão
 São Brás de Alportel
 Silves
 Tavira
 Vila do Bispo
 Vila Real de Santo António

İklimi
Algarve, sıcak yaz günleri ve ılıman geçen kışlarla her yıl 300'den fazla güneşli güne sahiptir. Bölgedeki en sıcak ay, ortalama 33 santigrat derece olan Temmuz'dur. En soğuk ay ise Ocak ayıdır ve Ocak ayı boyunca ortalama sıcaklık 12 santigrat derece civarındadır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Algarve rehberi | en | pt | es | fr |

Algarve


Frederick or Fred Gregory may refer to:

 Frederick D. Gregory (born 1941), United States Air Force pilot and NASA astronaut
 Frederick Gugenheim Gregory (1893–1961), British botanist and plant physiologist
 Fred Gregory (footballer, born 1886) (1886–1937), English footballer
 Fred Gregory (footballer, born 1911) (1911–1985), English footballer

Frederick Gregory


محمد حسن جوهر الشهري
لاعب ومدرب 'كرة اليد'handball ''بـنادي الأهلي السعودي منذ (1393) حتى الآن

سيرة ذاتية

ولد محمد جوهر في عام 1380 هـ بمدينة جدة

بداية التدريب

 1- مدرب للناشئين منذ عام (1405)

 2- مدرب للشباب منذ عام (1409)

 3- مدرب للفريق الأول منذ عام (1417)

 Cup, Prince Sultan bin Fahd for the season 2011]]
البطولات التي كان فيها لاعبا أو مدربا

الدوري الممتاز

1 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1398هـ - 1978م

2 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1399هـ - 1979م

3 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1400هـ - 1980م

4 درع الدوري الممتازلـ موسم 1405هـ - 1985م

5 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1406هـ - 1986م

6 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1408هـ - 1988م

7 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1409هـ - 1989م

8 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1410هـ - 1990م

9 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1411هـ - 1991م

10 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1413هـ -1992م

11 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1417هـ - 1997م

12 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1419هـ - 1999م

13 درع الدوري الممتاز لـ موسم 1423هـ - 2003م

بطولة أبطال الكؤوس لدول مجلس التعاون الخليجي

1 البطولة الثالثـة البحرين لـ موسم 1402هـ - 1982م

2 البطولة الســـادسة الكويت لـ موسم 1406هـ - 1986م

3 البطولة السـابعة جدة لـ موسم 1407هـ - 1987م

4 البطولة الثامنـــة دبي لـ موسم 1408هـ - 1988م

5 البطولة الثالثة والعشرين مسقط لـ موسم 1423هـ - 2003م

6 البطولة الثامنة والعشرين جدة لـ موسم 1429هـ - 2008م

البطولات العربية للأندية أبطال الدوري

1 البطولة العربية الخامسة البحرين لـ موسم 1400هـ - 1980م

بطولة التضامن ضد الإرهاب

1 بطولة التضامن ضد الإرهاب موسم1425 هـ - 2005م

كأس الإتحــــاد

1 كأس الاتحاد لـ موسم 1400هـ - 1980م

2 كأس الاتحاد لـ موسم 1401هـ - 1981م

3 كأس الاتحاد لـ موسم 1402هـ - 1982م

4 كأس الاتحاد لـ موسم 1403هـ - 1983م

5 كأس الاتحاد لـ موسم 1404هـ- 1984م

6 كأس الاتحاد لـ موسم 1405هـ - 1985م

7 كأس الاتحاد لـ موسم 1406هـ - 1986م

8 كأس الاتحاد لـ موسم 1407هـ - 1987م

9 كأس الاتحاد لـ موسم 1408هـ - 1988م

10 كأس الاتحاد لـ موسم 1409هـ - 1989م

11 كأس الاتحاد لـ موسم 1410هـ - 1990م

12 كأس الاتحاد لـ موسم 1411هـ - 1991م

13 كأس الاتحاد لـ موسم 1412هـ - 1992م

14 كأس الاتحاد لـ موسم 1413هـ - 1993م

15 كأس الاتحاد لـ موسم 1420هـ - 2000م

كأس الأميــر سلطان

1 كأس الأمير سلطان بن فهد لـ موسم 1423هـ - 2003م

2 كأس الأمير سلطان بن فهد لـ موسم 1429هـ - 2008

3 كأس الأمير سلطان بن فهد لـ موسم 1432هـ - 2011م

4 كاس الأمير سلطان بن فهد ل موسم 1433هـ -2012م

بطولة الأبطال (النخبة)

