Jevlah (azerski: Yevlax) je jedan od republičkih gradova, pod izravnom upravom države Azerbajdžan. Iako je potpuno okružen istoimenom pokrajinom (Jevlaški rajon), grad je administrativno odvojen od ove pokrajine.

Zemljopisne odlike

Grad se nalazi na desnoj obali rijeke Kure, 265 km zapadno od glavnog grada, Bakua. Smješten je na drevnom putu svile, jugoistočno od Gandža-Gazahske ravnice, sjeverozapadnog dijela Karabaške i Širvanske ravnice. Zime su blage i suhe, a klima topla polupustinjska.

Povijest

Ovo područje se u dokumentima iz 12. st. naziva "Vrata Karabaha" jer se kroz ovo mjesto dolazilo do alpskih travnjaka Kelbajara, Lačina i Batabata, koji su bili poznati širom današnjeg Azerbajdžana kao ljetna ispaša.
Jevlah, što na staroturkijskom znači "močvarno mjesto", je nastao oko željezničke postaje koja je sagrađena u 1880-ih i među stanovništvom je dugo vremena naselje bilo poznato kao Vagzal ("kolodvor"). Krajem devetnaestog i početkom 20. st. u službenim dokumenatima naselje se naziva "Jevlah postaja" u pokrajini Jelizavetpolj, a od 1920. godine "selo Jevlah" u pokrajini Javanšir. Da bi 1. veljače 1939. god., odlukom Vrhovnog sovjeta Azerbejdžanske sovjetske socijalističke republike, Jevlah dobio status grada i postao središte pokrajine Jevlah. Uredbom Predsjedništva Vrhovnog sovjeta Azerbejdžanske SSR-a 6. siječnja 1965. godine Jevlah je uvršten u popis gradova podređenih Republici i počela je izgradnja industrijskih poduzeća.

Danas grad ima 4200 metara dugu aveniju Hejdar Alijev, te 5500 metara dugu Nizami aveniju i 168 drugih ulica. Spomenik posvećen nacionalnom vođi Azerbajdžana Hejdaru Alijevu, nalazi se na najvećem trgu u gradu, Trgu Hejdara Alijeva.

Grad ima i Zračnu luku Jevlah, a od 2015. god. željezničko je čvorište Azerbajdžana i povezuje Kars-Tbilisi-Baku, čime su izravno povezani Turska, Gruzija i Azerbajdžan.

Stanovništvo

Prema procjeni iz 2016. godine, ukupan broj stanovnika grada bio je 67.100, što je 8,45% više nego godinu prije. Prema popisu iz 2009. god. od 57.681 stanovnika broj muškaraca je bio 26.098 (48,96%), a žena 31.583 (50,72%), dok je urbano stanovništvo iznosilo 55,04%, a ruralno 44,96%.

Gospodarstvo

Jevlah je jedan od važnih poljoprivrednih rajona zemlje. Poljoprivreda je uglavnom vezana uz uzgoj pamuka, žitarica i stočarstvo, a uzgajaju se i perad, dudov svilac, krumpir, povrće, lubenice i voće. U gradu postoje poljoprivredna prerađivačka poduzeća, proizvodni i industrijski kompleksi (traktori, prerada kože,. Grad je također bogat prirodnim resursima kao što su naslage pijeska, glina i šljunak, potrebni za izradu opeke.

Gradovi prijatelji

Izvori

 Azerbajdžanska sovjetska enciklopedija, svezak V, Baku, 1981., str. 98. – 99.

Vanjske poveznice
 Službene stranice grada (az.)
 Forum posvećen Jevlahu (az.)

Gradovi u Azerbajdžanu

Jevlah


Los cristolitas fueron herejes del .

Su nombre se deriva de Krysos y de Luo yo separo porque separaban la divinidad de Jesucristo de su humanidad. Sostenían que era Hijo de Dios, que al resucitar había dejado en los infiernos su cuerpo y su alma y que no había subido al cielo sino con su divinidad. San Juan Damasceno es el único autor antiguo que ha hablado de ellos.

Referencias
Diccionario de teología, 1, Nicolas Syvestre Bergier, 1845

Heterodoxia cristiana en el siglo VI

Cristolitas


Muhamed Mehmedbašić (Stolac, 1887. – Sarajevo, 29. svibnja 1943.), bosanskohercegovački revolucionar, član Mlade Bosne, iz obitelji Mehmedbašića.

Životopis
Rođen je u Stocu od oca Mehmeda i majke Nure. Roditelji su mu bili konzervativni muslimani. Poslali su ga na školovanje u muslimanskim vjerskim školama u Stocu sibjan-mekteb i mektebi-iptidaiju. Školovao se sedam i pol godina. Mehmedbašićev je otac umro u Bejrutu pri povratku iz Meke kad je hodočastio na Ćabu. Neko je vrijeme bio mujezin u stolačkoj džamiji. Potom je izučio stolarski obrt i tim se zanimanjem bavio poslije. Pred Austro-ugarsko zaposjedanje Bosne i Hercegovine obitelj mu se iz Sarajeva povukla i sklonila u rodnu Hercegovinu. Muhamedov djed Ibrahim bio je žestoki protivnik Austro-Ugarske i njene vlasti, čiji je dolazak smatrao "zapadnom okupacijom". Austro-ugarske vlasti su ga objesile u Sarajevu kolovoza 1878. godine. Tako su izbjegli rizik slične sudbine. Time se Muhamedu od djetinjstva fiksirala ideja otpora Austro-Ugarskoj. Njegov ga je mještanin i suborac Mustafa Golubić pomogao u uvježbavanju i pripremama za atentat na Oskara Potioreka, upravitelja Bosne i Hercegovine. Ali, došla je vijest da će prijestolonasljednik Franjo Ferdinand posjetiti Sarajevo na srpski sveti dan Vidovdan i to je promijenilo planove.

Kada je objavljeno da će nadvojvoda Franjo Ferdinand naslijediti prijestolje Austro-Ugarske te da će posjetiti Sarajevo u lipnju 1914. godine Dragutin Dimitrijević, šef obavještajne službe u srpskoj vojsci i čelnik Crne ruke, poslao je tri čovjeka - Gavrila Principa, Trifka Grabeža i Nedeljka Čabrinovića u Sarajevo da izvrše atentat. Po dolasku u Sarajevo zavjerenici su se pridružili ostalim sudionicima zavjere: Muhamedu Mehmedbašiću, Danilu Iliću, Vasi Čubriloviću, Cvijetku Popoviću, Mišku Jovanoviću i Veljku Čubriloviću. Svakome od njih bilo je zapovjeđeno ubiti Franju Ferdinanda kada dođe do mjesta gdje se nalaze. Prvi zavjerenik Muhamed Mehmedbašić, koji je stajao ispred zgrade Austro-ugarske banke, nije pucao kada je naišlo vozilo. Kasnije na suđenju izjavio je kako je ispred njega stajao policajac te se bojao da će ga uhititi prije nego što ispali hitac. Nakon saslušanja Principa i Čabrinovića, oni su odali svoje drugove u zavjeri koji su, osim Muhameda Mehmedbašića koji je uspio pobjeći u Srbiju, uhvaćeni i osuđeni za ubojstvo i izdaju.

Šef vojne obavještajne službe Kraljevine Srbije Dragutin Dimitrijević Apis je kontrolirao organizaciju Mlada Bosna koja je izvršila atentat. Mehmedbašić prebjegao je k njemu i uz njega ostao do samog kraja. Mehmedbašićeva trasa bijega bila je iz Sarajeva pa preko Hercegovine u Crnu Goru i na kraju Srbija. Došao je do čina potporučnika u Vojsci Kraljevine Srbije. Bio na velikom povlačenju srpske vojske kroz Albaniju. Otišao na Solunsko bojište. U Solunu je završio u zatvor. Sudilo mu se na Solunskom procesu. Optužen je za urotu protiv kralja Aleksandra Karađorđevića. Osuđen je na 15 godina zatvora. Odrobijao je dvije godine. Kaznu je prekinulo osobno pomilovanje od samog kralja, koji mu je uz to i darovao lijepu kuću na Ilidži. Svojoj djeci nije dao muslimanska imena, nego Zoran, Nada, Vladimir i Velimir. Sam je ostao odan Islamu do smrti.

U NDH je odmah uhićen 1941. godine jer je bio vlastima sumnjiv element. Umro je 29. svibnja 1943. u Sarajevu. Prije smrti izrazio je želju da ga pokopaju u Vidovdanskoj kapeli s Mladobosancima, no Srpska pravoslavna crkva to nije odobrila jer nije bio kršćanin, već musliman. Zato je pokopan na groblju najbližem Vidovdanskoj kapeli, na muslimanskom groblju na Butmiru.

Izvori

Životopisi, Stolac
Sarajevski atentat
Atentatori

Muhamed Mehmedbašić


Umberto Saba (pravo prezime Poli), (Trst, 9. ožujka 1883.  –  Gorizia, 25. kolovoza 1957.), talijanski pjesnik poznat po svojim jednostavnim, lirskim autobiografskim pjesmama.

Životopis

Sin tršćanske Židovke Rachele Felicita Cohen i Uga Polija, katolika rođenog u Trstu (1853.), a porijeklom iz Furlanije. Da bi oženio Rachelu,  Ugo je prešao na židovstvo i uzeo ime Abramo. Sedam mjeseci nakon vjenčanja, neposredno prije rođenja sina, Ugo je napustio obitelj i pobjegao u Italiju (u to vrijeme Trst je pripadao Austro-Ugarskoj) kako bi sudjelovao u iredentističkom pokretu.  Odgojila ga je majka u tršćanskom getu gdje je Saba proživio traumatično djetinjstvo obilježeno nedostatkom oca, što je postalo važan motiv i ključ za tumačenje većega dijela piščeva opusa.  Važne trenutke odrastanja i sazrijevanja, majku, oca, Trst i prve ljubavi, opisao je u sonetima iz ciklusa "Autobiografija". Rano je odbacio očevo prezime. Najprije se od 1910. u književnosti služio pseudonimom "Saba", da bi 1928. i službeno promijenjeno ime u Umberto Saba, po svojoj dojilji i katoličkoj njegovateljici, Slovenki, koja se u talijanskim matičnim knjigama zvala Gioseffa Gabrovich Schobar, iako se, zapravo, zvala Josipa – Peppa Sabaz i koja je bila najvažnija žena u životu Umberta Sabe.
Studij nije završio, bavio se različitim poslovima. God. 1903. upisao se na Sveučilište u Pisi. Već su se tada pojavili rani simptomi neurastenije, bolesti koja ga je navodila na razmišljanja o samoubojstvu i zbog koje je tijekom života bio više puta hospitaliziran i liječen.  God. 1907. služio je vojni rok u Salernu što je bilo nadahnuće za stihove Versi Militari. God. 1909. vraća se u Trst i ženi se s Carolinom (Lina) Wölfler i 1910. dobivaju jedinicu Linucciu. Za vrijeme Prvog svjetskog rata služio je u pozadinskim jedinicama što ga je nadahnulo za  "Nuovi versi militari"  God. 1919. otvorio je antikvarnu knjižaru ("Libreria antica e moderna") koja mu je bila stalan izvor prihoda, ali i utočište; nakon autorove smrti postala je jedan od kultnih tršćanskih lokaliteta. U doba rasnih progona  za II. svjetskog rata skrivao se najprije u Parizu, a zatim u Rimu (u domu G.Ungarettija), Firenci (gdje je živio i kod E.Montalea) i Milanu, a poslije se vratio u rodni grad, u kojem je proveo najveći dio života.

Poetika
Liriku je započeo pisati u fazi adolescencije i objavljivati 1903. Ugled pjesnika stekao je izdavanjem svojeg životnog djela Kanconijer (Il Canzoniere, 1. izdanje 1921) koje je sustavno dopisivao pa je za njegova života doživjelo više proširenih izdanja (1945. drugo izdanje, u izdanju izdavačke kuće Einaudi, 1948., 1961.). To je djelo njegova svojevrsna intimna autobiografska kronika.
Sabina formativna lirika, nastala tijekom prvih dvadeset godina XX. stoljeća, pod utjecajem je Petrarce, Gabriela D'Annunzia, Giacoma Leopardija i Carduccija. Zapažene pjesme iz ovog ranog perioda su "A mia moglie", "La Capra"" i  "Trieste."
Tijekom srednje faze pisao je u frojdovskom stilu o temama kao što su strasti i sjećanja iz djetinjstva.
Poezija zrele faze stvaralaštva bila je uglavnom misaona, koju odlikuju pjesme "Avevo", "Felicità" i "Ulisse".
Grad Trst i njegova svakodnevica, te ljubav, ponajprije prema ženi Lini, najčešći su motivi Sabine poezije. Spoj lirizma i pripovjednoga tona, tradicionalne metrike i modernoga svakodnevnog leksika i sadržaja, suptilne psihološke analize te prividne »običnosti« i jednostavnosti čini njegovu poeziju »anomalnom« pojavom, nesvodivom na dominantne pjesničke pravce iz prve polovice XX. stoljeća, avangardu i futurizam. Stoga, u vrijeme kada svijet veliča ljubav prema brzini, tehnologiji, nasilju-ratu (futurizam), Sabina lirika prolazi nezamijećeno jer mu pjesme zvuče arhaično, pa će Saba sve do pred kraj života biti smatran minornim piscem.

Među proznim se djelima ističu: studija o vlastitu djelu Povijest i kronološka povijest Kanconijera (Storia e cronistoria del Canzoniere, 1948), te dvije prozne zbirke Prečaci i pričice (Scorciatoie e raccontini, 1946) i Sjećanja – Pripovijesti (Ricordi – Racconti, 1956). Posmrtno mu je objavljeno više knjiga pisama te nedovršeni roman Ernesto (1953., objavljen 1975).

