În Germania nazistă s-au făcut încercări de a aduce celebrarea Crăciunului în conformitate cu ideologia nazistă. Originile evreiești ale lui Iisus Hristos și comemorarea nașterii sale ca Mesia al evreilor au reprezentat probleme tulburătoare pentru convingerile rasiale naziste. Între 1933 și 1945 oficialii guvernamentali au încercat să elimine aceste aspecte ale Crăciunului în cadrul sărbătorilor civile și au încercat să se concentreze asupra aspectelor pre-creștine ale sărbătorii. Imnuri și decorațiuni au fost secularizate. Cu toate acestea, celebrările bisericești și cele private au rămas creștine.

Elementele creștine ale sărbătorii Crăciunului au fost suprapuse pe tradiții germanice vechi. Naziștii au susținut că Ajunul Crăciunului nu a avut inițial nimic de-a face cu nașterea lui Iisus Hristos, ci cu sărbătorirea solstițiului de iarnă și "renașterea soarelui"; și că svastica a fost un simbol străvechi al soarelui. De asemenea, naziștii au susținut că Moș Crăciun a fost doar o reinventare creștină a zeului germanic Odin.

Deși cuvântul în germană pentru Crăciun, Weihnachten nu este o trimitere directă la creștinism, naziștii au redenumit sărbătoarea ca Rauhnacht, adică noaptea grea.  Populația a fost îndemnată ca în vârful bradului să pună o stea cu svastică, se mai puneau globuri cu imaginea lui Hitler, cu simboluri SS și alte simboluri războinice. În 1937, Friedrich Rehm scria că este inacceptabil ca în bradul german de Crăciun să fie ceva care să amintească de ieslea din Betleem.

Note

Legături externe

 FOTO Cum a încercat Hitler să schimbe Crăciunul, 24 decembrie 2013, Alina Vasile, Adevărul
 O petrecere nazistă de Crăciun , Life

Vezi și
 Crăciunul în Germania
 Religia în Germania nazistă
 Tradiții de Crăciun

Crăciun după țară
Istoria Germaniei
Germania nazistă

Crăciunul în Germania nazistă


Die Autobahn Fuxin–Jinzhou oder Fujin-Autobahn (), chin. Abk. G2512, ist eine regionale Autobahn in der Provinz Liaoning im Nordosten Chinas. Die 117 km lange Autobahn beginnt an der Autobahn G25 bei Fuxin und führt in südwestlicher Richtung über Qinghemen und Yixian nach Jinzhou, wo sie in die Autobahn G1/G16 mündet.

Einzelnachweise

Autobahn in der Volksrepublik China
Straße in Asien
Straße in Liaoning

Autobahn Fuxin–Jinzhou


El Referéndum de Ecuador de 1995, más conocida como Consulta Popular 1995, fue impulsado por el gobierno de Sixto Durán Ballén.

Fecha
La Consulta Popular 1995 se realizó el 26 de noviembre de 1995.

Preguntas

Las preguntas de la consulta popular  fueron:
 Pregunta 1
1. Descentralización. ¿Debería incorporarse a la Constitución
Política una disposición que diga?: "El Estado transferirá
progresivamente competencias y recursos a los organismos
seccionales, preferentemente en los sectores de educación,
salud, vivienda, vialidad y saneamiento ambiental, a fin de
garantizar una efectiva descentralización administrativa y
financiera". SI-NO.

 Pregunta 2
2. Derecho a escoger el régimen de seguridad social. ¿Debería
incorporarse a la Constitución Política una disposición que
diga?: "Toda persona tiene el derecho a escoger libre y
voluntariamente que tanto el régimen de seguridad social, como
sus prestaciones y servicios estén a cargo del Instituto
Ecuatoriano de Seguridad Social o de otra institución pública
o privada. El sistema de seguridad social se fundará en los
principios de solidaridad y libre competencia". SI-NO.

 Pregunta 3
3. Distribución equitativa de recursos. ¿Debería incorporarse
a la Constitución Política una disposición que diga?: "El
presupuesto General del Estado se elaborará y ejecutará por
provincias, tomando en consideración las prioridades de orden
nacional, la población y necesidades de desarrollo de cada
provincia, con atención preferente a las áreas de educación,
salud, vialidad, vivienda, saneamiento ambiental y seguridad
interna". SI-NO.