1 بطولــة النخبـة لـ موسم 1418هـ - 1998م

2 بطولــة النخبـة لـ موسم 1423هـ - 2003م

3 بطولــة النخبـة لـ موسم 1425هـ - 2005م

4 بطولــة النخبـة لـ موسم 1426هـ - 2006م

البطولات الآسيوية

1 البطولة الآسيوية الحادية عشر جدة لـ موسم 1430 هـ - 2009 م

فريــق الشــباب

1 بطولة المملكة للشباب لـ موسم 1396هـ - 1976م

2 بطولة المملكة للشباب لـ موسم 1402هـ - 1982م

3 بطولة المملكة للشباب لـ موسم 1406هـ - 1986م

4 بطولة المملكة للشباب لـ موسم 1408هـ - 1988م

5 درع الدوري الممتـاز لـ موسم 1412هـ - 1992م

6 درع الدوري الممتـاز لـ موسم 1413هـ - 1993م

7 بطولة المنطقة الغربية لـ موسم 1419هـ - 1999م

8 بطولة المنطقة الغربية لـ موسم 1420هـ - 2000م

9 بطولة المنطقة الغربية لـ موسم 1422هـ - 2002م

10 بطولة المنطقة الغربية لـ موسم 1429هـ - 2008م

فريـق الناشـئين

1 درع الدوري الممتــاز لـ موسم 1404هـ - 1984م

2 بطولة المملكة للناشئين لـ موسم 1410هـ - 1990م

3 بطولة المنطقة الغربية لـ موسم 1417هـ - 1997م

4 بطولة المنطقة الغربية لـ موسم 1422هـ - 2002م

5 بطولة المنطقة الغربية لـ موسم 1423هـ - 2003م

6 بطولة المنطقة الغربية لـ موسم 1424هـ - 2004م

7 بطولة المنطقة الغربية لـ موسم 1425هـ - 2005م

أشخاص على قيد الحياة
بنو شهر
لاعبو كرة يد سعوديون
مواليد 1380 هـ
مواليد 1960

محمد جوهر


2022 පෙබරවාරි 24 වැනිදා රුසියාව එහි නිරිතදිග අසල්වැසියා වූ යුක්‍රේනය වෙත මහා-පරිමාණයේ ආක්‍රමණයක් දියත් කරන ලදී. 2014 ආරම්භ වූ රුසියානු-යුක්‍රේන යුද්ධයේ උච්ඡතම අවස්ථාව මෙය වෙයි. දෙවැනි ලෝක යුද්ධයට පසුව යුරෝපයේ ඇතිවූ විශාලතම සරණාගත අර්බුදය ඇති කළ මෙම ආක්‍රමණය නිසා යුක්‍රේන ජාතිකයින් ලක්ෂ 43 කට රට හැරදා යාමට සිදු වූ අතර, ජනගහනයෙන් හතරෙන් එකක් පමණ අවතැන් විය.

2014 යුක්‍රේන විප්ලවයට අනතුරුව රුසියාව යුක්‍රේනයට අයත්ව තිබූ ක්‍රිමියානු අර්ධද්වීපය අත්පත් කරගන්නා ලද අතර, රුසියාව විසින් අනුබල ලත් බෙදුම්වාදී කණ්ඩායම් යුක්‍රේනයෙහි ඩොන්බාස් ප්‍රදේශයෙන් කොටසක් අත්පත් කර ගන්නා ලදී. මෙය ඩොන්බාස් යුද්ධයට හේතු විය. 2021 මුල් භාගයේ සිටම රුසියාව තම හමුදාව යුක්‍රේන දේශසීමාව ආසන්නයේ රැස් කරන ලදි. ආක්‍රමණයට පෙර රුසියානු ජනාධිපති ව්ලැදිමීර් පුටින් ප්‍රකාශ කළේ, 1997 න් පසු උතුරු අත්ලාන්තික් ගිවිසුම් සංවිධානය (නේටෝ) නැගෙනහිර දෙසට ව්‍යාප්ත වීම රුසියාවේ ආරක්ෂාවට තර්ජනයක් බවත්, ඒ නිසා යුක්‍රේනය නේටෝ සංවිධානයට එකතු වීම තහනම් විය යුතු බවත් ය. මෙම චෝදනාව නේටෝ සංවිධානය ප්‍රතික්ෂේප කොට ඇත. මීට අමතරව යුක්‍රේනය නව-නාසිවාදීන් විසින් පාලනය කෙරෙන බවටත්, ඔවුන් යුක්‍රේනයෙහි සුලු ජනවර්ගයක් වන රුසියානු ජාතිකයින් හට වෙනස්කම් සිදු කරන බවටත් පුටින් අසත්‍ය චෝදනා එල්ල කළේය.

ආක්‍රමණයට දින කිහිපයකට පෙර රුසියාව විසින් ඩොන්බාස් හී බෙදුම්වාදීන් පිහිටුවා ගත් ස්වයං-ප්‍රකාශිත රාජ්‍යයන් දෙකක් (ඩොනෙට්ස්ක් මහජන ජනරජය සහ ලුහාන්ස්ක් මහජන ජනරජය) ස්වාධීන රාජ්‍යයන් ලෙස පිළිගනු ලැබීය. 2021 පෙබරවාරි 21 වැනිදා රුසියානු සන්නද්ධ හමුදා නැගෙනහිර යුක්‍රේනයට ඇතුලු විය. පෙබරවාරි 22 වැනිදා රුසියානු සෙනට් සභාව විසින් ජනපති ව්ලැදිමිර් පුටින් හට රුසියාවෙන් පිටත දී හමුදා බලය භාවිතා කිරීමට ඒකමතිකව අනුමැතිය ලබා දෙන ලදි.

පෙබරවාරි 24 වැනිදා නැගෙනහිර යුරෝපානු වේලාවෙන් (UTC+2) 05:00 ට පමණ (මොස්කව් වේලාවෙන් 06:00) රුසියානු ජනාධිපතිවරයා යුක්‍රේනයෙහි "විශේෂ හමුදා මෙහෙයුමක්" පිළිබඳව නිවේදනය කරන ලදී. එහි අරමුණ ලෙස ඔහු ප්‍රකාශ කලේ "යුක්‍රේනය මිලීටරීකරණයෙන් සහ නාසිවාදීන්ගෙන් මුදාගැනීම" යි. මිනිත්තු කිහිපයකට පසු යුක්‍රේනයෙහි අගනුවර වන කීව් ඇතුලුව රට පුරා ස්ථාන ගණනාවකට මිසයිල ප්‍රහාර එල්ල වුනි. යුක්‍රේන දේශ සීමා ආරක්ෂක සේවාව වාර්තා කළේ යුක්‍රේනයේ රුසියානු සහ බෙලාරූස් දේශසීමා මුරපළවල් ප්‍රහාරයට ලක් වූ බවයි. පැය දෙකකට පසුව, රුසියානු පාබල හමුදාව විවිධ දිශාවලින් යුක්‍රේනයට ඇතුලු විය. මෙයට ප්‍රතිචාර ලෙස යුක්‍රේන ජනාධිපති වොලොද්මියර් සෙලෙන්ස්කි සේනා බලමුලු ගන්වා, යුද්ධ නීතිය පැනවූ අතර, රුසියාව සමග රාජ්‍යත්‍රාන්ත්‍රික සබඳතා අත් හැරීය. රුසියාව තුල යුද්ධයට එරෙහිව සිදු කළ විරෝධතා වල ප්‍රතිඵලය වූයේ සමූහ අත්-අඩංගුවට ගැනීම් ය.