Saba u hrvatskoj književnosti
Čak ni zahvaljujući Sabinom tršćanskom podrijetlu, hrvatski talijanisti u početku nisu Sabu razlikovali u mnoštvu lirskih suvremenika.
Iako sa stanovitim zakašnjenjem i dugo u sjeni talijanskih Nobelovaca (Quasimoda i Montalea), pa i Ungarettija, Saba je prisutan u našoj prijevodnoj literaturi od 1939. Od prevedenih pjesama, emblematska Koza (La capra) uživa najveću naklonost prevoditelja. Naš najznačajniji prevoditelj tršćanskog pjesnika je Frano Čale, s 52 različita naslova iz Sabine lirike.

Prva recenzija (Antun Nizeteo) posvećena jednoj Sabinoj knjizi ("Parole") u Hrvatskoj se pojavila 1936. u zagrebačkoj reviji  "Hrvatska revija". God. 1937. Saba je u talijanskoj reviji iz Rijeke "Termini" predstvljen s dvije poezije, "Caffe' Tergeste" i "La capra", u ne baš uspjelom prijevodu Jeronima Kornera. Ova inicijativa je bila rezultat političkih sporazuma Ciano-Stojadinović, pa je imala neslužbeni i propagandistički karakter.  Sabina prisutnost u hrvatskoj književnosti počinje s izlaskom Talijanske lirike (prve antologije talijanske poezije prevedene na hrvatski jezik) u Zagrebu 1939.g. (uredili O.Delorko i A.Nizeteo). U Antologiji su objavljene dvije Sabine poezije. "La capra" (Koza) u prijevodu Mirka Deanovića i "La greggia" (Stado) u prijevodu Vladimira Nazora. Nakon Drugog svjetskog rata interes za lirikom Umberta Sabe u Hrvatskoj raste kao rezultat njegovog izravnog vrednovanja hrvatskih talijanista, a ne kao rezultat književnih moda iz inozemstva. Tako su 1950. talijanisti M.Deanović, J.Jernej i I.Frangeš za studente talijanistike FFZG  uredili antologiju "Poeti del Novecento" (Pjesnici XX. stoljeća) u koju su uključili osam pjesama Umberta Sabe na talijanskom jeziku. ( La capra, Tre vie, Caffe' Tergeste, Favoletta alla mia bambina, La malinconia, Donna, Avevo, Teatro degli Artigianelli). U antologiji svjetske lirike, Zagreb, 1957., talijansko pjesništvo je uredio Olinko Delorko i uključio je Sabu među 39 talijanskih pjesnika s 4 poezije: La capra (u prijevodu M. Deanovića), i La fanciulla, L'ora nostra i Donna (u prijevodu O.Delorka). God. 1965. za drugo izdanje Antologije, Delorko je dodao još dva svoja prijevoda: Sobborgo i Confine. Antologija talijanske poezije XX. stoljeća Joje Ricova, Zagreb, 1957., sadrži 4 poezije: La capra, La brama, Parole, Donna u skromnom prijevodu J.Ricova. Tonko Maroević u "Parnasu s Ponterossa. U Trst po stihove" preveo je Citta' vecchia i Trieste. U Antologiji svjetske ljubavne poezije (sastavio N.Miličević) 1968., 1970., 1972., 1974. imamo La fanciulla (O.Delorko) i Donna (J.Ricov). U Antologiji moderne poezije zapadnog kruga, urednik Antun Šoljan, Zagreb 1974. imamo La capra (M. Deanovića) i Donna (J.Ricova). U sveučilišnom udžbeniku Classici e moderni della letteratura italiana (Frano Čale i Mate Zorić urednici) imamo A mia moglie i La capra. Talijanist i pjesnik Mladen Machiedo je u svojoj Antologiji talijanske poezije XX. stoljeća preveo 12 pjesama: La capra, Inverno, Felicita', Lago, Ulisse i po prvi put Prima fuga, Primo congedo, Secondo congedo, Appunti, Amai, Ebbri canti, Epigrafe. God. 1983., povodom stote obljetnice Sabina rođenja, Frano Čale je u "Knjževnoj smotri" objavio, u svom prijevodu, 38 pjesama iz Sabina Canzoniera. To je prvi hrvatski Saba u strogom metričkom prijevodu i, po Mati Zoriću, najbolji prijevodi Umberta Sabe na hrvatski jezik: L'arboscello, A mia moglie, La capra, A mia figlia, L'autunno, Citta' vecchia, La fanciulla, Tre vie, L'ora nostra, Il poeta, Un ricordo, Veduta di collina, La greggia, Caffe' Tergeste, Ritratto della mia bambina, Favoletta,  In riva al mare, Autobiografia, 2, Il borgo, Preludio, Prima fuga, Cucina economica, Inverno, Goal, Donna, Principio d'estate, Il vetro rotto, C'era, Avevo, Teatro degli artigianelli, Gratitudine, Ulisse, Uccelli, Quest'anno, Quasi una moralita', Ultima.

Političko stajalište i smrt
Proučavajući pjesnikov politički stav, a bazirajući se na izdanju "Proza" (Prose), N.Fabrio dijeli Sabino "talijanstvo" u tri faze. Fazu nacionalizma, fazu intervencionizma i fazu u kojoj prevladava pomirljivo stajalište, stajalište koje karakterizira sva njegova najbolja djela, od  "Caffe' Tergeste"(konac pjesme u Čalinu prijevodu glasi:Kavano pučka, gdje krih jednog danalice, sad pogled na te radost stvara:Slavena miriš ti i Talijanau kasnoj noći, uzduž svog bilijara.),do zadnjih djela nastalih u turbulentim poslijeratnim vremenima. Frano Čale pisao je da je Umberto Saba rano shvatio kako pravim Talijanom može biti samo onaj tko nije nacionalist.Saba je umro od moždanog udara 25. kolovoza 1957., u istoj bolnici u Gorici u kojoj je bio hospitaliziran istog dana kad mu je, 26. studenog 1956.,umrla žena.

Izvori

Talijanski književnici

Umberto Saba


Miroslav Varga, né le  à Žatec, en Tchéquie (alors Tchécoslovaquie), est un tireur sportif tchèque.

Varga a participé aux épreuves de carabine position couchée à 50 mètres des Jeux olympiques de 1988 à Séoul, 1992 à Barcelone et 2008 à Pékin. En 1988, après avoir battu le record du monde en qualification, il s'impose en finale devant le Sud-coréen Cha Young-chul. Il aura moins de réussite à Barcelone et Pékin, prenant respectivement la 31e et la 29e place.

Il a également participé à des épreuves par équipe lors de championnats du monde, terminant triple médaillé d'argent en 1990 à Moscou.

Notes et références

Liens externes

Tireur sportif tchèque
Tireur sportif tchécoslovaque
Naissance en septembre 1960
Tireur aux Jeux olympiques d'été de 1992
Tireur aux Jeux olympiques d'été de 1988
Tireur aux Jeux olympiques d'été de 2008
Naissance à Žatec
Naissance en Tchécoslovaquie
Champion olympique de tir
Champion olympique tchécoslovaque

Miroslav Varga


Tritoniopsis momže označavati:
 Tritoniopsis (Plantae), biljni rod iz porodice Iridaceae.
 Tritoniopsis (Animalia) , rod puževa iz porodice Tritoniidae.

Tritoniopsis


Centrul Național de Excelență Râmnicu Vâlcea, prescurtat CNE, înființat la începutul lunii aprilie 2007, este o instituție "pentru pregătirea elevelor la disciplina handbal - fete" formată în cadrul Colegiului Tehnic Energetic Râmnicu Vâlcea. CNE a luat ființă ca "unitate specializată în pregătirea și perfecționarea cadetelor și junioarelor în handbalul de performanță" în baza Ordinului nr. 4079/2006, publicat în Monitorul Oficial din 7 iunie 2006, "privind înființarea centrelor naționale de excelență (CNE)".

Deși Ordinul 4079 se referă la înființarea Centrului Național de Excelență, această instituție a fost denumită inițial Centrul Național Olimpic de Excelență, precum corespondentele sale din handbalul masculin.

Centrul Național de Excelență Râmnicu Vâlcea este finanțat și coordonat de Federația Română de Handbal, în colaborare cu Ministerul Educației Naționale și Comitetul Olimpic și Sportiv Român.

Istoric
Bazele CNE Râmnicu Vâlcea în cadrul Colegiului Tehnic Energetic au fost puse în urma eforturilor lui Cristian Gațu, la acea vreme președinte al FRH, Mircia Gutău, primar al municipiului Râmnicu Vâlcea, Ioan Gavrilescu, președintele clubului CS Oltchim, și Ion Florescu, director al Colegiului Tehnic Energetic. Căminul-internat este situat tot în incinta școlii și este destinat cazării în condiții deosebite a sportivelor membre ale CNE.

Alegerea înființării CNE în incinta Colegiului Tehnic Energetic a fost influențată și de faptul că sala de sport a colegiului are dimensiunile omologate de EHF. În această sală s-au desfășurat antrenamentele unora din echipele care au participat la Campionatul European din 2000.

Primul coordonator al CNE Râmnicu Vâlcea a fost antrenorul Lucian Râșniță, dar acesta a fost suspendat din funcție în iulie 2009, în urma unui scandal de abuz sexual, și înlocuit cu Popa Seviștean.

Prima grupă de handbaliste, alcătuită din 18 jucătoare, a început antrenamentele sub conducerea lui Aurelian Roșca. De-a lungul timpului, elevele centrului au fost pregătite de profesori precum Constantin Oprea, Adrian Belu, Ioan Holban, Maria Duca, Luminița Dinu-Huțupan, Nicoleta Lazăr, Octavian Achimescu, Constantin Dincă, Mia Rădoi sau Marius Dănuleț. După absolvirea fiecărei grupe, handbalistele centrului sunt scoase la licitație de către Federația Română de Handbal și sunt adjudecate de diferite echipe din Liga Națională sau Divizia A.

Note

Legături externe
Pagina Facebook a CNE

Râmnicu Vâlcea
Colegiul Tehnic Energetic Râmnicu Vâlcea
Handbal în Râmnicu Vâlcea


Martin Hsu es un dibujante taiwanés de ascendencia china. Hsu estudio en la Universidad Estatal de California. Ahí se dio por sentado de que lo de él era el díbujo. Hsu dibujo varios de los dibujos que daría pie a la creación de Dragon Boy.

Dragon Boy

Dragon Boy cuenta la historia de un niño disfrazado de dragón que busca sus raíces en un país extranjero junto a su perro Blacky. Disfrutan de aventuras fantásticas en paisajes increíbles, repletas de seres místicos de todo tipo.

La creación de Dragon Boy está inspirado en una experiencia personal del propio Hsu. El y su familia emigraron a los Estados Unidos a finales de los 90 y le costó mucho encajar y comprender lo que lo rodeaba. Pero a medida que pasaba el tiempo, el traslado se convirtió en una de las mejores cosas que le han pasado, y le cambió completamente su vida.

Dibujantes

Martin Hsu


Sarah Robertson née le 27 septembre 1993 à Melrose en Écosse, est une joueuse internationale écossaise de hockey sur gazon qui joue comme milieu de terrain ou attaquant pour l'Écosse et la Grande-Bretagne.

Elle joue au hockey de club dans la Premier Division  pour le Hampstead & Westminster.

Robertson a également joué au club de hockey pour le club de hockey féminin de l'Université d'Édimbourg, KHC Dragons en Belgique et Holcombe.

Elle a fait ses débuts internationaux seniors pour l'Écosse en 2012 et ses débuts internationaux pour l'Grande-Bretagne en 2015.

Elle a représenté l'Écosse aux Jeux du Commonwealth de 2014 et au Jeux du Commonwealth de 2018.

Références

Liens externes

Joueuse britannique de hockey sur gazon
Naissance en septembre 1993
Médaillée de bronze olympique britannique
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Sarah Robertson (hockey sur gazon)


An Chusquea decolorata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni William Munro ngan Lynn G. Clark. An Chusquea decolorata in nahilalakip ha genus nga Chusquea, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chusquea

Chusquea decolorata


Demirköy, Nallıhan - Ankara ili Nallıhan ilçesine bağlı mahalle
 Demirköy, Yusufeli - Artvin ili Yusufeli ilçesine bağlı köy
 Demirköy, Pazaryeri - Bilecik ili Pazaryeri ilçesine bağlı köy
 Demirköy, Lalapaşa - Edirne ili Lalapaşa ilçesine bağlı köy
 Demirköy, Kemaliye - Erzincan ili Kemaliye ilçesine bağlı köy
 Demirköy - Kırklareli ili ilçesi

Demirköy (anlam ayrımı)


Die Evangelische Kirche ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude in Girkhausen, einem Stadtteil von Bad Berleburg im Kreis Siegen-Wittgenstein (Nordrhein-Westfalen).

Geschichte und Architektur
Die Ursprünge der Wallfahrt sind nicht mehr feststellbar, sie wurde nach Einführung der Reformation im Laufe des 16. Jahrhunderts eingestellt.

Die ehemalige Pfarr- und Wallfahrtskirche St. Marien ist eine zweischiffige, zweijochige Hallenkirche mit zwei parallelen Chören im 5/8 Schluss. Das ursprünglich vierjochige Langhaus wurde im 13. Jahrhundert errichtet. Die romanische Ostpartie wurde um 1300 durch ein zweischiffiges querhausartiges Ostjoch mit zwei Apsiden ersetzt. Die drei Westjoche stürzten 1680 ein, sie wurden nicht wieder aufgebaut. Dadurch steht der gotische Turm jetzt frei. Im verkürzten Langhaus wurden Emporen eingebaut.