 Pregunta 4
4. Prohibición de paralizar los servicios públicos. ¿Debería incorporarse a
la Constitución Política una disposición que diga?:
"Prohíbese, aun en el caso de huelga, la paralización de los
servicios de salud, educación, transportes, agua potable,
energía eléctrica, combustibles, telecomunicaciones y de la
administración de justicia. La violación de este precepto será
considerada como una infracción penal y se sancionará de
conformidad con la ley". SI-NO.

 Pregunta 5
5. Disolución constitucional del Congreso Nacional. ¿Debería
incorporarse a la Constitución Política, para que pueda ser
aplicada a partir del 10 de agosto de 1996, una disposición
que diga?: "El presidente de la República podrá, por una sola
vez durante su mandato constitucional, disolver el Congreso
Nacional y convocar simultáneamente a elecciones anticipadas
de diputados que deberán realizarse dentro de los 60 días
posteriores a la disolución. El ejercicio de esta atribución
no otorgará al presidente de la República las facultades que
corresponden al Congreso Nacional, el que, de conformidad con
la Ley, designará una comisión legislativa que funcionará
hasta la elección del nuevo Congreso. Los diputados que sean
electos permanecerán en funciones durante el tiempo que le
reste al presidente de la República para concluir su mandato
presidencial". SI-NO.

 Pregunta 6
6. Elecciones distritales y uninominales período legislativo
de cuatro años. ¿Debería incorporarse a la Constitución
Política, para que pueda ser aplicada a partir del 10 de
agosto de 1996, una disposición que diga?: "El Congreso
Nacional estará integrado por diputados que serán elegidos
uninominalmente en cada distrito electoral. La Ley establecerá
en cada provincia los distritos electorales y su base
poblacional. No obstante lo anterior, cada provincia elegirá
al menos dos diputados distritales, excepto aquellas que
tengan menos de 100 mil habitantes que elegirán solamente uno.
Los diputados serán elegidos por mayoría absoluta de votos,
durarán cuatro años en funciones y podrán ser reelegidos".
SI-NO.

 Pregunta 7
7. Elección del presidente del H. Congreso Nacional cada dos
años. ¿Debería incorporarse a la Constitución Política una
disposición que diga?: "El presidente y vicepresidente del
Congreso Nacional se elegirán en votación secreta y por
mayoría absoluta de sus miembros; durarán dos años en sus
funciones". SI-NO.

 Pregunta 8
8. Función Judicial. Incluye varios textos constitucionales
referidos al Consejo Nacional de la Judicatura y otros
aspectos relacionados con la reestructuración de esa función.
SI-NO.

 Pregunta 9
9. Eliminación de privilegios en el sector público, con los
correspondientes textos constitucionales. SI-NO.

 Pregunta 10
10. Creación del Tribunal Constitucional en reemplazo del
Tribunal de Garantías Constitucionales y de la sala de lo
constitucional de la Corte Suprema de Justicia. SI-NO.

 Pregunta 11
10. Tribunal Constitucional. Se eliminará el inciso tercero del Art.101 y se sustituirá la sección II del título I de la tercera parte de la constitución política.

Resultados
Los resultados en general fueron negativos, ninguna pregunta fue aprobada, el 60% se pronunció por el No. En particular  por cargos de malversación de fondos durante la vicepresidencia de Alberto Dahik.

Los  resultados finales de la Consulta Popular y Referéndum proclamados por el TSE fueron:

Referencias

Referéndums en Ecuador
Ecuador en 1995
Ecuador
Privatizaciones

Referéndum de Ecuador de 1995


Octavian Roske (n. 4 ianuarie 1956, București – d. 14 ianuarie 2023) a fost un cercetător român, secretar științific în cadrul Institutului Național pentru Studiul Totalitarismului și conferențiar universitar la Facultatea de Limbi și Literaturi Străine a Universității din București.