රුසියානු හමුදාව රුසියාවේ, බෙලාරූසයේ සහ යුක්‍රේනයේ අත්පත් කරගත් ප්‍රදේශ (ක්‍රිමීයාව සහ ඩොන්බාස්) වල සිට යුක්‍රේනය තුලට ආක්‍රමණ සිදු කළහ. ප්‍රධාන වශයෙන් කීව් නගරය, ඊසාන යුක්‍රේනය, නැගෙනහිර යුක්‍රේනය, සහ දකුණු යුක්‍රේනය ආක්‍රමණය කෙරුනි. මීට අමතරව බටහිර යුක්‍රේනයටද රුසියානු ගුවන් යානා සහ මිසයිල ප්‍රහාර එල්ල විය. රුසියානු හමුදාවන් මේ වනවිට චර්නිහිව්, කාර්කිව් (හාර්කිව්), කර්සොන් (හර්සොන්), කීව්, මරියපෝල් සහ සුමි යන නගර වෙත ළඟා වී හෝ, ඒවා වටලා හෝ ඇත. යුක්‍රේන හමුදා වල දැඩි ප්‍රතිවිරෝධය රුසියානු හමුදාවේ ප්‍රගතිය අඩු කිරීමට සමත් විය. ආක්‍රමණයට සති තුනකට පසුව, රුසියානු හමුදාවන්ට දකුණු යුක්‍රේනයෙහි වඩාත් සාර්ථක ප්‍රතිඵල ලැබී තිබුනි. 2022 මාර්තු මස අග දී, රුසියානු හමුදාවෝ විනාශයට පත් වූ ජනාවාස සහ සිවිල් වැසියන්ට එරෙහි සාහසික ක්‍රියා පිළිබඳ සාක්ෂි ඉතිරි කර, කීව් නගරයෙන් ඉවත් වී ඩොන්බාස් වෙත නැවත අවධානය යොමු කළහ.

ආක්‍රමණය ජාත්‍යන්තර වශයෙන් හෙළාදකිනු ලැබීය. එක්සත් ජාතීන්ගේ මහා මණ්ඩලය මෙම ආක්‍රමණය හෙළා දකිමින් යෝජනාවක් ඉදිරිපත් කොට රුසියාවට යුක්‍රේනයෙන් ඉවත් වන ලෙස බල කරන ලදී. ජාත්‍යන්තර අධිකරණය රුසියාවට හමුදා මෙහෙයුම් කිරීම නවත්වන ලෙස නියෝග කරන ලද අතර, යුරෝපීය කවුන්සිලයෙන් රුසියාව ඉවත් කරන ලදී. බොහෝ රටවල් රුසියාවට එරෙහිව සම්බාධක පනවන ලද අතර, එමගින් රුසියාවේ සහ ලෝකයේ ආර්ථිකයට බලපෑම් ඇති විය. මීට අමතරව, යුක්‍රේනයට මානුෂීය සහ හමුදාමය ආධාර ලබා දෙන ලදී. ලෝකය පුරා විරෝධතා ඇතිවූ අතර, රුසියාව තුල ඇතිවූ විරෝධතා වලට රුසියානු රජයේ ප්‍රතිචාරය වූයේ සමූහ-අත්අඩංගුවට ගැනීම් සහ මාධ්‍ය වාරණය කිරීම් ය. "යුද්ධය" සහ "ආක්‍රමණය" යන වචන භාවිතා කිරීම තහනම් කිරීම ද මෙයට අයත් විය. පෞද්ගලික ආයතන ගණනාවක්ම තම නිෂ්පාදන රුසියාවෙන් සහ බෙලාරූසයෙන් ඉවත් කරගන්නා ලදී. රුසියානු රාජ්‍ය-අනුග්‍ර්‍රහ ලත් මාධ්‍ය ආයතනවලට විකාශනය තහනම් කරන ලද අතර, ඒවා අන්තර්ජාලයෙන් ද ඉවත් කෙරුනි. රුසියාවට එරෙහි යුධ අපරාද චෝදන පිළිබඳව ජාත්‍යන්තර අධිකරණය විමර්ශනයක් ආරම්භ කරන ලදී.

පසුබිම

පශ්චාත් සෝවියට් සමය සහ තැඹිලි විප්ලවය
1991 දී සෝවියට් සංගමය විසුරුවා හැරීමෙන් පසුව, රුසියාව සහ යුක්‍රේනය අතර සමීප සබඳතා පවත්වා ගැනුනි. 1994 දී න්‍යෂ්ටික අවිහරණ ගිවිසුම ට එකඟ වූ යුක්‍රේනය, ඔවුන් සතුව තිබූ පැරණි සෝවියට් න්‍යෂ්ටික ආයුධ ඉවත් කරන ලදී. 1999 දී ඇතිවූ යුරෝපයේ ආරක්ෂාව පිළිබඳ ප්‍රඥප්තියෙහි එක් අත්සන්කරුවෙකු වූයේ රුසියාවයි. එම ප්‍රඥප්තියට අනුව "සෑම රාජ්‍යයකටම තම ආරක්ෂක විධිවිධාන, එනම් සන්ධාන සහ ගිවිසුම් ඇති කරගැනීම වැනි දෑට නිසගයෙන් ඇති අයිතිය තහවුරු කරනු" ලැබෙයි. සෝවියට් සංගමය බිඳවැටීමෙන් පසු වසර කිහිපයක් ඇතුලත පෙරදී සෝවියට් සංගමයේ සිටි රටවල් කිහිපයක් ම නේටෝ සංවිධානයට එකතු විය. මෙයට අඩවශයෙන් හේතුවක් වූයේ, 1993 රුසියානු ව්‍යවස්ථාමය අර්බුදය, ඇබ්කාසියා යුද්ධය (1992-1993) සහ පළමු චෙචෙන් යුද්ධය (1994-1996) වැනි ප්‍රාදේශිය වශයෙන් ආරක්ෂාවට ඇතිවූ තර්ජනයි. රුසියානු නායකයන් මෙය දුටුවේ, නේටෝ සංවිධානය නැගෙනහිර දෙසට ව්‍යාප්ත නොවන බවට බටහිර බලවතුන් ලබාදුන් නිළ නොවන සහතිකය උල්ලංඝනය කිරීමක් ලෙසය.