Der schlichte Bruchsteinbau mit Strebepfeilern ist verputzt. Das romanische Joch ist mit Längsdächern und das gotische mit einem Querdach gedeckt. Dem gotischen Joch wurde ein Dachreiter aufgesetzt. Die Chöre sind durch zweibahnige Maßwerkfenster gegliedert. Die Westwand und der südliche Vorbau wurden von 1909 bis 1910 gebaut.

Das durch Maßwerkfenster gegliederte Abschlussgeschoss des Turmes ist gotisch. Der Turmhelm wurde 1909 erneuert. Das erste Obergeschoss wurde 1920 als Kriegergedächtnishalle eingerichtet. Die Westseite wurde 1992 neu aufgemauert.

Die Gewölbe im Inneren ruhen auf kräftigen Rundpfeilern und Wandvorlagen. In das Westjoch wurden Kreuzgratgewölbe, in die Chöre und das Ostjoch wurden Kreuzrippengewölbe eingezogen. Die im Gewölbe aufgemalten Sterne wurden in Anlehnung an einen Befund des 14. Jahrhunderts erneuert. An der Südwand befindet sich eine Inschrift mit der Nennung eines Stifters Wypert, einen Hinweis auf drei Glocken und die Bezeichnung 1298.

Ausstattung
 Eine spätmittelalterliche Sakramentsnische mit Resten der gemalten Umrahmung
 Die Nordempore ist mit 1680 bezeichnet
 Die Westempore trägt die Bezeichnung 1729
 Zwei Grabplatten der ortsansässigen Familie von Gerhardenhausen
 Ein Kinderepitaph von 1647

Glocken
Im freistehenden Glockenturm hängen vier Glocken. Die größte Glocke ist mit AVE MARIA beschriftet und stammt aus dem Mittelalter. Die kleinste Glocke wurde in den 1880er Jahren vom Bochumer Verein als Schulglocke gefertigt und besteht nicht aus Bronze wie die anderen Glocken, sondern aus Gussstahl.

Literatur
 Ursula Quednau (Bearb.): Dehio-Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler, Nordrhein-Westfalen, Band II: Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin / München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2, S. 49.
 Ulf Lückel: Die Evangelische Kirche Girkhausen. Schicksal einer Wallfahrtskirche (= Wittgenstein. Blätter des Wittgensteiner Heimatvereins e.V. Beiheft 9). Bad Laasphe 2019.

Weblinks

 Geschichte des Dorfes und der Kirche

Einzelnachweise

Girkhausen
Girkhausen
Girkhausen
Baudenkmal in Bad Berleburg
Girkhausen

Evangelische Kirche Girkhausen


Ernst Carl Gerlach Stückelberg, sau Stueckelberg, (n. 1 februarie 1905, Basel – d. 4 septembrie 1984, Geneva) a fost un matematician și fizician elvețian, cunoscut pentru lucrările sale de teoria cuantică a câmpurilor. A propus descrierea pozitronului ca electron care se propagă invers în timp, idee reluată de Richard Feynman în formularea electrodinamicii cuantice; a anticipat reprezentarea grafică numită ulterior diagramă Feynman.

Nașteri în 1905
Decese în 1984
Fizicieni elvețieni
Oameni de știință elvețieni din secolul al XX-lea
Fizicieni din secolul al XX-lea

Ernst Carl Gerlach Stückelberg


The Eastern Province ( ), also known as the Eastern Region, is the easternmost of the 13 provinces of Saudi Arabia. It is the largest province by area and the third most populous after the Riyadh Province and the Mecca Province. In 2017, the population was 4,900,325. Of these, 3,140,362 were Saudi citizens and 1,759,963 were foreign nationals The province accounts for 15.05% of the entire population of Saudi Arabia and is named for its geographical location relative to the rest of the kingdom.

More than a third of the population is concentrated in the Dammam metropolitan area. With an estimated population of 1.53 million as of 2022, Dammam, the capital of the province, is the fourth most populous city in the kingdom. The incumbent governor of the province is Prince Saud bin Nayef Al Saud. Other populous cities in the province include Hofuf, Mubarraz, Hafr al-Batin, Jubail and Khobar. The region is extremely popular among tourists for its beaches on the Persian Gulf and proximity to the other countries of the eastern Arab world, such as the United Arab Emirates, Qatar and Bahrain, with the latter being linked to the province via the 25 km (15 mi) long King Fahd Causeway. The region also shares a border with Oman. The province is bordered to the west, from north to south, by the provinces of the Northern Borders, Ha'il, Qassim, Riyadh and Najran.

The Eastern Province encompasses the entire east coast of Saudi Arabia and acts as a major platform for most of the kingdom's oil production and exports. Oil was first found in the country in the Eastern Province, at the Prosperity Well site (formerly known as Dammam No.7). The Ghawar oil field, located in the Ahsa Governorate, measuring 8,400 sq.km. (3,240 sq.mi.) is the largest oil field in the world, and accounts for roughly a third of the kingdom's oil production. The Safaniya oil field, located off the coast of the province, is the largest offshore oil field in the world. The Jubail Industrial City, part of the city of Jubail, the fifth most populous in the province, is the largest industrial city in the world.

The region was home to the Dilmun civilization which was an ancient Semitic-speaking polity in Eastern Arabia. Founded in the late 4th millennium BC and lasting until approximately 538 BC it is regarded as one of the oldest civilizations in the world. Dilmun was an important and prosperous trading centre for millennia with well-developed and long-standing trading, commercial and cultural ties with nearby Mesopotamia in particular and the Indus Valley civilisation.
A number of scholars have suggested that Dilmun originally designated the eastern province of Saudi Arabia, notably linked with the major Dilmunite settlements of Umm an-Nussi and Umm ar-Ramadh in the interior and Tarout Island on the coast.

Geography

Approximately two-thirds of the province is desert, comprising, from south to north, the Rub' al Khali, Dahna and Nafud deserts, with the Rub' al-Khali alone making up more than half of the area of the province. Areas such as Hafr al-Batin and the Ahsa Oasis have become important sites for desert farming due to the advancements made during the Green Revolution in farming and irrigation techniques.

The entire eastern coast of the kingdom lies in the Eastern Province. The region borders, from north to south, the countries of Iraq, Kuwait, Bahrain, Qatar, United Arab Emirates and Oman.

History

The Eastern Province was home to the Dilmun civilization for several millennia which was an important trading center from the late fourth millennium BC to 800 BC. At the height of its power, Dilmun controlled the Persian Gulf trading routes. Dilmun was very prosperous during the first 300 years of the second millennium.

The Dilmun civilization was the centre of commercial activities linking traditional agriculture of the land—then utterly fertile due to artesian wells that have dried since, and due to a much wetter climate—with maritime trade between diverse regions such as the Meluhha (suspected to be Indus Valley Civilisation), Magan (Oman), and Mesopotamia. The Dilmun civilization is mentioned first in Sumerian cuneiform clay tablets dated to the late third millennium BC, found in the temple of goddess Inanna, in the city of Uruk.
One of the earliest inscriptions mentioning Dilmun is that of king Ur-Nanshe of Lagash (c. 2300 BC) found in a door-socket: "The ships of Dilmun brought him wood as tribute from foreign lands."

The great commercial and trading connections between Mesopotamia and Dilmun were strong and profound to the point where Dilmun was a central figure to the Sumerian creation myth. Dilmun was described in the saga of Enki and Ninhursag as pre-existing in paradisiacal state, where predators don't kill, pain and diseases are absent, and people do not get old.
Likewise the Sumerian tale of the garden paradise of Dilmun may have been an inspiration for the Garden of Eden story.

Dilmun's commercial power began to decline between 1000 BC and 800 BC because piracy flourished in the Persian Gulf. The most recent reference to Dilmun came during the Neo-Babylonian Empire. Neo-Babylonian administrative records, dated 567 BC, stated that Dilmun was controlled by the king of Babylon. The name of Dilmun fell from use after the collapse of Babylon in 538 BC.

The northern part of the Eastern Province later became inhabited by the Arab Lakhmids around 300 AD, with the coastal regions claimed by the Sasanians but governed by the Lakhmids. The entire Arabian Peninsula fell into Muslim hands during the Rashidun Caliphate and the Muslim conquest of Persia, after Muhammad's death. The region stayed stable during the first three Islamic caliphates.
During the Abbasid Caliphate, the region was taken over by the Qarmatians, a Shi'ite group of the Isma'ili branch, around 899 AD. The Qarmatians attacked Makkah and Madinah in 930 AD and held the Black Stone to ransom in Ain Al Kuayba, Qatif. The region was ruled by the Qaramatians until 976 AD, when after losing to the Abbasids, they were reduced to the status of a local power. After Bahrain and Qatif seceded from Qarmatian rule around 1058 AD, they retreated to the Ahsa Oasis, to which Abdullah bin Ali Al Uyuni laid siege and invaded in 1076 AD, ending the rule of Qarmatians in Ahsa and founding the Uyunid Emirate.

Not much is known of the Uyunids, except that they were the descendants of the Banu Abdul Qays tribe. They were involved in several internal disputes, causing the emirate to become unstable and eventually leading to the rise of the Bedouin Usfurids. The Usfurids saw a short period of stability. After overthrowing their former allies, the Uyunids, they had an uneasy relationship with the Persian rulers of Hormuz, who took control of the former Uyunid cities of Qatif and Bahrain around 1320 AD. This eventually led to the fall of the Usfurids. The region was mostly overlooked until the 1500s, when the Jabrids took over around 1507 AD, but they too fell due to internal conflicts in or around the 1540s.

In 1551 AD, the Ottomans invaded the region during their first war with the Safavids, and kept it under their control until 1671. After several years of unrest between the Ottomans, Saudis and Rashidis, the Emirate of Nejd and Hasa, also known as the Third Saudi State, under Ibn Saud, took the entire Arabian Peninsula from Ottoman and Rashidi control. Most of the Eastern Province came under the Hasa region, and as such, the emirate has been under Saudi control since 1902. In 1923, the Dawasir of Bahrain moved into the area which is now Khobar, and later spread into Dammam, and they are credited with the foundation of the two cities.

In the early 1990s, during the First Gulf war, Iraqi troops crossed the Kuwaiti-Saudi border and seized the town of Khafji. The US and Saudi Arabian armies were able to kick them out. This was known as the Battle of Khafji.

Demographics

Population
According to the Population Characteristics Surveys conducted by the General Authority for Statistics, the Eastern Province had a population of 4,900,325 as of December 2017, of which 3,140,362 were Saudis and 1,759,963 were foreign nationals. The Eastern Province is the third most populous province in Saudi Arabia, after Makkah and Riyadh. With an estimated population of 1,225,000 as of 2019, Dammam is the most populous city in the province and the sixth most populous city in the country. The governorate with the largest population is the Ahsa Governorate. It is also the largest governorate in terms of land area. The province had the lowest dependency ratio in the kingdom at around 36%, as of 2016. The sex ratio for Saudis was 109 males per 100 females and 150 males per 100 females for non-Saudis, yielding a common sex ratio of 151 males per 100 females. 1% of children in the province were orphans.

Religion

Sunni traveler, Ibn Battuta (1304 - 1369 A.D.) mentioned: "Then we traveled to the city of Al-Qatif, its name is derived from fruit picking, which is an oasis of water and a large city with many palm trees inhabited by Shiite Arabs."

The local Saudi population is entirely Muslim, with the majority being Sunni Muslims. Shia constitute a large minority, concentrated especially in Qatif and Ahsa governorates.

Languages
The official language of Saudi Arabia is Arabic. The standard spoken dialect in the Eastern Province is a variant of Najdi Arabic, similar to the urban Najdi spoken in Riyadh, but influenced by other dialects local to the Eastern Province. Other dialects spoken natively in the Eastern Province include:
 Gulf Arabic dialects, spoken by approximately 2 million people, including Hasawi variants, Bahraini variants, and others.
 Baharna dialects spoken in Qatif.
 Najdi-type dialects spoken among settled bedouin tribes. This includes Central Najdi dialects such as the dialects of Bani Khalid, Southern dialects such as the dialects of Al Murrah and Ajman, and Mixed Northern-Central Najdi dialects such as dialects of Al-Dhafeer.

There are also many dialects spoken by Saudis who have immigrated from elsewhere, such as other Najdi dialects, South Arabian dialects, and Hejazi dialects. The Mehri language is also spoken by Mehri Saudis. Saudi Sign Language is the principal language of the deaf community.

The large expatriate communities also speak their own languages, the most numerous of which are some of the Indian languages, Filipino/Tagalog, Bengali, Urdu, as well as Arabic dialects such as Egyptian, Levantine, and Yemeni.

Education
From 1,264,687 male residents who were above the age of 10, 88.78%, representing 1,122,738 persons had some form of formal education. As for females, from the 1,161,677 residents above the age of 10, 80.77% or 938,233 persons were formally educated.

Housing
44.42% of residential units in the Eastern Province are apartments and 96.29% of residential units are made of concrete. Homelessness was not reported.

Health
3.51% of the province's Saudi residents, who were above the age of 15, reported some form of disability in 2016, with visual impairment being the most common form of disability and 42,052 persons suffering from some form of visual impairment. 58,000 persons reported severe or extreme disability. 285,754 Saudi residents above the age of 15 reported that they were regularly smoking, with 254,233 reporting daily smoking and 31,521 reporting intermittent smoking.