Biografie
Octavian Roske s-a născut la data de 4 ianuarie 1956 în București. A absolvit Liceul "Nicolae Bălcescu" (Colegiul Național "Sf. Sava"), București, în 1975; Facultatea de limbi și literaturi străine, secția engleză-română, Universitatea din București, 1977-1981. Din 1998 este doctor în filologie, specialitatea literatură comparată, Universitatea din București, 1998. Parcurs profesional: Profesor de limba engleză la Liceul agro-industrial din comuna Hotarele, județul Giurgiu, 1981-1987; Bibliotecar la Biblioteca Academiei Române, 1987-1990; Consilier la Ministerul Culturii, 1990; Expert la Comisia pentru cercetarea abuzurilor din Camera Deputaților, Parlamentul României, 1990-1992; Referent la Ministerul Culturii, 1992-1993; Asistent universitar (1993 - 1996), Lector (1996 -2000), iar din anul 2000 conferențiar la Universitatea din București, Facultatea de limbi și literaturi străine, Catedra de engleză. Între 2000-2004 a fost prodecan  al Facultății  de  limbi  și  literaturi  străine,  Universitatea  din București, din 2008 Șeful Catedrei de engleză. Este de asemenea cercetător științific (gradul I)  la Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, Academia Română; secretar științific al Consiliului Științific al Institutului Național pentru Studiul Totalitarismului, Academia Română și redactor–șef al revistei "Arhivele totalitarismului'', publicație trimestrială editată de Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, Academia Română. Coordonatorul colecțiilor "Dezbateri", "Dicționare", "Documente",  "Memorii", "Sinteze" și "Studii", publicate sub egida Institutului Național pentru Studiul Totalitarismului, Academia Română. Membru în comitetul de redacție  al revistei Lingua Romana, publicată de Department of French and Italian, Bringham Young University, Provo, UT, Statele Unite . Membru  al Comisiei centrale pentru acordarea certificatelor  de traducător în și din limbi străine, Centrul pentru formare, educație permanentă și management în domeniul culturii, București.

Lucrări publicate
Proză americană contemporană: 1975-1985, antologie, prefață, prezentări, note și bibliografie selectivă de Octavian Roske. Traduceri de Ruxandra Todiraș și Octavian Roske. Editura Univers, București, 1989.
Dosarul colectivizării agriculturii în România, 1949-1962. Studiu întocmit de Comisia pentru cercetarea abuzurilor și pentru petiții din Camera Deputaților. Coordonarea volumului și introducere de Octavian Roske, Camera Deputaților, Parlamentul României, 1992.
Tradiția conservatoare în gândirea  americană, 1783–1860, Colecția "Științe politice'', Editura All, București, 1998..
Începuturile mișcării de rezistență în România, vol. I, 11 aprilie 1945 – 31 mai 1946, în colaborare cu Radu Ciuceanu și Cristian Troncotă, Colecția "Documente'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 1998.
Colectivizarea agriculturii în România. Dimensiunea politică. vol. I, 1949–1953, în colaborare cu Dan Cătănuș, Colecția "Documente'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2000.
Mecanisme represive în România, 1945–1989. Dicționar biografic, A–C, coordonator, Colecția "Dicționare'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2001.
Începuturile mișcării de rezistență în România, vol. II, 1 iunie–18 noiembrie 1946,  în colaborare cu Radu Ciuceanu și Cristian Troncotă, Colecția "Documente'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2001.
Mecanisme represive în România, 1945–1989. Dicționar biografic, D–G, coordonator, Colecția "Dicționare'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2003.
Colectivizarea agriculturii în România. Represiunea, vol. I, 1949–1953, în colaborare cu Dan Cătănuș, Colecția "Documente'',  Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București,  2004.
Mecanisme represive în România, 1945–1989. Dicționar biografic, H–L, coordonator, Colecția "Dicționare'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2004.
Colectivizarea agriculturii în  România. Dimensiunea politică, vol. II, 1953-1956, în colaborare cu Dan Cătănuș, Colecția "Documente'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București,  2005.
Mecanisme represive în România, 1945–1989. Dicționar biografic, M, coordonator, Colecția "Dicționare'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2005.
Examenul pentru obținerea certificatului de traducător. Ghidul candidatului: Limba engleză, Editura Centrului de pregătire profesională în cultură, București, 2006.
Mecanisme represive în România, 1945–1989. Dicționar biografic, N-O, coordonator, Colecția "Dicționare'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2006.
Colectivizarea agriculturii în România. Cadrul legislativ, 1949-1962,  în colaborare cu Dan Cătănuș și Florin Abraham, Colecția "Documente'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București,  2007.
Mecanisme represive în România, 1945–1989. Dicționar biografic, P, coordonator, Colecția "Dicționare'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2007.
Mecanisme represive în România, 1945–1989. Dicționar biografic, Q-R, coordonator, Colecția "Dicționare'', Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2008.
Mecanisme represive în România 1945 – 1989. Dicționar biografic, vol. VIII, Colecția Dicționare, Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2009.
Mecanisme represive în România 1945 – 1989. Dicționar biografic, vol. IX. T – Z, Colecția Dicționare, Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2011.
România 1945 – 1989. Enciclopedia regimului comunist. Represiunea, vol. I, A-E, Colecția Enciclopedii, Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2011.
România 1945–1989. Enciclopedia regimului comunist. Represiunea, vol. II, F-O, Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2012
România 1945–1989. Enciclopedia regimului comunist. Represiunea, vol. III, P-R, Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 2016.