2004 යුක්‍රේන ජනාධිපතිවරණය මතභේදාත්මක විය. එක් ජනාධිපති අපේක්ෂකයෙකු වූ වික්ටර් යුෂ්චෙන්කෝ ගේ මැතිවරණ ව්‍යාපාරය අතරතුර දී ඔහුට TCDD ඩයොක්සීන් විෂ ශරීර ගත වී තිබුනි. මෙයට රුසියාවේ සම්බන්ධයක් ඇතැයි යුෂ්චෙන්කෝ පසුව හඟවා ඇත. මැතිවරණ නිරීක්ෂකයන් විසින් ඡන්ද වංචාවක් පිළිබඳ චෝදනා කර තිබියදීම, නොවැම්බර් මාසයේ දී රුසියාවට-පක්ෂ වික්ටර් යනුකොවිච් ජනාධිපති තනතුරට තේරී පත් විය. මෙයට විරුද්ධව ඉන් පසු මාස දෙකක් තුල යුක්‍රේනයෙහි විශාල වශයෙන් සාමකාමී විරෝධතා ඇති විය. මෙය "තැඹිලි විප්ලවය" (Orange Revolution) ලෙස හැඳින්විනි. මැතිවරණ වංචා කිරීම් නිසා යුක්‍රේන ශ්‍රේෂ්ඨාධිකරණය විසින් මැතිවරණ ප්‍රතිඵල අවලංගු කරවන ලදී. ඉන් පසු සිදු කෙරුනු දෙවැනි ඡන්ද විමසීමෙන් යුෂ්චෙන්කෝ ජනපති තනතුරට පත් විය. රුසියානු හමුදා නායකයින් තැඹිලි විප්ලවය ඇතුලු පශ්චාත්-සෝවියට් රාජ්‍යයන් තුල ඇතිවූ එවැනි විප්ලවයන් දුටුවේ රුසියාවේ ජාතික ආරක්ෂාවට හානි කිරීම පිනිස බටහිර රාජ්‍යයන් විසින් ඇති කරන ලද ඒවා ලෙසය.

2008 පැවති බුක්රස්ට් සම්මේලනයේදී යුක්‍රේනය සහ ජෝර්ජියාව නේටෝ සංවිධානයට එකතු වීමට බලාපොරොත්තු වන බව ප්‍රකාශ කරන ලදී. මෙයට විවිධ නේටෝ සාමාජිකයින් දැක්වූ ප්‍රතිචාරය වෙනස් විය; රුසියාව සමග අමනාපකම් ඇති කරගැනීම වැලැක්වීම පිනිස බටහිර යුරෝපානු රටවල් මෙයට විරුද්ධ වූ නමුත්, එක්සත් ජනපදයේ ජනාධිපති ජෝර්ජ් ඩබ්. බුෂ් ඔවුන් නේටෝවට එකතු කරගැනීමට බල කළේය. අවසානයේදී නේටෝ සංවිධානය යුක්‍රේනයට සහ ජෝර්ජියාවට සාමාජිකත්වය ලබා දීම කල් දැමීය. එහෙත් කෙදිනක හෝ "එම රටවල් නේටෝ සාමාජිකයන් වනු ඇතැයි" යනුවෙන් ප්‍රකාශයක් ද සිදු කරන ලදී. රුසියානු ජනාධිපති ව්ලැදිමීර් පුටින් යුක්‍රේනය සහ ජෝර්ජියාව නේටෝ සාමාජිකත්වය ඉල්ලීම පිළිබඳ ප්‍රබල විරෝධයක් දැක්වීය. 2019 පෙබරවාරි 7 වැනිදා යුක්‍රේන පාර්ලිමේන්තුවේ දී සම්මත වූ ව්‍යවස්ථා සංශෝධනය මගින් එරටෙහි දීර්ඝ කාලීන අරමුණ "යුරෝපා සංගමයට සහ නේටෝ සංවිධානයට එකතු වීම" යනුවෙන් වෙනස් කරන ලදී. කෙසේ වුවද, 2022 ආක්‍රමණයට පෙර මාස කිහිපය තුල, යුක්‍රේනය නේටෝවට එකතු කරගැනීමට තිබූ ඉඩකඩ ඉතා අල්ප විය.