Governors

Economy

The economy of the Kingdom of Saudi Arabia is largely dependent on oil. As such, the Eastern Province, being the province with most of Saudi Arabia's oil reserves enjoys a high economic position. Saudi Aramco, the state-owned oil company of Saudi Arabia and an organization of major significance in the petroleum industry, is based in Dhahran in Greater Dammam. It became the fifth company in the world to reach a market capitalization of $1 trillion ($1,000,000,000,000) on December 11, 2019. After going public the same day in what is considered the largest public offering ever as of December 2019, the next day, on December 12, 2019, the company reached a market cap of $2 trillion, becoming the first and only company in the world to break the record.

The kingdom's main oil and gas fields are located in the Eastern Province with sites such as the Ghawar Field, the largest onshore oil field in the world and the Safaniya oil field, the largest offshore oil field in the world. Petroleum is refined in various refineries spread across the kingdom and shipped to dozens of countries from port cities such as Ra's Tanura. The East–West pipeline enables efficient transport of oil from the eastern oil fields and refineries to the western refineries and ports, such as Rabigh and Jeddah.

Saudi Arabia's largest agricultural product, dates, also forms a large part of the province's economy. Every year thousands of tonnes of dates are harvested from the date palms in the giant oasis of Ahsa to be sold in and around the kingdom.

Transportation

Dammam's King Fahd International Airport, operating since October 1999, the largest airport in the world in terms of land area, serves as the primary hub for the entirety of the Eastern Province. Located 30 km northwest of the city, the airport is well connected by air to 43 destinations in the Middle East, Asia, and Europe, provided by 37 airlines. Other airports in the province include Ahsa International Airport and Qaisumah-Hafr Al Batin Airport. Saudi Aramco has a separate terminal at the King Fahd International Airport for their employees and aircraft with scheduled flights to Shaybah, Yanbu, Jeddah and other sites where the company is active.

Built in the 1940s, the King Abdulaziz Sea Port, located on the coast of the Persian Gulf, is the second largest and second busiest port in Saudi Arabia, after the Jeddah Islamic Port in Jeddah. It is also the largest port in the Persian Gulf. The port is equipped with 9 ports with 214 platforms. The port receives more than 15,000 ships carrying more than 13 million containers or 532 million tons of cargo annually.

Highway 95 (Route 5M) connects Khafji on the Kuwaiti border in the north to the Ramlah border station on the Omani border in the south via Jubail, Ra's Tanura, the Dammam metropolitan area, the Salwa border station on the Qatari border and the Batha' border station with the United Arab Emirates. Highway 40 (Route 80M) connects Bahrain and Dammam via the 25 km (15 mi) King Fahd Causeway over the Persian Gulf and onward to Jeddah on the Red Sea via Riyadh, Ta'if and Makkah. Highways 605, 610, 613, 614, 615, 617 and 619, known locally by other popular names, connect the Greater Dammam area to Ra's Tanura, Jubail, the King Fahd International Airport, Abqaiq and Hofuf.

Intercity bus services are operated in the province by the Saudi Arabian Public Transport Company (SAPTCO). Umrah and Hajj shuttle services are also provided to residents of the kingdom by private contractors. Shuttle services also connect the Dammam metropolitan area to the Bahrain International Airport, northeast of Manama in Bahrain.

The Saudi Arabian railways are managed by two separate organizations, the Saudi Railways Organization and Saudi Railway Company. The lines in the Eastern Province, two lines, one passenger, which runs from Dammam to Riyadh via Abqaiq an Hofuf, and the other freight, which runs directly from Dammam to Riyadh, are managed by the Saudi Railways Organization (SRO).

A plan to build a metro in Dammam was also in the works, but its current status is unknown.

Administrative divisions

The Eastern Province is one of the 13 provinces of Saudi Arabia (; manatiq idāriyya, sing. منطقة إدارية; mintaqah idariyya). The region is further subdivided into 11 governorates (; muhafazat, sing. محافظة; muhafazah). The governorates are further subdivided into sub-governorates (; marakiz, sing. مركز; markaz).

The Eastern Province's capital city of Dammam has special status. Like the other 12 regional capitals, Dammam is not included within any governorate but is instead simply known as the City of Dammam, in Arabic, the word  (amanah) is used and the city is headed by a mayor (; amin). The Ahsa Governorate, which includes the traditional oasis of Ahsa and the Rub' al Khali desert, which comprises more than half of the governorate itself, is the largest governorate in Saudi Arabia in terms of area.

List of governorates

See also

 Bahrain (historical region)
 List of cities and towns in Saudi Arabia
 Regions of Saudi Arabia
 Shi'a Islam in Saudi Arabia

References

Geography of Saudi Arabia
Provinces of Saudi Arabia

Eastern Province, Saudi Arabia


Piața ideilor este un raționament bazat pe libertatea de exprimare ca o analogie a conceptului economic al unei piețe libere. Piața ideilor susține că adevărul va apărea dintr-o competiție a ideilor într-un discurs public liber și transparent și, ca rezultat final, ideile și ideologiile vor fi selectate în funcție de superioritatea sau inferioritatea lor și în funcție de acceptarea lor la scară largă de către populație. Conceptul este adesea aplicat discuțiilor privind legea brevetelor de invenție, libertatea presei și responsabilitățile mass-mediei într-o democrație liberală.

Metafora Piața ideilor a apărut în filosofia lui John Milton, în lucrarea sa Areopagitica din 1644 și, de asemenea, în cartea lui John Stuart Mill, On Liberty din 1859. Acestă expresie a fost  folosită ulterior în avizele Curții Supreme de Justiție a Statelor Unite ale Americii. Prima referire la "liberul schimb de idei" în cadrul "concurenței pieței" apare în disidența judecătorului Oliver Wendell Holmes Jr. în cauza Abrams v. United States din 1919.

Note

Libertate de expresie
Libertate religioasă
Libertate a presei
Liberalism clasic
Metafore
Interculturalism

Piața ideilor


Gyps is a genus of Old World vultures that was proposed by Marie Jules César Savigny in 1809. Its members are sometimes known as griffon vultures. Gyps vultures have a slim head, a long slender neck with downy feathers, and a ruff around the neck formed by long buoyant feathers. The crown of their big beaks is a little compressed, and their big dark nostrils are set transverse to the beak. They have six or seven wing feathers, of which the first is the shortest and the fourth the longest.

Taxonomy
The genus Gyps was introduced in 1809 by the French zoologist Marie Jules César Savigny to accommodate the Eurasian griffon vulture. The genus name is from Ancient Greek gups meaning "vulture". The genus contains eight extant species.

Two fossil species have been described:
 † Maltese vulture G. melitensis Lydekker, 1890 – Fossil remains were found in Middle to Late Pleistocene sites all over the central and eastern Mediterranean.
 † G. bochenskii Boev, 2010 – Fossil remains were found near Varshets in northwestern Bulgaria that were dated to the Late Pliocene.

References

Bird genera
Taxa named by Marie Jules César Savigny

Gyps


An Eriocaulon inapertum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Gregory John Leach. An Eriocaulon inapertum in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae.

Mabibilngan ini ha Northern Territory. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon inapertum


Kurumlar vergisi (KV), kurum kazançları üzerinden alınan doğrudan/dolaysız bir vergi türüdür. Gelir üzerinden alınan vergiler kategorisindedir. Ancak gelir vergisi gibi subjektif değil, objektif nitelikte bir vergidir; bu nedenle artan oranlı tarife yapısına değil, düz/sabit oranlı tarife yapısına sahiptir.

Kurumlar Vergisinin Varlığı
Kurumlar, gerçek kişilerin oluşturduğu hukuki yapılardır. Kurumların elde ettikleri kazançlar, kurum ortaklarına dağıtılır ve dağıtılan bu gelir üzerinden gelir vergisi ödenir. Bu nedenle gelir vergisinden farklı, ayrı bir kurumlar vergisine gerek olup olmadığı tartışmalıdır. Bu tartışmaları kurumlar vergisi lehine görüşler ve aleyhine görüşler olarak sınıflandırmak mümkündür.

Kurumlar Vergisi Lehine Görüşler ve Dayanakları
Bu görüş temelde, kurumların onu meydana getiren ortaklardan ayrı ve bağımsız bir hukuki kişiliği olduğu ve buna bağlı olarak da kurumların da ayrı birer mali güce / vergi ödeme gücüne sahip oldukları noktasında birleşmektedir. Özellikle sermaye bulma, kredi alma imkanları mali gücün farklılığını gösteren unsurlardandır. Ayrıca kurumların vergilendirilmesi, siyasi popülarite ve yeni bir kamu finansman aracı yaratma gibi nedenlerle de desteklenmektedir. Bunlara ek olarak, kurumların dağıtılmayan kazançlarının vergilendirilmesi kurumlar vergisinin bir diğer varlık sebebi olarak gösterilmektedir. Kurumlar vergisi, aynı zamanda ayırma kuramına da uygundur.

Kurumlar Vergisi Aleyhine Görüşler ve Dayanakları: Ekonomik Çifte Vergilendirme Sorunu
Kurumlar vergisinin varlığına karşı görüşler, genel olarak kurumların gerçek kişilerden bağımsız bir mali güce sahip olmadığını ve gelir kavramının gerçek kişilerle bağlantılı bir kavram olduğunu ileri sürmektedir.

Ayrıca, kurum kazançlarının vergiye tabi tutulmasının ardından vergi sonrası kurum kazancının ortaklara dağıtılması ve ortaklar nezdinde gelir vergisine tabi olması problemi ortaya çıkmaktadır. Bu problem aynı konu üzerinden benzer türde (gelir üzerinden) alınan iki ayrı vergi olması sebebiyle ekonomik çifte vergilendirmeye karşılık gelmektedir. Bu sorunun giderilmesi için gelir vergisi ile kurumlar vergisinin entegrasyonu sağlanmaya çalışılmaktadır.

Türkiye'de kurumlar vergisi
1950 reformu kapsamında yürürlüğe giren 5422 sayılı Kurumlar Vergisi Kanunu (KVK) ile gerçek kişi ve kurum gelirleri ayrıştırılarak gelir üzerinden alınan vergiler ikili bir yapı içinde düzenlenmiştir.

Ardından, 5520 sayılı KV Kanunu, 5422 sayılı Kanunu yürürlükten kaldırmıştır. Şu an Türkiye'de 5520 sayılı Kurumlar Vergisi Kanunu uygulanmaktadır. 2021 yılı itibarıyla kurumlar vergisi oranı %22'dir.

Türkiye'de kurumlar vergisi mükellefleri; sermaye şirketleri, kooperatifler, iktisadi kamu kuruluşları, dernek ve vakıflara ait iktisadi işletmeler ve iş ortaklıklarıdır (KVK md.1).

Dünya genelinde kurumlar vergisi

Kurumlar vergisi oranları ülkeden ülkeye büyük ölçüde farklılık göstererek, bazı şirketlerin offshore iştirakler oluşturmasına veya daha düşük vergi oranlarına sahip ülkelere kar kaydırılmasına neden olur.

Ulusal kurumlar vergisi oranlarını karşılaştırılırken (özellikle vergi cenneti ülke tespiti için), hissedarlara ödenen temettü vergileri de dikkate alınmalıdır. Örneğin, ABD'de kurum kazançlarına uygulanan % 35'lik genel ABD vergisi, daha düşük kurumlar vergisi oranlarına sahip ancak hissedarlara ödenen temettü vergileri daha yüksek olan Almanya, İrlanda, İsviçre ve Birleşik Krallık gibi Avrupa ülkelerinden daha azdır.

Ekonomik İşbirliği ve Kalkınma Teşkilatı (OECD) genelindeki kurumlar vergisi oranları aşağıda yer alan tabloda gösterilmektedir.

Kaynakça

İşletme terimleri
Vergiler

Kurumlar vergisi


AHispidella, monotipski biljni rod iz porodice glavočika smješten u podtribus Hieraciinae, dio tribusa Cichorieae. Jedina je vrsta H. hispanica s Iberskog poluotoka

Sinonimi
 Arctotis hispidella Juss. ex DC.
 Bolosia piloselloides Pourr. ex Willk.
 Hispidella barnardesii Cass.
 Hispidella hispanica f. tubuliflora P.Silva & Teles
 Hispidella welwitschii Rupr.
 Soldevilla setosa Lag.

Izvori

Hieraciinae
Flora Portugala
Flora Španjolske

Hispidella


Portmap, Unix benzeri sistemlerde RPC program numaralarını DARPA protokolü port numaralarına çeviren bir sunucu yazılımıdır. Tasarım amacı kullanımdaki port sayısını azaltmak olmasına rağmen yaygın olarak benimsenmediği için bu amaca ulaşılamadı. RPC çağrılarının yapılabilmesi için çalışıyor durumda olması gerekir.

Bir RPC sunucusu çalıştırıldığında, hangi port numaralarını dinlediğini ve hangi RPC program numaralarının hizmet için hazırlandığını portmap' e söyler. Bir istemci verilen bir program numarısına RPC çağrısı yapmak istediği zaman, RPC paketlerinin yollanacağı port numarasını öğrenmek için öncelikle sunucu makinedeki portmap ile iletişim kuracaktır.

Portmap herhangi bir RPC sunucu çağrılmadan önce başlatılmalıdır. Diğer deamon' larda olduğu gibi portmap kendini terminalden ayırır. Portmap hata günlüğünü syslog kullanarak tutar.

Portmapper ilk olarak BSD 4.3'te kullanıldı ve şu ana kadar yaygın olarak NIS, NFS ve FAM' da kullanıldı.

Portmap Örneği

Örnek, farklı programlar, versiyonları ve hangi portları kullandıklarını göstermektedir. Örneğin, NFS' in 2 ve 3 versiyonları çalışmakta, istemcinin hangi transfer protokolünü istediğine bağlı olarak TCP' nin 2049 portu ya da UDP' nin 2049 portundan ulaşılabilmektedir.