Ediții îngrijite
Radu Ciuceanu, Memorii, I, Intrarea în tunel, Prefață și note de Octavian Roske, Seria "Document'', Editura Meridiane, București, 1991, 416 p.
Radu Ciuceanu, Memorii, II, Potcoava fără noroc, Introducere și note de Octavian Roske, Seria "Document'', Editura Meridiane, București, 1994, 326 p.
John Steinbeck, Șoareci și oameni, traducere din limba engleză de Frida Papadache , Prefață, tabel cronologic și notă asupra ediției Octavian Roske, Colecția "Biblioteca Rao'', RAO International Publishing Company, București, 2005, 160 p.
John Steinbeck, Fructele mâniei, traducere din limba engleză de Dumitru Mazilu, Prefață, tabel cronologic și notă asupra ediției Octavian Roske, Colecția "Biblioteca Rao'', RAO International Publishing Company, București, 2005, 828 p.
John Steinbeck, Pășunile Raiului, traducere din limba engleză de Dumitru Mazilu, Prefață, tabel cronologic și notă asupra ediției Octavian Roske, Colecția "Biblioteca Rao'', RAO International Publishing Company,  București, 2006, 256 p.
John Steinbeck, Cartierul Tortilla, traducere  din  limba engleză și note de Veronica Focșeneanu, Prefață, tabel cronologic și notă asupra ediției de Octavian Roske, Colecția ''Biblioteca Rao'', RAO International Publishing Company, 2006,  222 p.
John Steinbeck, Nopți fără lună, traducere din limba engleză, prefață, tabel cronologic și notă asupra ediției de Octavian Roske, Colecția ''Biblioteca Rao'', RAO International Publishing Company,  București, 2007.

Traduceri
Proză americană contemporană: 1975-1985, antologie, prefață, prezentări, note și bibliografie selectivă de Octavian Roske. Traduceri de Ruxandra Todiraș și Octavian Roske. Editura Univers, București, 1989, 575 p.
Roșia Montană. Studiu Etnologic/ Roșia Montană. Ethnological Study, Coordonator Dr. Paul Popoiu, Traducere în limba engleză de Octavian Roske, DAIM, București, 2004. 167 p.
John Steinbeck, Nopți fără lună, traducere din limba engleză, prefață, tabel cronologic și notă asupra ediției de Octavian Roske, Colecția ''Biblioteca Rao'', RAO International Publishing Company,  București, 2007.

Colaborări la volume
Paul Caravia, Virgiliu Constantinescu, Flori Stănescu, Biserica întemnițată. România 1944–1989, Institutul Național pentru Studiul Totalitarismului, București, 1998. Colaborator la culegerea și redactarea articolelor de dicționar.
Bibliografia Mihai Eminescu. Viață – Operă – Referințe, vol. I (1866–1938), Editura Academiei Române, București, 1999. Redactare fișe bibliografice.
Paul Caravia, Virgil Constantinescu, Flori Stănescu, The Imprisoned Church. Romania, 1944–1989. Translated into English by Ileana Barbu, Alina Carac, Daniela Dolgu, Diana Popescu, Monica Voiculescu. The National Institute for the Study of Totalitarianism, Bucharest, 1999. Colaborator la culegerea și redactarea articolelor de dicționar.

Afilieri
Membru al Societății române de studii de anglistică și americanistică.
Membru al Asociației române de studii americane.
Membru fondator al Asociației  române de studii comparatiste.

Premii
Premiul "Nicky Chrissoveloni", acordat de familia Chrissoveloni în cadrul Premiilor oferite de Fundația Culturală "Magazin Istoric", pentru România 1945-1989. Enciclopedia regimului comunist. Represiunea, vol. I, A-E, 2012. .
Premiul "Nicolae Iorga", acordat de Besta Group în cadrul Premiilor oferite de Fundația Culturală "Magazin Istoric", la Banca Națională a României, 29 aprilie 2013, pentru România 1945–1989. Enciclopedia regimului comunist. Represiunea, vol. II, F-O.