පූර්විකාව

ආක්‍රමණය සහ ප්‍රතිරෝධය

විදේශීය හමුදා මැදිහත්වීම්

ආපතිකයන් සහ මානුෂීය බලපෑම

යුක්‍රේන රජයෙහි ඇස්තමේන්තු වල රුසියානු හමුදාවට සිදු වූ හානි වැඩි කර දක්වා තිබෙන අතර, රුසියානු රජය තමන්ට සිදු වූ හානි අඩු කර පෙන්වීමට උත්සාහ කර ඇති බව පෙනීයයි. යුධ මරණ තක්සේරු කිරීම සඳහා චන්ද්‍රිකා ඡායාරූප සහ යුධ ගැටුම් වල පින්තූර හා වීඩියෝ පට වැනි දෑ යොදාගැනෙයි. ස්වීඩනයේ උප්සලා විශ්වවිද්‍යාලයේ 'සාමය සහ ගැටුම් පර්‍යේෂණ' දෙපාර්තමේන්තුවෙහි පර්‍යේෂකයෙකු පවසන පරිදි යුක්‍රේන රජය ජනතාවගේ සහ හමුදාවේ චිත්ත ධෛර්යය වර්ධනය කිරීමේ අරමුණින් වැරදි තොරතුරු ප්‍රචාරණය කිරීමේ ව්‍යාපාරයක නිරත වී ඇති අතර බටහිර මාධ්‍ය කැමැත්තෙන් එම වැරදි තොරතුරු ප්‍රචාරය කොට තිබේ. රුසියාව තම හමුදාවන්ට වූ හානි අඩු කර පෙන්වීමට උත්සාහ කර ඇති අතර, යුක්‍රේනය තම හමුදාවන්ට වූ හානි ගැන වඩාත් නිශ්ශබ්ද විය. යුක්‍රේන රජයෙහි ප්‍රකාශයන් සත්‍යය ලෙස පිළිගැනීම ගැන විශ්ලේෂකයෝ අනතුරු හඟවති.

යුද්ධයත් සමග ඇතිවූ අවිනිශ්චිත වාතාවරණය නිසා සිවිල් සහ හමුදා මරණ නිශ්චිත ලෙස හඳුනාගැනීම අපහසු ය. එක්සත් ජාතීන්ගේ මානව හිමිකම් පිළිබඳ මහ කොමසාරිස් කාර්යාලය පවසන්නේ සිවිල් මරණ සහ තුවාල වීම් ප්‍රමාණය ඔවුන් අනුමාන කරන ප්‍රමාණයට වඩා සැළකිය යුතු තරමකින් වැඩි බවයි.

නීතිමය තත්වය

සාමය සඳහා ප්‍රයත්න

මාධ්‍ය නිරූපනය

සම්බාධක සහ ප්‍රතිවිපාක

ප්‍රතිචාර

සටහන්

ආශ්‍රිත

රුසියානු-යුක්‍රේන යුද්ධය
2022

2022 රුසියානු යුක්‍රේන ආක්‍රමණය


O USS Toledo foi um cruzador pesado operado pela Marinha dos Estados Unidos e a décima segunda embarcação da Classe Baltimore. Sua construção começou em setembro de 1943 na New York Shipbuilding Corporation e foi lançado ao mar em maio de 1945, sendo comissionado na frota norte-americana em outubro do ano seguinte. Era armado com uma bateria principal composta por nove canhões de 203 milímetros montados em três torres de artilharia triplas, tinha um deslocamento carregado de mais de dezessete mil toneladas e alcançava uma velocidade máxima de 33 nós.

O Toledo teve um início de carreira relativamente tranquilo em que passou a maior parte de seu tempo realizando treinamentos e exercícios de rotina. Ele fez uma viagem ao redor do mundo em 1947, visitando portos no Mar Mediterrâneo, Oceano Índico e Sudeste Asiático. No ano seguinte fez outra viagem pelo Oceano Índico e em seguida navegou para a China, onde prestou auxílio para as forças nacionalistas chinesas enquanto estas evacuavam para Taiwan. Depois disso passou um período em casa seguido por uma viagem de serviço no Sudeste Asiático.

A Guerra da Coreia começou em junho de 1950 e o Toledo foi rapidamente enviado para participar do conflito. Foi colocado principalmente para atuar em ações de bombardeio litorâneo e suporte de artilharia para as tropas das Nações Unidas em terra, fazendo várias viagens de serviço para a zona de conflito até 1953. O cruzador depois disso retomou sua rotina anterior de períodos de exercícios nos Estados Unidos, alternada com períodos de serviço no Sudeste Asiático. Ele foi descomissionado em maio de 1960 e mantido na Frota de Reserva até ser desmontado em 1974.

Ligações externas

Classe Baltimore
Navios de 1945
Navios construídos em Nova Jérsei
Navios construídos pela New York Shipbuilding Corporation
Cruzadores da Marinha dos Estados Unidos

USS Toledo (CA-133)


Muhalnița () este o arie protejată din vestul Bulgariei, situată la un kilometru sud de orașul Botevgrad și la 63 km nord-est de capitala Sofia. Geografic, este situată în valea Botevgradului, în partea de vest a Munților Balcani. A fost înființată în 1992 cu scopul de a proteja migrația de reproducere a  (Rana temporaria).

Istorie
La 14 februarie 1968, zoologul bulgar  a descoperit câteva sute de  (Rana temporaria) într-o mică mlaștină la altitudinea de 360 m, în apropierea orașului Botevgrad. Descoperirea a fost neașteptată, întrucât această specie nu obișnuiește să populeze habitaturi la o altitudine atât de joasă. La 1 și 4 martie 1971 el a extras mai multe sute de exemplare, le-a marcat și le-a eliberat înapoi în mlaștină. La 4 iunie în același an, una din broaștele marcate a fost găsită pe o pantă a , la o distanță de aproape 5 km de mlaștină și la 875 m altitudine. După o pauză de mai mulți ani, Beșkov a reluat cercetările în 1979, când, între 31 ianuarie și 3 martie, a mai marcat încă 457 de broaște în mlaștină. În februarie și martie anul următor, câteva broaște au fost marcate pe muntele Bilo, la 5,5-6 km de mlaștină, în timp ce animalele se deplasau aval pe râuri. Două dintre ele au fost identificate la 11 martie 1980 în Muhalnița (una la 4, alta la 11 zile după marcare). Beșkov și-a publicat observațiile într-o serie de articole științifice, lucrările sale servind ca bază pentru recunoașterea zonei de mlaștină a râului Zelin ca arie protejată în 1992.