   $ rpcinfo -p
   program vers proto   port
    100000    2   tcp    111  portmapper
    100000    2   udp    111  portmapper
    100003    2   udp   2049  nfs
    100003    3   udp   2049  nfs
    100003    4   udp   2049  nfs
    100003    2   tcp   2049  nfs
    100003    3   tcp   2049  nfs
    100003    4   tcp   2049  nfs
    100024    1   udp  32770  status
    100021    1   udp  32770  nlockmgr
    100021    3   udp  32770  nlockmgr
    100021    4   udp  32770  nlockmgr
    100024    1   tcp  32769  status
    100021    1   tcp  32769  nlockmgr
    100021    3   tcp  32769  nlockmgr
    100021    4   tcp  32769  nlockmgr
    100005    1   udp    644  mountd
    100005    1   tcp    645  mountd
    100005    2   udp    644  mountd
    100005    2   tcp    645  mountd
    100005    3   udp    644  mountd
    100005    3   tcp    645  mountd

İlgili sayfalar
 TCP Wrappers
 Port mapper

Dış bağlantılar
   Portmap için manpage

Linux
İnternet standartları
İnternet protokolleri

Portmap


Falun est un hameau situé dans la province d'Alberta, dans le centre-sud.

Histoire

Économie

Géographie

Démographie

Notes et références

Hameau en Alberta

Falun (Alberta)


شركة نيوبلان  هي شركة ألمانية تختص بصناعة الحافلات والمحركات، أسسها غوتلوب آوفارتر  عام 1935.

من أشهر منتجاتها من الحافلات (الأوتوبيسات) نموذج سكايلاينر (Skyliner)، وهو نموذج من الحافلات بمستويين  (مستوى للحقائب، وآخر للركاب) ظهر لأول مرة عام 1964 من تصميم كونراد ابن مؤسس الشركة، وهو نموذج الحافلات المستخدم من قبل شركة سوبر جيت المصرية.

مراجع

تأسيسات سنة 1935 في ألمانيا
شركات ألمانيا
شركات أسست في 1935
شركات تصنيع مركبات أسست في 1935
شركات مقرها في شتوتغارت
علامات تجارية ألمانية
مان (شركة)
مصنعو ترولي باص
مصنعو سيارات في ألمانيا
مصانع الباصات في ألمانيا

نيوبلان


Antony Hickling, né le  à Johannesbourg (Afrique du Sud), est un réalisateur, acteur, scénariste et voix off britannique, devenu citoyen français en 2018.

Biographie
Antony Hickling naît en 1975 en Afrique du Sud, à Johannesbourg et est fils d'un père indien et d'une mère anglaise. Alors, qu'il est encore jeune, sa famille retourne au Royaume-Uni et s'installe finalement dans le Grand Manchester où il suit une formation d'acteur à l'Université de Manchester (The Arden School of Theatre).

En 1999, il part pour Londres travailler dans le théâtre pendant plusieurs années avant de déménager à Paris pour étudier à Paris 8. Après avoir obtenu son master, il laisse  son doctorat en Arts de la scène, inachevé pour poursuivre une carrière dans le cinéma.

En 2012, il suit une formation de réalisateur au Centre européen de formation à la production de films (CEFPF) à Paris, sous la direction du réalisateur Belge Harry Cleven.
Il continue à travailler comme acteur et il a prêté sa voix à de nombreux personnages dans le cinéma, l'Animation (audiovisuel), documentaire, jeu vidéo et pour les grandes marques publicitaires.

Depuis 2022, il est professeur de théâtre et caméra à l'école Cours Florent, Paris.

Films

Les premiers films de Hickling d'un style cinéma underground, sont caractérisés par des symbolismes religieux, des métaphores et des représentations sexuelles explicites. Ses films, liés à ses recherches sur le queer, ont été projetés dans des festivals de cinéma LGBTQ à travers le monde.

La trilogie de films :  Little Gay Boy, Where Horses Go to Die et  Frig marque la fin de ce que Hickling a appelé le premier chapitre. Little Gay Boy et Frig ont reçu l'avis d'interdiction aux moins de 18 ans par la Commission de Classification du CNC (Centre National de la Cinématographie) au ministère de la Culture.

En 2017, il monte sa boîte de production H&A Films, et son prochain long-métrage Down in Paris s'oriente vers un style narratif plus traditionnel. Le film illustre le début d'une nouvelle phase dans le travail du réalisateur.
Il poursuit avec un documentaire, Un après-midi chez Patrick Sarfati, un portrait intime du photographe français.

Filmographie partielle

Au cinéma

Comme réalisateur

Courts métrages

 2010 : Birth 1 , Birth 2 , Birth 3 - La mort d'un triptyque
 2011 : L'Annonciation or The Conception of a Little Gay Boy
 2012 : Little Gay Boy, Christ is Dead
 2012 : Q.J.
 2013 : Honey Killer
 2013 : Holy Thursday (The Last Supper)
 2014 : P.D
 2014 : Carnaval
 2017 : Loki Starfish: Eyes on the Highway (Music Video)
 2019 : Queer I

Longs métrages
 2013 : Little Gay Boy
 2014 : One Deep Breath
 2016 : Where Horses Go to Die
 2018 : Frig
 2021 : Down in Paris
 2023 : Un après-midi chez Patrick Sarfati  (documentaire)

Comme acteur

Courts métrages

 2007 : Give & Take : Danny
 2010 : Birth 1 , Birth 2 , Birth 3 - La mort d'un triptyque  : Irina
 2010 : All Hallows'een : Hugh Travers
 2011 : Leonardo, mon amour... : Franck
 2011 : Mon film génial : Julian
 2011 : L'Annonciation or The Conception of a Little Gay Boy : Client 3
 2012 : Worse : The man
 2012 : Little Gay Boy, chrisT is Dead  (voix)
 2012 : Q.J.
 2013 : Holy Thursday (The Last Supper)  (voix)
 2014 : P.D : le narrateur (en anglais - voix)
 2019 : Queer I : Queer Performer

Longs métrages
 2008 : 8th Wonderland : Dany
 2010 : Arthur 3 : La Guerre des deux mondes de Luc Besson : Douglas
 2013 : Little Gay Boy: Client 3
 2014 : Le Ciel au-dessus de Bastille : Derek Anger
 2020 : Tendre et saignant : Sid Kharish
 2021 : Boîte noire (film) : Collaborateur
 2021 : Down in Paris : Richard Barlow
 2021 : J'adore ce que vous faites : Tony William
 2022 : Hard Skills : Greg

À la télévision
 1999: Love in the 21st Century avec Colin Farrell : Kevin
 2014: Saison 6 des Mystères de l'amour : Neurologue
 2016 Eric et Quentin le Petit Journal Canal+ : L'Américain
 2022 : Lupin Partie 3 : Max Moller

 Théâtre
 1995 : Mademoiselle Julie de August Strindberg avec Amanda Donohoe, mise en scène Braham Murray, au Royal Exchange, Manchester, UK
 1999 : Skin de , mise en scène de Helen Parry
 1999 : The Giraffe, the Pelly & Me de Roald Dahl, mise en scène de Roman Stefanski, Polka Theatre, UK
 2000 : A different place mise en scène de Erica Whyman, English touring theatre
 2000 : Le Conte d'hiver de Shakespeare, mise en scène de Erica Whyman, Southwark Playhouse, UK
 2001 : Unsuitable girls de Chumpa Chamelli, mise en scène Kully Thiarai, Pilot theatre Company, UK
 2001 : Mort d'un commis voyageur d'Arthur Miller avec Joseph Marcell, mise en scène Kully Thiarai, Leicester Haymarket Theatre, UK
 2002 : Dolly West's Kitchen de Frank McGuinness, mise en scène Paul Kerryson, Leicester Haymarket Theatre, UK
 2003 : A Man Astray mise en scène de Erica Whyman, Soho theatre, UK
 2004 : La question aux pieds nus de Philippe Tancelin et Geneviève Clancy, mise en scène de Jacques Clancy, Théâtre Dejazet et Lucernaire (centre culturel)
 2009 : Le Monte-plats d'Harold Pinter, mise en scène Lucille O'Flanagan, Théâtre Silvia-Monfort
 2010 : Roméo et Juliette de Shakespeare, mise en scène Daniel Souiler, Théâtre Silvia-Monfort

 Doublage et Voix off
 Cinéma

 2014 : Rapace (téléfilm) : Journalist
 2014 : L'Incomprise : Ricky (version anglaise)
 2015 : Cloclo (film) : voix post-production
 2015 : The Lady (film) : Journalist BBC
 2015 : Connasse, princesse des cœurs : William
 2018 : Kursk (film) : Plusieurs voix post-production
 2018 : Frig : narrateur (voix)

 Film d'animation
 2015 : Mouk : Plusieurs rôles
 2015 : Tout en haut du monde : Larson
 2016 : Louise en hiver : Tom - le parachutiste
 2016 : Ballerina : Victor - (voix témoin)
 2017-2021 : Boing (chaîne de télévision française) : Présentateur du programme

 Documentaires
 2017 : La Guerre des As, Série de documentaires, Production : INDIGENES Diffusion : Arte
 2018 : Traqueur de serpents, Version anglaise - Voix de Nathanaël Maury, Série documentaire - Animalier, Production : One Planet Diffusion : Planète+
 2021 : Les Miracles de Jésus - Version anglaise, Série documentaire, Production : Pernel Media-, Diffusion : Arte
 2022 : Munich 72, des jeux et du sang - 2, Série documentaire, Production : Planète+ / Pernel Media
 2022 : Instantané d'histoire - Version anglaise, Série documentaire, Production : ECPAD, ZED, Arte Diffusion : Arte
 2022 : Chine perseverance - Version anglaise, Série documentaire, Production : Arte
 2022 : L'usine des Animaux - Version anglaise, Série documentaire, Production : Arte
 2023 : Les Papillons, ces super-héros de la nature Version anglaise, Série documentaire, Production : Arte / Pernel Media
 2023 : Les Mayas : du mystère des origines à la chute, Version anglaise, Série documentaire, Production : Arte / Pernel Media

Jeux vidéo
 2010 : Heavy Rain : Gordi Kramer, Production : Quantic Dream
 2023 : Les Aventures de Tintin : Plusieurs Voix, Production : g4f-prod

Publicité
 Publicis Groupe, L'Oréal, Prodigious (entreprise), Louis Vuitton, Hermès, Renault, Citroën, Eurosport, Moet & Chandon, Bouygues, Orange

Film Festival & Jury
Jury, Chéries-Chéris Paris, France 2012.
Jury, Serile Filmului Gay International Film Festival, Cluj-Napoca, Roumanie 2012
 Membre du Conseil d'Administration et programmateur pour le festival Chéries-Chéris, France, 2013 à 2016.
Jury, TGLFF, Festival du film Lovers, Italy 2015.
Jury & Focus, Timi Shorts- Timișoara, Roumanie 2015
Table ronde avec Randal Kleiser, sur l'état actuel du cinéma LGBTQI contemporain pour le Champs-Élysées Film Festival, Paris 2017.
 Focus sur son travail à BIG!ff – Bari International Gender film festival, Sponsorisé par Apulia Film Commission en Italie 2018.
 Focus sur son travail à Rio Festival de Gênero & Sexualidade no Cinema, Brésil 2018.
 Focus sur son travail à le festival cultural de diversidad sexual y género, Cuernavaca, Mexique 2018.
 Focus sur son travail à Chéries-Chéris, Paris 2018.
 Hybrida [GeSex#1] Colloque international sur les perspectives de genre et de sexualité dans la création artistique littéraire francophone contemporaine Université de Valence 2018.
 Focus sur son travail à Queer Zagreb, Perforacije Festival Zagreb, Croatie 2019.
 Jury, à Sadique-master film festival, Paris 2019.
 Focus sur son travail à  le IV DIGO – Goias Sexual diversity and gender international Film Festival, Brésil 2019.
 Focus sur son travail à Semana Rainbow, A Universidade Federal de Juiz de Fora (UFJF), Brésil 2019.
 Carte Blanche pour le 25th édition de L'Étrange Festival, Forum des Images, Paris, France 2019.
 Rétrospective & Masterclass à Merlinka festival, Belgrade, Serbie 2019
Jury & Masterclass, Zinegoak, Bilbao International Film Festival, Pays basque, Espagne 2020.
 Retrospective VOD, TLVFest - Tel Aviv's International LGBT Film Festival, Israël, Sept 2020.
Jury, pour Merlinka festival, Belgrade, Serbie 2021.
Jury, image+nation culture queer Image+Nation, 35th Edition, Montreal, Canada, Nov 2022.

Distinctions
 Down in Paris remporte le prix du: Meilleur réalisateur, Queer international Film Festival, Playa del Carmen, Mexique, Nov 2022
 Down in Paris remporte le prix du: Meilleur réalisateur pour un long métrage (international), Yellowstone International Film Festival, Delhi, India, Octobre 2022
 Down in Paris remporte le prix du meilleur long métrage lors du  Reeling : The Chicago LGBTQ+ International Film Festival Octobre 2021.
 Antony Hickling pour Down In Paris  remporte le prix Kim Renders Memorial Award for Outstanding Performance pour Reelout Queer Film Festival, Canada Février 2022
 Down In Paris a obtenu la Recommandation Art et Essai de l'Association française des cinémas d'art et d'essai, 24 février 2022| date =  24 février 2022.
The Trilogy (Little Gay Boy, Where Horses Go to Die & Frig) reçoit les prix Christian Petermann pour ses œuvres innovantes. Des scénarios controversés exprimés à travers la musique, la danse et l'audace au IV DIGO – Festival international du film sur la diversité sexuelle et le genre du Goiás, Brésil, 2019
 One Deep Breath - Meilleur long métrage expérimental au festival du film Zinegoak à Bilboa, Espagne, 2015:
Mention spéciale pour son travail de réalisateur à Rio FICG, Brésil, 2015
Holy Thursday (The Last supper) – Mention spéciale . Chéries-Chéris, France, 2013

Notes et références

Liens externes
, sur le site francetvinfo.fr, 24 novembre 2021 : .
, sur le site nouvelobs.com, Publié le 2 mars 2022 à 7h00 : .