Migrația broaștelor
Sosirea în masă a miilor de broaște în mlaștina din zona Muhalnița a început probabil la sfârșitul , adică în jur de 8.000 de ani în urmă. În perioada migrației anuale de reproducere de la locurile de hibernare (râurile din zonele înalte ale muntelui) spre Muhalnița, broaștele comune parcurg până la 6 km, unii indivizi atingând, probabil, și peste 10 km. Sezonul de reproducere durează aproximativ două săptămâni, de obicei la sfârșitul lunii februarie sau începutul lunii martie, în funcție de temperatura aerului într-un anumit an. Broaștele se deplasează pe râul Zelin în aval și îl părăsesc, din instinct, în mlaștină. În această perioadă, mlaștina, încă acoperită parțial de gheață, găzduiește mii de perechi de broaște și ouăle lor. După încheierea sezonului de împerechere, broaștele adulte se întorc în munți pe cale terestră, acoperind aproximativ aceeași distanță ca la venire. Mormolocii ies din ouăle fertilizate, se metamorfozează și părăsesc mlaștina între sfârșitul lunii mai și începutul lunii iunie. Aceasta este una dintre cele mai lungi migrații de reproducere cunoscute în lumea amfibienilor.

Alte specii de amfibieni și reptile
În afară de , în mlaștină au mai fost identificate alte 8 specii de amfibieni: Lissotriton vulgaris, Triturus ivanbureschi, Bombina variegata, broasca râioasă comună (Bufo bufo), broasca râioasă verde (Bufotes viridis), Hyla orientalis, Rana dalmatina și Pelophylax ridibundus. O singură dată, a fost înregistrată și o broască-țestoasă europeană de apă (Emys orbicularis). Biodiversitatea relativ mare pentru o suprafață atât de mică este unul din motivele principale ale conservării ariei protejate Muhalnița.

Amenințări și măsuri de combatere

Regimul de protecție include următoarele prohibiții:
sunt interzise activitătile de construcție sau alte activități care ar putea afecta aspectul natural al sitului sau a sistemului acvatic
este interzisă popularea zonei cu specii care nu viețuiesc aici în mod natural
sunt interzise defrișările și exterminarea plantelor
este interzisă culegerea florilor și a ierburilor
este interzisă instalarea unor bariere care ar împiedica sau afecta migrația broaștelor
este interzisă secarea mlaștinii

În anii 2010, s-a observat o creștere în dimensiune a mlaștinii, precum și populații tot mai mari de papură (Typha sp.). Cauza o reprezintă scurgerile din conductele de apă din regiune, broaștele fiind afectate negativ, deoarece acestea sunt private de zonele de apă de mlaștină deschisă de care au nevoie în timpul reproducerii. Se presupune că scurgerile au influențat mlaștina, schimbând-o dintr-un iaz temporar în unul permanent, cu condiții mai bune pentru papură. Răspândirea exagerată a papurii va duce, probabil, la uscarea mlaștinii. Aceasta ar însemna pierderea locului de reproducere a broaștelor în următorii ani, migrația urmând să înceteze. Celelalte specii de amfibieni și reptile din zona protejată vor fi și ele afectate.

O altă amenințare pentru broaște o constituie drumul asfaltat care străbate mlaștina prin partea de nord-est. Broaște care vin sau pleacă de la mlaștină (cu excepția câtorva indivizi care trec printr-o țeavă de scurgere pe sub drum) riscă să fie călcate de automobile. Traficul auto nu este intens, dar în timpul sezonului de împerechere drumul este totuși acoperit de broaște moarte călcate de roțile mașinilor.

În 2017, autoritățile Botevgradului, împreună cu zoologi de la , au întreprins o serie de măsuri de ameliorare a situației broaștelor. Măsurile includ eforturi de rărire a tufelor de papură și instalarea mai multor țevi de trecere a amfibienilor pe sub drum.

Note

Vezi și
 Geografia Bulgariei
 Lista ariilor protejate din Bulgaria
 Munții Balcani

Legături externe

Munții Balcani
Arii protejate din Bulgaria

Muhalnița


O Cemitério dos Degolados é uma necrópole com função de registro histórico. Localiza-se na comunidade de Pedro Paiva, interior de Santo Augusto. Possui cerca de oito túmulos, com aproximadamente vinte corpos sepultados, a maioria católicos. Por sua importância histórica, o Cemitério dos Degolados é considerado uma atração turística, constando no roteiro cultural da cidade. Apresenta um Memorial inaugurado no dia 29 de janeiro de 2015.

História

O Cemitério dos Degolados foi criado pela Lei Municipal nº 844 de 25 de maio de 1989. Foi inaugurado para enterrar pessoas mortas e degoladas durante um conflito no ano de 1923 (ou 1924) que envolveu todo o Rio Grande do Sul. Este conflito reuniu dois grupos políticos denominados Chimangos e Maragatos e durou 324 dias.
Entre 1923 e 1924, alguns "piquetes" (grupos de pessoas) se formavam em toda a região. Em Santo Augusto, os mais destacados piquetes foram o do Cardoso, dos Marianos e dos Miquerinos. O governador do Rio Grande do Sul na época era Borges de Medeiros e o presidente da República, Arthur Bernardes.
Em geral, os recrutados para formar os piquetes não tinham uma ideologia política, ou partido, apenas seguiam o líder local, seu compadre, na maioria dos casos.

Como surgiu o Cemitérios dos Degolados

Foi no ano de 1923, outros dizem que foi em 1924. O combate começou pelas nove ou dez horas da manhã, no interior do município de Santo Augusto, no Distrito de Pedro Paiva.

Distrito de Pedro Paiva
Parte da área onde está a sede do Distrito de Paiva foi uma área concedida para Pedro Paiva, onde ele possuiu uma casa comercial e dividiu a área de matos e ervais em colônias que vendeu para famílias de Ajuricaba, onde ele tinha outra casa de comércio.
As famílias que vieram para essas colônias foram: Mattioni, Fitz, Speroni, Krüger, Galert, Ridner, Farezin, Radin e outros.
Perto da "venda" do Pedro Paiva havia uma lagoa conhecida como Lagoa do Paiva, onde carreteiros, tropeiros, carroceiros, e viajantes costumavam passear ou pousar. Por isso foi um lugar referencial na região, por muito tempo. Com a conservação da estrada, o leito da lagoa foi aterrado, as vertentes sumiram e, hoje, não há mais sinais.