Réalisateur britannique
Scénariste britannique
Acteur français de cinéma
Acteur français de télévision
Réalisateur français
Scénariste français
Acteur britannique de cinéma
Acteur britannique de télévision
Réalisateur britannique dont l'œuvre est marquée par les thèmes LGBT
Réalisateur français dont l'œuvre est marquée par les thèmes LGBT
Naissance en novembre 1975
Naissance à Johannesbourg

Antony Hickling


Bültum ist ein Ortsteil der Stadt Bockenem in Niedersachsen. Das Dorf hatte am 1. Oktober 2011 147 Einwohner. Es liegt 4,5 km entfernt nordwestlich von Bockenem und sieben Kilometer entfernt von der östlich verlaufenden A 7.

Geschichte
Am 1. März 1974 wurde Bültum in die Stadt Bockenem eingegliedert.

Politik
Aufgrund seiner geringen Einwohnerzahl wird Bültum nicht von einem Ortsrat, sondern von einem Ortsvorsteher vertreten. Aktuell ist Jan Robert Ohlendorf (CDU) in dieser Funktion.

Kirche
Die Martinskirche ist eine verputzte Saalkirche, die wohl im Jahr 1502 erbaut wurde. Jedenfalls trägt die Sakramentsnische hinter dem Altar diese Jahreszahl. Anfang des 18. Jahrhunderts wurde die Kirche barockisiert. Der romanische Westturm, der aus der Zeit Ende des 12. Jahrhunderts stammt, wurde 1988 statisch gesichert. Hinter der Orgel aus dem Jahr 1792 befindet sich ein romanisches Steinbild mit erhobenen Händen. Eine Sonnenuhr ist auf das Jahr 1563 datiert.

Weblinks
 Bültum beim Hildesheimer Kulturportal Kulturium

Einzelnachweise

Geographie (Bockenem)
Ort im Landkreis Hildesheim
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Hildesheim)
Gemeindeauflösung 1974

Bültum


Antônio Carlos Brasileiro de Almeida Jobim (Rio de Janeiro, 25. siječnja 1927. – New York City, 8. prosinca 1994.), poznat i kao Tom Jobim (portugalski izgovor: [tõ ʒoˈbĩ]), bio je brazilski skladatelj, pijanist, tekstopisac, aranžer i pjevač. Široko smatran jednim od velikih eksponenata brazilske glazbe, Jobim je internacionalizirao bossa novu i uz pomoć važnih američkih umjetnika, spojio je s jazzom 1960-ih, kako bi nastao novi zvuk s iznimnim popularnim uspjehom. Kao takav ponekad je poznat kao "otac bossa nove".

Jobim je bio primarna snaga iza nastanka bossa nova stila, a njegove su pjesme izvodili mnogi pjevači i instrumentalisti na međunarodnoj sceni.

Godine 1965. njegov album Getz/Gilberto postao je prvi jazz album, koji je osvojio nagradu Grammy za album godine. Također je pobijedio u kategoriji za "najbolji jazz instrumentalni album - pojedinačni ili grupni" i za "najbolji inženjerski album, neklasičan". Singl albuma "Garota de Ipanema" ("Djevojka iz Ipaneme"), jedna od najsnimljenijih pjesama svih vremena, osvojila je nagradu za "pjesmu godine".

Jobim je skladao mnoge pjesme, koje su sada uvrštene u standardni jazz i pop repertoar. Pjesmu "Djevojka iz Ipaneme" drugi su umjetnici snimili preko 240 puta. Njegov album iz 1967. s Frankom Sinatrom "Francis Albert Sinatra & Antônio Carlos Jobim", nominiran je za album godine 1968. godine.

Po njemu je nazvana zračna luka u Rio de Janeiru i maskota Tom na Olimpijskim igrama 2016. u Riju.

Izvori

Brazilski glazbenici

Antônio Carlos Jobim


Les Rough Riders d'Ottawa ont été fondés en 1876. Durant leur existence, ils ont disputé 113 saisons, dont 8 sans faire partie d'une ligue. Ils ont fait partie de la Ontario Rugby Football Union (ORFU) pendant 15 saisons et de la Quebec Rugby Football Union (QRFU) pendant 7 autres. Ils ont été un des membres fondateurs de la Interprovincial Rugby Football Union (IRFU, ou communément Big Four) dans laquelle ils ont disputé 44 saisons, de 1907 à 1915, de 1919 à 1940 et de 1945 à 1957, et finalement de la Ligue canadienne de football de 1958 à 1996. Dans la LCF, ils ont disputé 39 saisons. Il faut enfin ajouter la saison 1941 où ils étaient membres de l'éphémère Eastern Rugby Football Union.

Ils ont terminé en première place de leur ligue ou division 28 fois, dont 5 fois dans l'ORFU, 3 fois dans la QRFU, 13 fois dans l'IRFU et 7 fois dans la LCF. Ils ont atteint la finale du championnat du Dominion (prédécesseur de la coupe Grey) à 4 reprises et l'ont remporté 3 fois. Ils ont aussi atteint la finale de la coupe Grey 15 fois, et l'ont remportée à 9 reprises.

Notes et références

Liens externes
.

Rough Riders d'Ottawa
Ottawa Rough Riders

Bilan saison par saison des Rough Riders d'Ottawa


දීඝගාමිණී යනු ප්‍රාදේශීය පාලකයෙකි. මෙතුමා පණ්ඩුකාභය රජතුමාගේ පියා ය.

දීඝගාමිණී යනු භද්දකච්චායනා දේවියගේ සහෝදරයෙකුවන දීඝායු කුමාරයාගේ පුත්‍රයා ය.

ඉතිහාස කතාව

මහාවංශයට අනුව නම් දීඝගාමිණී කුමරු ශක්‍ය වංශිකයෙකි. නමුත් ඉන්දියාවේ ශක්‍ය වංශයේ ඉතිහාසය ගැන් පරික්ෂා කරල, පර්යේෂණ කරලා ලියවුණු කිසිම පර්යේෂණ කෘතියක, දීඝගාමිණී හා දීඝායු යන නම් ශක්‍ය වංශයට සම්බන්ධ වෙලා තිබිච්ච පුද්ගලයෙක් හෝ සම්ප්‍රදායක් හෝ ස්ථාන නාමයක් හෝ දක්නට ලැබෙන්නෙ නෑ.

නමුත් මේ දීඝ කියන වචනය ලංකාවේ පුරාණම සෙල්ලිපි වල දක්නට ලැබෙනවා. මේ දීඝලා ඉන්න සෙල්ලිපි හුගක් නැගෙනහිර පළාතට සම්බන්ධයි. පුරාණ කාලයේ නැගෙනහිර පළාතට කිව්වේ දීඝ මණ්ඩලය කියලා. එසේ නම් මේ දීඝ පරම්පරාව නියත වශයෙන්ම ස්වදේශිකයි.

මේවාද බලන්න

 දීඝායු
 පණ්ඩුකාභය රජ
 යක්කයින්
 පණ්ඩක වංශය

මූලාශ්‍ර

දීඝගාමිණී


Tulista, biljni rod iz porodice čepljezovki (Asphodelaceae), red Asparagales. Pripadaju mu tri vrste sukulenata hamefita s juga Afrike

Vrste
 Tulista kingiana (Poelln.) Gideon F.Sm. & Molteno
 Tulista marginata (Lam.) G.D.Rowley
 Tulista minor (Aiton) Gideon F.Sm. & Molteno
 Tulista pumila (L.) G.D.Rowley

Izvori

Asphodeloideae

Tulista


Yusuke Inuzuka (født 13. december 1983) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Júbilo Iwata.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yusuke Inuzuka


اللاعب سلطان جمعان وليد العلي
رقم فانيلته بالمنتخب القطري وناديه الخور - التعاون سابقا - 3
يلعب في خط الدفاع و يلقب بــ الذيب ,,
تزوج عام 1982 ولديه 3 أولاد: حمد - علي - جاسم,, وابنتين ,,

بدأ مشواره الكروي عام 1966 في فريج أم صلال علي ضمن فريق كان يطلق عليه الاتحاد
بقيادة فرج علي لاعب نادي التعاون السابق وبفريق الناشئين بأم صلال علي بقيادة الشيخ حسن بن خليفة بن أحمد ال ثاني .
لعب كحارس مرمى في بداية وثم انتقل لمركز الهجوم ولكنه وجد نفسه يجيد اللعب في مركز الدفاع أكثر .
لعب بفريق مدرسة ام صلال الاعدادية ثم لعب مع الناشئين في نادي التعاون الرياضي عام 1973..
التحق بفريق الشباب عام 1974-1975
واحرز مع ناديه المركز الثالث في كأس الشيخ جاسم موسم 1977-1978
والمركز الثاني في كأس سمو الأمير موسم 1979 أمام النادي العربي
وكأس الدرجة الثانية عام 1982 .

أما مشواره مع المنتخب القطري بدأ عام 1977 إلى 1984
لعب في دورة الألعاب الآسيوية ببانكوك عام 1978
تصفيات كاس آسيا ببنجلاديش والنهائيات في دولة الكويت 1980
شارك مع منتخب الشباب في تصفيات آسيا لكأس العالم للشباب عام 1980
ولعب ضد بنجلاديش وعمان والهند ونيبال واحرز المنتخب القطري المركز الأول
لم يشارك مع المنتخب في أستراليا بسبب الإصابة ..
شارك مع المنتخب الأول في خليجي 5و7و 6 في الإمارات ولعب ضد السعودية وعمان والبحرين
شارك في تصفيات ونهائيات لوس انجلوس وكأس العالم العسكرية 1980
وله عدة مشاركات مع منتخب الشرطة -شرطة قطر- :
- البطولة العربية 1978
- بطولة الشرطة العربية الرابعة ببغداد 1985

اتجه إلى التدريب عام 1988 زقام بتدريب فريق الناشئين بنادى التعاون وتدرج حتى وصل لتدريب فريق الشباب
وتم اختياره من قبل الاتحاد العام 1989 للعمل كمساعد مدرب مع الكابتن سعيد المسند ..

اقيم مهرجان اللاعب سلطان جمعان العلي 10- مايو- 1995

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية قطريون
مدافعو كرة قدم رجالية
لاعبو دوري نجوم قطر
لاعبو كرة قدم أولمبيون قطريون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1984
لاعبو كرة قدم قطريون
لاعبو منتخب قطر لكرة القدم
لاعبو نادي الخور
مواليد 1381 هـ

سلطان جمعان


La catedral de San Juan  (en inglés: St. John's Cathedral) es la catedral de la Diócesis de Fresno. Está localizada en 2814 Mariposa Street en Fresno, California. En 1878, los colonos católicos de la zona reconocieron la necesidad de tener una iglesia y comenzaron a recaudar fondos. El Central Pacific Railroad donó dos lotes y el obispo Francisco Mora y Borrell de la  Diócesis de Monterrey-Los Ángeles compró dos lotes adyacentes. La construcción en el santuario comenzó a principios de 1880 y la estructura se terminó en noviembre. El obispo Mora de la iglesia la dedicó a San Juan Bautista, el 21 de mayo de 1882. Era una estructura de ladrillo con un campanario de , sirviendo a las cinco familias de la zona.

Historia
En 1902, la congregación era muy pequeña por lo que se comenzó con los planes para una iglesia más grande. Después de los servicios de Pascua del 30 de marzo, los trabajadores comenzaron a demoler el viejo edificio con la intención de construir una nueva iglesia en el mismo sitio. Sin embargo, el pastor insistió en un nuevo sitio en las calles Mariposa y R. A pesar de que los feligreses se quejaron de que el sitio propuesto estaba en las afueras de la ciudad, la idea del pastor prevaleció. La primera piedra fue colocada el 3 de agosto de 1902 y el arzobispo George Montgomery dedicó el nuevo santuario 7 de junio de 1903.

La iglesia fue diseñada en una  Arquitectura gótica - románica al estilo de Thomas Bermingham y construido de ladrillo rojo.

Referencias

Enlaces externos
Diócesis de Fresno
St. John's Cathedral
Cathedrals of California

Fresno
Fresno
Catedrales neogóticas de Estados Unidos
Catedrales neorrománicas de Estados Unidos
Juan Bautista Fresno
Edificios y estructuras de Fresno
Edificios religiosos terminados en 1903
Arquitectura de Estados Unidos de 1903
Diócesis de Fresno
Fresno

Catedral de San Juan (Fresno)


Frieda Gallati, née le  à Glaris et morte le  dans la même commune, est une historienne suisse et une militante pour le droit de vote des femmes. Elle est la deuxième Suissesse à obtenir un doctorat en histoire.

Biographie
Frieda Gallati naît le  à Glaris. Elle est la fille du cordonnier, puis avocat et conseiller national Rudolf Gallati et de Martha Zweifel. Son frère, également nommé Rudolf Gallati, est également avocat et conseiller national.

Elle fréquente les écoles de Glaris, puis l'école supérieure de filles de Zurich. Dès le semestre d'hiver 1896, elle s'attire les faveurs de ses professeurs de l'Université de Zurich avec la précision qui la caractérise. Elle est la deuxième Suissesse à obtenir un doctorat en histoire en 1902. En 1907, elle épouse Wilhelm Melchior, un professeur allemand dont elle divorce en 1915. Après son divorce, elle doit redemander la nationalité suisse, perdue du fait de son mariage avec un citoyen allemand.

En 1930, elle fonde l'Association glaronaise pour les intérêts féminins, dans le but d'obtenir le droit de vote pour les femmes. La revendication n'aboutit pas, la Landsgemeinde rejetant en 1936 l'introduction du droit de vote des femmes sur les questions ecclésiastiques, scolaires et d'assistance publique. Frieda Gallati démissionne alors de la présidence de l'association et se retire de la politique.

Éminente historienne, elle publie deux études détaillées sur la guerre de Trente Ans. Ses recherches sur Aegidius Tschudi ont apporté de nouveaux éléments à l'histoire glaronaise.

Elle meurt le  dans sa commune natale.

Hommage
La Société générale suisse d'histoire et la Société d'histoire du canton de Glaris la nomment membre d'honneur.

En 2021, à l'occasion du cinquantième anniversaire du droit de vote et d'éligibilité des femmes en Suisse, le canton de Glaris installe, dans un jardin public, une stèle avec les portraits de neuf pionnières originaires du canton, dont celui de Frieda Gallati.

Publications
 Der "Königliche Schwedische in Teutschland geführte Krieg" des Bogislav Philipp von Chemnitz und seine Quellen. Frauenfeld: Huber 1902 (zugleich Dissertation Universität Zürich, Digitalisat).
 Eidgenössische Politik zur Zeit des Dreissigjährigen Krieges. In: Jahrbuch für schweizerische Geschichte 43 (1918) 1–149 (online); 44 (1919) 1–258 (online).
 Die Eidgenossenschaft und der Kaiserhof zur Zeit Ferdinands II. und Ferdinands III., 1619-1657. Geschichte der formellen Lostrennung der Schweiz vom Deutschen Reich im Westfälischen Frieden. Zürich; Leipzig: Leemann 1932.
 Gilg Tschudi und die ältere Geschichte des Landes Glarus. Glarus: Baeschlin 1938.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

 Festgabe zum 70.Geburtstag von Frieda Gallati. Glarus: Baeschlin 1946. (Jahrbuch 52 des Historischen Vereins des Kantons Glarus.) Enthält S. 20–24: Eduard Vischer: Verzeichnis der Arbeiten von Frau Dr. phil. Frieda Gallati.

Liens externes

Naissance en septembre 1876
Naissance à Glaris
Décès en décembre 1955
Décès dans le canton de Glaris
Décès à 79 ans
Historienne
Historien suisse
Féministe suisse
Droit de vote des femmes

Frieda Gallati


A final da Copa do Brasil de Futebol de 1990 foi a 2ª final dessa competição brasileira de futebol organizada pela Confederação Brasileira de Futebol (CBF). Foi decidida por  e  em duas partidas. O primeiro duelo ocorreu em 1 de novembro, no Estádio Helenão, em Juiz de Fora e o  venceu por 1–0. Já o segundo confronto aconteceu em 7 de novembro, no Estádio Serra Dourada, em Goiânia com o empate de 0-0, com o agregado, 1–0 para o Flamengo que sagrou-se campeão, seu primeiro título da competição.. Foi a segunda edição da Copa do Brasil Com o título, o  classificou-se automaticamente para a Taça Libertadores da América de 1991.

Caminhos até a final

Finais

Ida
O Flamengo conquistou a vitória em cima do Goiás pelo placar de 1 a 0, no Estádio Municipal de Juiz de Fora, no primeiro jogo. Fernando marcou o gol da vitória. Os times acabaram com um jogador expulso, cada: Fernando (Flamengo), autor do gol Rubro Negro e Cacau (Goiás).

{| width="100%"
|-

Volta
Os cariocas, arbitrado pelo mineiro, Renato Marsiglia, seguram o empate sem gols no jogo da volta diante de 45.504 torcedores pagantes no Serra Dourada e ficaram com o título. Jair Pereira montou um esquema defensivo para segurar o alviverde, e parte do elenco do Flamengo tinha a pouco tempo ascendido para o profissional, daquele maior time da história da Copinha São Paulo, Júnior Baiano, Paulo Nunes e Marcelinho Carioca ainda eram nomes desconhecidos.

{| width="100%"
|-

Premiação

Ligações externas

Ver também
 Copa do Brasil de Futebol
 Copa do Brasil de Futebol de 1990

Ligações externas

Partidas do Goiás Esporte Clube
Partidas do Clube de Regatas do Flamengo
1990
1990 em Goiás
1990 no Rio de Janeiro

Final da Copa do Brasil de Futebol de 1990


Pavel Romanoviç Popoviç (Ukrayna dili: Павло Романович Попович) (5 Ekim 1930 - 30 Eylül 2009) Ukrayna asıllı Sovyet kozmonotudur. 1962'de Vostok 4 uçuşuyla uzaya giden ilk Ukraynalı oldu.

1984'te Popoviç, Rus Bilimler Akademisi'nin yeni kurulan Anormal Hava Fotoğrafları İçin Birlik Soruşturma Komisyonuna katıldı ve akademinin UFO Komisyonu'nun başkanı oldu.

Kaynakça

1930 doğumlular
Sovyet kozmonotlar
Ukraynalı kozmonotlar
Moskova'da defnedilenler

Pavel Popoviç


Mediterraneo Stadyumu ('''Power Horse Stadyumu'''), İspanya'nın Almeria şehrinde 2004 tarihinde çok amaçlı olarak inşa edilen stadyum

Mediterraneo (Power Horse) stadyumunda çoğunlukla Futbol müsabakaları yapılmaktadır. İspanya'nın UD Almeria takımının maçlarını yaptığı stadyum 20.000 seyirci kapasitelidir.

İspanya'daki stadyumlar
UD Almería
Almería
2004'te tamamlanan yapılar
İspanya'daki atletizm tesisleri
Endülüs'teki spor mekânları

Akdeniz Oyunları Stadyumu


An Urochloa oligotricha in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Antonio Bey Figari ngan De Not., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johannes Jan Theodoor Henrard. An Urochloa oligotricha in nahilalakip ha genus nga Urochloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Urochloa

Urochloa oligotricha


Gyaru (ギャル) er en japansk betegnelse for modebevidste unge kvinder hhv. repræsentanter for gyaru-specifikke moder. Der findes en række forskellige stilarter, men kendetegnene for gyaru-moden er iøjnefaldende makeup og frisure.

Ordet gyaru er den japanske translitteration af det engelske ord gal, der betyder "ung kvinde" og er i familie med . Ordet blev udbredt i 1970'erne, men i takt med at moden skiftede, ændredes også betydningen af ordet gyaru.

I de senere år har den japanske regering fremmet gyaru-kulturen som et nyt eksportprodukt, og Udenrigsministeriet har støttet modeshows for at præsentere kawaii-kulturen.

Stilarter
 Gyaru-kei (ギャル系) - Standard-gyaru-stilen hhv. et samleudtryk (-kei) for de forskellige gyaru-stilalter.

 Yamamba (ヤマンバ) - Stilart der var på mode i 1990'erne og frem til begyndelsen af 2001'erne. Navnet kommer af yamamba fra de japanske folkeeventyr, der nærmest er bjerghekse med langt hvidt hår. Som stilart benytter yamamba ligesom ganguro meget brun hud, makeuppen er meget tyk, og håret er bleget. Som en stærk kontrast til den brune hud benyttes hvid læbestift og eyeliner.

 Mamba (マンバ) - Stilart der var på mode i 2001'erne. Den minder om yamamba, men huden er mørkere, og makeuppen er mere påfaldende. Desuden er hele ansigtet malet til. Ved tøjet foretrækkes skingre farver hhv. påfaldende mønstre.

 Hime-gyaru (姫ギャル) - Også kendt som hime-kei (姫系, prinsessestil). Stilarten er inspireret af rokoko-moden med kjoler eller nederdele i lyserød eller andre pastelfarver og med mange blonder og tyl. Håret bleges eller krølles. Makeuppen er den samme som ved gyaru-kei.

 Shiro-gyaru (白ギャル) - Stilart der blev populariseret af Ayumi Hamasaki i 2001'erne, og som præges af lys (shiro) hud og bleget hår.

 Onee-gyaru (お姉ギャル) / One-gyaru (オネギャル) - Stilart der var på mode i 2001'erne. Onee betyder storesøster, og stilarten er tilsvarende mere kvindeagtig og mindre skinger eller excentrisk.

 Age-jou (嬢) - Stilart der var på mode fra 2006. Stilarten er forbundet med de i modemagasinet  afbillede modeller og deres stilart ageha-kei (ageha系), der kombinerer gyaru-udseende med det fra natklubværtinder. Den grundlæggende frisure er opsat eller med lokker.

 Neo-gyaru (ネオギャル) - Siden 2010 tabte gyaru-moden i popularitet, og trenden gik mod efterligning af europæisk-amerikansk udseende. Neo-gyaru kendetegnes ved sin blanding af vestlig og gyaru-mode. Makeuppen er med mørk læbestift og tykke europæisk-amerikanske øjenbryn.

Eksterne henvisninger

Kultur i Japan
Subkulturer

Gyaru


Anne Frances Byrne, née en 1775 et morte en 1837, est une aquarelliste britannique. Ses sujets se composent principalement d'oiseaux, de fruits et de fleurs peints dans un style réaliste. Issue d'une famille d'artistes, Anne se heurte parfois à ses contemporains et doit faire face à des critiques dues au sexisme des artistes et des peintres de son époque.

Biographie

Anne Frances Byrne naît en 1775 à Londres. Le nom de sa mère est inconnu mais son père est William Byrne, un graveur de renom spécialisé dans les paysages. Anne est l'aînée de ses quatre autres frères et sœurs, qui deviennent eux-mêmes artistes. Mary Byrne Green, deuxième aînée de la fratrie Byrne, étudie la peinture suisse et se spécialise dans les paysages peints en miniature. Letitia Byrne est la plus jeune des sœurs Byrne, et elle se fait connaître pour ses eaux-fortes et gravures, un métier que William Byrne a transmis à ses enfants. Son travail est également axé sur les paysages. John Byrne est le plus jeune des cinq enfants Byrne et il vit avec sa sœur Elizabeth Byrne. Ils se spécialisent dans les paysages, bien que son médium de prédilection soit l'aquarelle. Anne Frances Byrne et ses frères et sœurs grandissent en aidant leur père dans son atelier de gravure et apprennent des techniques artistiques auprès de lui avant de partir chacun de leur côté pour étudier auprès de maîtres. Anne Frances Byrne meurt en janvier 1837 à l'âge de 62 ans.

L'Académie
Anne Frances Byrne commence à peindre à l'huile au début de sa carrière, mais passe ensuite à l'aquarelle comme médium de prédilection. Elle expose sa première œuvre, une peinture de fruits, en 1796 à 21 ans. Elle a une relation difficile avec l'académie en raison du sexisme qui prédomine dans le monde de l'art et dans la société de l'époque. Cette relation se caractérise par l'incapacité d'Anne Frances Byrne à décider si elle doit continuer ou non à faire partie de l'académie. Elle devient membre à part entière de la Royal Watercolour Society en 1809, retire  son adhésion en 1813, l'a réintègre en 1821 et l'a quitte à nouveau en 1834. Harriet Gouldsmith, l'une des contemporaines d'Anne Frances Byrne, a écrit que lorsqu'on faisait l'éloge de l'art de l'époque, "les plus grands éloges accordés [et] exposés publiquement... étaient en grande partie retirés lorsqu'on comprenait que le tableau était la production d'une femme". Bien que Harriet Gouldsmith ait écrit sur son propre travail, cette expérience était répandue parmi les femmes dans l'art à l'époque. L'effet est encore perceptible aujourd'hui en raison du manque de documentation sur Anne Frances Byrne et ses contemporaines. Les œuvres des femmes de cette époque étaient souvent moins respectées simplement en raison du sexe de l'artiste, et non en fonction du mérite de l'œuvre elle-même.

Œuvres remarquables
Les œuvres suivantes ont été exposées à la Royal Society of British Artists et à la Royal Watercolour Society. On sait qu'Anne Frances Byrne a exposé 77 œuvres au total dans des expositions londoniennes entre 1796 et 1837.

 Hollyhock
 Roses d'après nature
 Digitales d'après nature
 Fleurs et raisins
 Roses et raisins
 Raisins et fraises

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Naissance en 1775
Décès en 1837
Femme peintre britannique

Anne Frances Byrne


Krzemieniewo may refer to the following places in Poland:
Krzemieniewo, Greater Poland Voivodeship (west-central Poland)
Krzemieniewo, Pomeranian Voivodeship (north Poland)
Krzemieniewo, Warmian-Masurian Voivodeship (north Poland)

Krzemieniewo


2018 නිදහස් කුසලානය යනු ඉදිරියෙහි පැවැත්වීමට නියමිත ක්‍රිකට් තරගාවලියක්  වන අතර 2018 මාර්තු මාසයෙහිදී ශ්‍රී ලංකාවෙහි පැවැත්වීමට නියමිතය. එය වනාහී බංග්ලාදේශය, ඉන්දියාව  සහ ශ්‍රී ලංකාව අතර තුන්කොන් තරග මාලාවකි. මෙම තරගාවලිය පැවැත්වෙන්නේ ශ්‍රී ලංකාවේ 70 වන නිදහස් සැමරුම නිමිත්තෙනි. මෙම තරගාවලියට විස්සයි20 තරග 7 ක් ඇතුලත් වේ. තරගාවලියේ සියලුම තරග කොළඹ ආර්. ප්‍රේමදාස ක්‍රීඩාංගණයේදී පැවැත්වීමට නියමිතය.