Na atualidade

Na manhã de 29 de janeiro de 2015, ocorreu a reinauguração do Memorial dos Degolados e a revitalização do Cemitério dos Degolados, ponto turístico de Santo Augusto. Atualmente, não há um plano de manutenção dos túmulos e do Memorial.

Sepultados famosos e visitação pública

Ao total, oito mortos no conflito estão enterrados, todos Maragatos, que lutavam contra o governo da época. Eles eram comandados por Carlos Cardoso.
Foram enterrados no Cemitério dos Degolados: Tenente João Dentista, o menino negro, Jovino Rolim que foi morto pelo irmão, o Tenente Froylan Rolim do grupo contrário.
Os mortos foram sepultados pelo Tio Pequeno ou Tio Castro e pelas mulheres e crianças da vizinhança, pois os homens estavam na revolução ou escondidos nos matos para escaparem dos recrutadores.
Para sepultar os degolados, aproveitaram a vala de um carreiro que foi alargada pelo Tio Castro, e na qual puseram os oitos mortos, sem caixão, velório ou outra formalidade que não o "Terço das Incelências (Excelências) rezado por Benedito de Castro, que era Capelão.

Memorial dos Degolados

O "Memorial dos Degolados" apresenta placas que descrevem aspectos da história do conflito no Rio Grande do Sul e destaca o episódio sangrento que ocorreu no final de 1923.

Bibliografia
 "Degolados". Curta-metragem.
 OLIVEIRA, Odilon Gomes de. Santo Augusto-RS: 1815/20 até 1940. Porto Alegre: Evangraf, 2000.
 ENDRES, J. T. Biografia da Brigada Militar - Coronel Octacílio Rodrigues da Silva. TCC (Curso de Licenciatura em História) - UNIJUI, Ijuí, 2015.
 TOMASI, Tanize. Abotoaduras de Balbina. Santo Augusto: Editora Panaro, 2022.

Ligações externas

Cemitérios do Rio Grande do Sul

Cemitério dos Degolados


2021 මැයි මාසයේ දී ඊශ්‍රායෙල–පලස්තීන ගැටුමෙහි නැවත ඇවිලීමක් සිදුවිය.

ආශ්‍රිත ලිපි
ඊශ්‍රායෙල–පලස්තීන ගැටුම
2018–2019 Gaza border protests
List of battles in the 21st century
List of modern conflicts in the Middle East
List of ongoing armed conflicts

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

Israel-Gaza violence: The conflict explained. BBC News Online

2021 airstrikes
2021 in Israel
2021 in the Gaza Strip
2021 in the State of Palestine
2021 protests
2021 riots
2020s in Jerusalem
2021
Attacks on buildings and structures in 2021
Attacks on buildings and structures in Asia
Attacks on mosques in Asia
Conflicts in 2021
Ethnic riots
2021
2021
2021
May 2021 events in Asia
Ongoing protests
2021 Palestine crisis
2021
2021 Palestine crisis
2021
2021
2021

2021 ඊශ්‍රායෙල–පලස්තීන ගැටුම


ريبون, ويسكونسن: مدينة بمقاطعة فوند دو لاك بولاية ويسكونسن في الولايات المتحدة.

 ريبون، سان جواكوين، كاليفورنيا:  هي إحدى مدن مقاطعة سان جواكوين، كاليفورنيا.
 مدينة ريبون الأثرية: مدينة أثرية تقع في حضرموت في اليمن.
 ريبون (شمال يوركشير) : مدينة بمقاطعة شمال يوركشير بإنجلترا .

ريبون (توضيح)


Gyromitra gigas (Julius Vincenz von Krombholz, 1834 ex Mordecai Cubitt Cooke, 1878), din încrengătura Ascomycota în familia Discinaceae și de genul Gyromitra este o ciupercă comestibilă, dar consumată crud sau nu bine fiartă foarte otrăvitoare. Ea este denumită în popor zbârciog uriaș. Acest burete saprofit este în mod predominant locuitor de sol, arătând însă de asemenea caracteristici de simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). El se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord ca una din primele specii de ciuperci deja din mijlocul lui martie, privind afară din zăpadă, până la sfârșitul lunii mai, crescând solitar sau în grupuri pe soluri nisipoase ori afânat humoase în zăvoaie, păduri rare de conifere și de foioase, adesea oară și în umbra de tufișuri sau pe mulci.

Descriere

 Corpul fructifer: are un diametru de 8-13 (20) cm, este gol în interior, de formă neregulată și deseori împărțit în mai mulți lobi mari, cârlionțați și suprapuși care îl fac să semene cu un mezenter. Marginea este în mod normal aderentă la picior, dar câteodată numai îndreptată în jos. Coloritul poate varia între ocru-gălbui, galben-măsliniu până la brun-măsliniu, fiind pe inferiorul pălăriei alb.
 Piciorul: are o lungime și o grosime de 3–6 cm, este scurt, bont și aproape la fel de lat ca pălăria, format neregulat, străbătut de nervuri longitudinale, făinos sau fin tărâțos pe exterior, prezentând o încrengătură de goluri în interior. Deseori piciorul este aproape invizibil, fiind tare adâncit în pământ. Culoarea lui este albicioasă la tinerețe, apoi capătă nuanțe roșiatice din ce în ce mai evidente.
 Carnea: este albicioasă până ușor gălbuie, ceroasă, marmorată și sfărâmicioasă, de gust foarte savuros și miros aromatic.
 Caracteristici microscopice: are spori alungiți-elipsoidali, netezi, hialini (translucizi), cu un vârf fusiform și o picătură de ulei gălbuie la mijloc, având o mărime destul de impunătoare de 32–38 × 12–14 microni. Pulberea sporilor este albă.
 Reacții chimice: Zbârciogul gras nu-și schimbă culoarea după adăugarea de reactivi chimici.