Sri Lanka won three matches while India won one in the group stage, before India won the final beating the former by 6 runs. Sri Lanka's Aravinda de Silva who scored 368 runs was named player of the series.

Round-robin

Matches

Final

References

1998 නිදහස් කුසලානය


Contractul de licență reprezintă "darea cu împrumut" a drepturilor asupra unei mărci comerciale sau bun imaterial către o altă persoană, pe o perioadă temporară. Este convenția între proprietarul unei mărci și o companie sau o persoană care dorește să utilizeze marca în asociere cu un produs, pentru o perioadă de timp convenită, în cadrul unui teritoriu convenit. Poate fi și o metodă prin care proprietarul unei mărci își extinde o marcă comercială sau caracterul distinctiv al unui produs.

Printre bunurile imateriale se numără, de exemplu, cântece ("Somewhere Over The Rainbow"), personaje (Donald Duck) sau nume proprii (Michael Jordan) ori mărci deja cunoscute (The Ritz - Carlton). Pentru a pregăti contractul de licențiere a unei mărci este nevoie de un acord de licență. Un acord de licentă autorizează o companie care comercializează un produs sau un serviciu (un titular), să împrumute sau să dea cu împrumut o marcă unui proprietar de marcă care gestionează un program de licențiere (beneficiar).

Istoria
Contractul de licențiere a unei mărci este o afacere bine stabilită, atât în domeniul brevetelor, cât și al mărcilor comerciale. Licențele comerciale au o istorie vastă în afacerile americane, în mare parte începând cu creșterea în masă a divertismentului, cum ar fi filmele, benzile desenate și mai apoi televiziunea. Popularitatea lui Mickey Mouse, în anii 1930 -1940, a dus la o explozie de jucării, cărți și produse de consum cu imaginea îndrăgitului șoricel, niciunul dintre acestea fabricate de compania Walt Disney. Acest proces a avut o ascensiune incredibilă pe măsură ce filmele și, mai târziu, televiziunea au devenit fundamentul afacerilor americane. Creșterea contractelor de licență de marcă, însă, a început cu mult mai târziu, când companiile au descoperit că unii consumatori chiar ar da bani pe produse cu logo-ul brandului lor favorit. Produsele alimentare pentru copii de la  McDonalds, tricourile Burger King, până și costumele de Halloween au devenit comune. Extensiile de marcă au făcut mai târziu piața de licențiere a mărcilor mult mai profitabilă, atunci când companiile au realizat că ar putea câștiga considerabil dând cu împrumut capitalul propriu producătorilor. În loc să cheltuiască sume inimaginabile pentru a  crea o nouă marcă, acestea ar fi dispuse să plătească o redevență pentru vânzările nete ale produselor pentru a le închiria unui nume de marcă stabilit. Marca de aspiratoare auto Armor All, iaurtul Breyers, aperitivele congelate de la TGI Friday și lacul de unghii de la Lucite, sunt doar o parte dintre produsele ce poartă numele unor mărci de renume, contractate de companii care nu au nicio legătură cu cele care dețin marca în sine.

Temei pentru încheierea unui contract de licență
Compania poate lua decizia de a-și împrumuta marca/mărcile atunci când consideră că publicul consumator acceptă extensia unui brand sau produsele acestuia. De exemplu, când Apple a lansat iPod-ul, consumatorii și-au manifestat imediat interesul pentru  accesorii precum căștile, încărcătoarele, stațiile de sincronizare și carcasele de transport. Compania a hotărât ca acestea să fie fabricate de un brand licențiat. Astfel, Apple putea oferi "căști Earbud" , "iPod docking stations" și "huse iPod", fiecare în parte creată de companii diferite, dar care oferă în ansamblu, o soluție elegantă pentru cererea consumatorilor. Acestea sunt vândute de către titularii contractului.

În egală măsură, atât titularii, cât și beneficiarii se bucură de avantaje. Titularii de licență acordă dreptul unei mărci de a se anexa mărcii produse de aceștia, dar fără drept de proprietate.  Accesul la marile branduri naționale și renumite mondial, precum și la logourile și mărcile comerciale asociate acestora, oferă beneficiarului licenței câștiguri semnificative. O influență deosebită este puterea de marketing, care printre altele aduce și un câștig destul de mare. Când brand managerii intră sau se extind în cadrul unor categorii de produse noi prin acordarea de licențe, li se oferă oportunitatea de a-și dezvolta compania. Mai jos aveți procesul și pașii pe care ar trebui să îi urmați:

 Titularul alege categoriile de produse care urmează să fie licențiate
 Titularul găsește și negociază un contract de licență cu cei mai buni licențiați
 Beneficiarul dezvoltă concepte, prototipuri și mostre ale producției finale pentru aprobare
 Titularul aprobă licența produselor destinate vânzării
 Beneficiarul vinde produsele licențiate către distribuitorii autorizați

Titularii se așteaptă ca licența să conducă la o creștere a vânzărilor. Această creștere a vânzărilor poate fi sub formă unei creșteri economice pe piața existentă sau a posibilității de a intra pe o piață nouă. Pentru a realiza acest lucru, cei în cauză așteaptă ca marca propusă spre licențiere să fie remarcată de branduri favorite, lucru ce le va deschide uși și în cele din urmă  îi va ajuta să îndeplinească sau să depășească obiectivele de afaceri..Contractul de licență forțează licențiatul să atingă anumite obiective de vânzări și reverențe, prin urmare, scopul acestuia este de a-și realiza rapid obiectivele de afaceri, îndeplinind astfel obligațiile contractuale.Redevențele sunt sumele plătite de licențiator unui licențiat pentru dreptul de utilizare a proprietății licențiate. Acestea sunt calculate prin înmulțirea ratei dobânzii cu veniturile nete.

Industria de licențiere globală a mărcii
Principala asociație profesională internațională pentru acordare  licențelor de brand este  Asociația Comercianților din industria de licențiere, care sponsorizează Expoziția Internațională Anuală de licențiere.

Societatea Licentiatorilor de Excelență este comunitatea de practică a licențiatorilor care vizează îmbunătățirea continuuă a procesului de acordare a licențelor de marcă. Misiunea acestei societăți este de a acționa ca o comunitate care împărtășește cele mai bune practici pentru protejarea, promovarea și consolidarea brandului de integritate. Ei abordează o filozofie creativă a divergenței și convergenței pentru a susține punerea în aplicare a ideii unice privind cele mai bune practici. Viziunea pentru atelierul de licențiere al societății este de a oferi cele mai bune practici în domeniul licențierii prin împărtășirea celor mai bune practici educative prin inițiative de benchmarking, colaborări în cadrul grupului de lucru, rapoarte ale comitetelor și reprezentanți ale sectoarelor industriale.

"Fiecare lună de Mai, Licență!" Revista Global publică o listă anuală a "Top 150 licențiatori la nivel mondial". Pentru 2017, liderul a fost Disney Consumer Products, cu 53 de miliarde de dolari în vânzările cu amănuntul ale mărfurilor licențiate, urmat de Meredith Corp cu 23.2 miliarde și PVH cu 18 miliarde de dolari.

Potrivit Asociației Vânzătorilor din Industria Contractelor de Licență, vânzările de mărfuri aflate sub licență au fost estimate cu un câștig de 272.2 miliarde de dolari în 2016, față de 262.2 miliarde de euro în 2015.

Procesul de acordare a contractelor de licență în India
Liberalizarea economiei indiene în 1992 a adus o mulțime de branduri internaționale în India. Multe dintre aceste branduri au fost autorizate pentru companii indiene.  Arvind reprezintă Arrow, Cherokee, ELLE, Nautica, SN, AEROPOSTALE,CHILDRENS PLACE, Ed Hardy, GAP și Kipling. Murjani Grup este licența pentru Calvin Klein Jeans, FCUK și Tommy Hilfiger. Beverly Hills Polo Club (BHPC) este licențiat pentru Spencer Retail.

Împrumutarea de personaje este un alt mare segment de acordare a licențelor de brand în India. Cei mai importanți jucători ai acestei industrii în India sunt Disney India, Viacom 18 și Cartoon Network Enterprises. Personajele împrumutate de către Disney India îi includ pe Mickey Mouse și Donald Duck. Viacom a introdus personaje cunoscute de la Nickelodeon ca Dora Exploratoarea și SpongeBob Pantaloni Pătrați. Cartoon Network are în portofoliu inclusiv personaje precum Ben 10, Fetițele Powerpuff, Mr. Bean, Roll No 21, We Bare Bears.

Procesul de acordare a contractelor de licență în Italia
Acordarea contractelor de licență a mărcii în Italia a început în anii șaptezeci, cu foarte puține agenții de licențiere. În afară de Disney care a avut propriul birou pe piață, toate celelalte programe de divertisment au fost reprezentate de agenții independente. Una dintre aceste companii pe nume DPI 2 (Distribuția de personaje internaționale), fondată în 1973 de către Gianfranco Mari a contribuit la crearea mediului de afaceri de acordare a licențelor și a creat personaje și mari serii animate de televiziune precum El-Omul și Stăpânii Universului, benzile desenate sub editura Marvel Comics, Războiul Stelelor, studioul de animație Hanna & Barbera , Zorro, Asterix și așa mai departe. DPI 2 continuă să rămână una dintre cele mai mari agentii independente din Italia, reprezentând diferite personaje de desene animate și branduri renumite.

Note

Proprietate intelectuală

Contractul de licență de marcă


كيمياء الفيمتو  هو فرع من الكيمياء الفيزيائية يهتم بدراسة التفاعلات الكيميائية في مجال زمني ضيق جداً في حدود فمتوثانية، وهو ما يعادل 10−15 جزء من الثانية، وقد تحدث خطوات في بعض التفاعلات ضمن إطار زمني أقل من ذلك، حيث تقاس حينئذ بأبعاد أتوثانية، ويترافق مع تشكيل نواتج وسطية.

كان العالم أحمد زويل رائداً في هذا المجال من العلم، ونال نتيجة أبحاثه العلمية المتميزة على جائزة نوبل في الكيمياء سنة 1999. استعمل زويل في أبحاثه ومضات من مصدر ليزري لإجراء تلك الدراسات.

التطبيقات العملية
يتيح علم كيمياء الفيمتو معرفة أي نوع من التفاعلات الكيميائية يحدث فعلاً، ويعطي إجابة عن عدم مقدرة تفاعلات أخرى على الحدوث بالإضافة إلى تقديم تفسيرات لآلية حدوث تفاعلات أخرى. فعلى سبيل المثال، ساعدت تطبيقات كيمياء الفيمتو في الدراسات الحيوية على توضيح الآلية الديناميكية الشكلية لبنى الحلقات الجذعية stem-loop في RNA. ولا تزال الأبحاث جارية لإيجاد التطبيق الأمثل لهذا المجال من العلم.

كما استخدم مبدأ كيمياء الفيمتو في إظهار المراحل الإلكترونية بشكل دقيق ضمن الإطار الزمني فائق الصغر لعملية التفكك الكيميائي لجزيء البروم Br2. إذ أنه عندما يتفكك بنبضة ليزر ذات طول موجة مقداره 400 نانومتر، فإن الإلكترونات تأخذ موضعها على الذرات المنفردة بزمن يستغرق 140 فيمتوثانية؛ وتتباعد ذرتا البروم عن بعضهما لمسافة 6 أنغستروم بعد 160 فيمتوثانية.

انظر أيضًا
 فيمتو ثانية

المراجع

كيمياء ضوئية
كيمياء فيزيائية

كيمياء الفيمتو


متحف جمال عبد الناصر هو متحف يتناول حياة الرئيس المصري الراحل جمال عبد الناصر منذ مولده حتى وفاته أوائل السبعينيات. ويقع المتحف بالقرية الفرعونية على ضفاف النيل.

يحتوي المتحف على أكثر من 170 صورة نادرة للرئيس جمال عبد الناصر في مراحل حياته المختلفة، كما يضم المتحف عددا كبيرا من مقتنياته الشخصية وتمثالين نصفيين وبعض العملات والطوابع التي صدرت في تلك الفترة وبعض الصور الخاصة بجمال عبد الناصر في أغلفة المجلات الأجنبية بالإضافة للرسائل التي كتبها جمال عبد الناصر خلال عامي 1941 و 1942 بالإضافة إلى نص قرار تأميم قناة السويس في 26 يوليو عام 1956 وخطاب التنحي الذي ألقاه في 9 يونيو عام 1956 والتقرير الطبي لوفاة عبد الناصر.

جمال عبد الناصر
مبان ومنشآت في القاهرة
متاحف القاهرة
متاحف تاريخية في مصر
ناصرية

متحف جمال عبد الناصر


سنة 2029 (بالأرقام الرومانية: MMXXIX) ستكون سنة بسيطة تبدأ يوم الإثنين (الرابط يظهر نموذج الجدول الزمني الكامل للسنة) من التقويم الغريغوري. وهي السنة 2029 بعد الميلاد والسنة 29 في الألفية الثالثة والقرن الواحد والعشرون والسنة ال10 في عقد 2020.

أحداث متوقعة

أبريل

 اقتراب نيزك أبوفيس من الأرض وقد يصطدم بها.

مراجع

القرن 21
تقويم ميلادي

2029


Stratená este o comună slovacă, aflată în districtul Rožňava din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 125 de locuitori.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Stratená