Confuzii
Zbârciogul uriaș poate fi confundat cu alte surate ale lui,  de exemplu cu Gyromitra ambigua (restrâns comestibilă), Gyromitra brunnea, (restrâns comestibilă) Gyromitra fastigiata (restrâns comestibilă)  sau Gyromitra infula (comestibilă),, Helvella fusca (comestibilă), în special însă, primar în tinerețe, cu posibil letala Gyromitra esculenta (zbârciogul gras) care este mai mică, având o pălărie de culoare mai închisă.

Mai departe, acest zbârciog se poate confunda cu câteva soiuri de genul Morchella, cu toate comestibile, cum ar fi Morchella elata, Morchella punctipes [[Morchella semilibera|Morchella semilibra sin. Morchella gigas]], Morchella steppicola sau Mitrophora hybrida.

Specii asemănătoare

Valorificare

Clar trebuie să fie, că consumul crud al speciei Gyromitra (dar și Morchella) provoacă otrăviri foarte serioase.

Comestibilitatea ciupercii este discutată controversat, în ultimul timp cu tendința de a declara-o toxică, de verificat de exemplu în articolul medicului moldovean Gheorghe Ciobanu. Dar conținutul de giromitrină în Gyromitra gigas nu este clarificat. Astfel toxicologul Peter D. Bryson a dovedit giromitrina și derivatul ei mono-metil-hidrazina, otrăvitoare pentru om, în alte specii Gyromitra, ca de exemplu G. ambigua, G. brunnea și G. fastigiata, dar nu în zbârciogul uriaș. Intoxicații cu această ciupercă nu sunt relatate, respectiv, sunt probabil confuzii cu zbârciogul gras. Micologii italieni Giacomo Bresadola și Bruno Cetto o văd comestibilă, iar cunoscutul micolog ceh Albert Pilát (1903-1974) menționează că Gyromitra gigas, care se găsește destul de des - mai ales în Boemia de Mijloc - este în general colectată și consumată mult, fără de ar fi fost cunoscut un singur caz de intoxicație cu acest tip. Tot comestibilă este declarată în articolul jurnalului "Semena" din Republica Moldova.

"Pilzforum 2000" argumentează, că conținutul de toxină în acest burete ar fi mic și se pare că există diferențe regionale enorme în nivelurile de toxine. De aceiași părere este și micologul Tom Volk care le declară sigure, dar menționează posibila diferență în valoarea lor de conținut toxic.

Albert Pilát afirmă în articolul lui mai departe, că ciuperci proaspete, fierte (vărsați apa, pentru că conține toxine) sau uscate bine sunt inofensive, dar devenind bătrâne sau stricate ele produc toxine prin influența de bacterii de putregai asupra proteinelor. Mai departe scrie despre părerea unor micologi și medici care atribuie incidențele de otrăvire unei idiosincrasii, adică sensibilitatea crescută la persoane împotriva anumitor substanțe.

Zbârciogii uriași au o aromă prea puternică pentru a se delecta de ei în cantități mari, atunci când sunt bine opăriți și prăjiți sau fierți cu ouă, dar dezvoltă un gust minunat în supe cremoase, ca adăugare la Boeuf Stroganov, sau sotați cu usturoi și verdețuri precum servite cu fripturi.

În orișice caz respectați:
 Folosiți numai ciuperci identificate sigur.
 Folosiți numai ciuperci tinere și proaspete.
 Informați-vă despre inofensivitatea acestui soi în regiunea de colectare.
 Opăriți mereu ciupercile înainte de a le prăjii sau fierbe bine.
 Dacă le fierbeți, vărsați prima apă de fiert, pentru că conține toxine. Bine prăjite pierd otrava.
 Ciuperci uscate peste timp mai lung pierd conținutul lor toxic.

Căutătorul cu responsabilitate nu va culege specia, și cauzat faptului, că ciuperca este enumerată sub categoria 3 (specie periclitată) în Lista roșie a IUCN, admirând doar frumusețea ei.

Note

Bibiliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, vol. 1-2, 4, (vezi sus)
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "700 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau - Stuttgart 1979 și 1980, ISBN 3-85502-0450
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, p. 180-181, ISBN 978-3-440-14530-2
 Meinhard Michael Moser: "Kleine Kryptogamenflora der Pilze - Partea a.: " Höhere Phycomyceten und Ascomyceten". Partea b: "Kleine Kryptogamenflora de Helmut Gams" Editura G. Fischer, Jena 1950

Legături externe

 Zbârciog  uriaș, film

Gyromitra
Micoriză
Ciuperci saprofite
Ciuperci comestibile
Ciuperci otrăvitoare
1834 în știință

Gyromitra gigas


La polluela rojiza (Laterallus ruber) es una especie de ave gruiforme de la familia Rallidae. Es nativo de México, Guatemala, Belice, Honduras, Nicaragua y ocurre ocasionalmente en Panamá.  Es posiblemente extinto en Costa Rica. Su hábitat consiste de humedales, como pantanos y ciénagas. No tiene subespecies reconocidas. Un ave pequeña (15 cm) y elusiva de humedales de agua dulce, zonas inundables y acequias; es más fácil escucharla que verla. Camina en silencio y corre rápidamente

En su libro Fagan y Komarnos dice que es más posible encontrarlo en el Caribe y poco en el Pacífico hasta una altura de 1500  Que prefiere zonas inundables de hierbas altas y cañas, lo cual dificulta su observación.

Referencias

Enlaces externos

ruber
Aves de América Central
Animales descritos en 1860
Taxones descritos por Philip Lutley Sclater
Taxones descritos por Osbert Salvin

Laterallus ruber