Note

Bibliografie
Dr. Dănuț Doboș, Enciclopedia regimului comunist, în Actualitatea creștină, publicație a Arhiepiscopiei romano-catolice de Bucuresti, anul XXIV, nr. 3/2013, pp. 2, 3.
Maria Ana Tupan Masca morții roșii, în Contemporanul, anul XXIII, nr. 3 (720), martie 2012, p. 6.
Mihai Ghițulesu, Represiunea comunistã: de la Academie la Ezeru, în Mozaicul, serie nouă, anul XV, nr. 2, (160), 2012
Mihai Ghițulesu, Comunismul românesc: viața ca pedeapsă, în Mozaicul, serie nouă, anul XVI, nr.3 (173), 2013, p. 17.
Ludmila Coadă, Svetlana Suveică, Fără termen de prescripție. Aspecte ale investigării crimelor comunismului în Europa, în Limba Română, nr. 11-12, anul XXI, 2011
Sergiu Musteață, Igor Cașu (coordonatori), Fără termen de prescripție. Aspecte ale investigării crimelor comunismului în Europa, Chișinău, Editura Cartier, Colecția Cartier istoric, 2011.

Legături externe
Video: Octavian Roske - Colectivizarea agriculturii în România (2013.09.26, I.N.S.T.)
Video: Realizările I.N.S.T. timp de 20 de ani - Prof. Octavian Roske, la Academia Română
Video: Biserica Azi. În căutarea trecutului. Mecanismele represive ale comunismului (01.02.2017, invitat Octavian Roske
Google Academic - Profil Octavian Roske

Nașteri în 1956
Nașteri pe 4 ianuarie
Decese în 2023
Decese pe 14 ianuarie
Conferențiari universitari români
Bucureșteni
Cercetători români

Octavian Roske


Kari Ukkonen (født 19. februar 1961 i Kuopio, Finland) er en finsk tidligere fodboldspiller (forsvarer) og –træner.

Ukkonen spillede 59 kampe og scorede fire mål for Finlands landshold i perioden 1983-1996. På klubplan spillede han størstedelen af sin karriere i Belgien, hvor han blandt andet vandt det belgiske mesterskab med Anderlecht i 1991.

Efter sit karrierestop fungerede Ukkonen som træner for ligaklubben TPS.

Titler
Belgisk mesterskab
 1991 med Anderlecht

Belgisk pokal
 1985 med Cercle Brugge
 1988 og 1989 med Anderlecht
 1992 med Antwerpen

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Finland
Fodboldspillere fra Cercle Brugge
Fodboldspillere fra Royal Antwerp FC
Fodboldspillere fra KSC Lokeren
Fodboldspillere fra RSC Anderlecht
Fodboldspillere fra LB Châteauroux
Fodboldtrænere fra Finland

Kari Ukkonen


Awetik Issahakjan (, reformiert Ավետիք Իսահակյան, ; *  in Ghazarapat, bei Alexandropol, heute Gjumri, Russisches Reich; † 17. Oktober 1957 in Jerewan, Armenische SSR) war ein armenischer Autor und Aktivist.

Leben
Der 1875 in Alexandropol geborene Awetik Issahakjan studierte am Kevorkian-Seminar in Etschmiadsin und später an der Universität Leipzig Philosophie und Anthropologie. 1895, nach seiner Rückkehr aus Leipzig, trat er dem Komitee der Armenischen Revolutionären Föderation bei, wofür er 1896 für ein Jahr inhaftiert wurde.

Später hörte er Literatur und Philosophie an der Universität Zürich. 1902 kehrte er wieder nach Armenien zurück und zog nach Tiflis.

Zusammen mit 158 anderen armenischen Intellektuellen wurde er 1908 wieder inhaftiert (so wie auch Hovhannes Tumanjan). 1911 verließ Issahakjan deswegen das Land gen Deutschland, wo er sich an der Deutsch-Armenischen Bewegung beteiligte und für die Zeitschrift Mesrob schrieb.

1936 kehrte Issahakjan wieder nach Armenien zurück, wo er 1943 in die Armenische Akademie der Wissenschaften gewählt wurde. 1946 erhielt er den Stalinpreis.

Issahakjan war Mitglied des Obersten Sowjets der Armenischen SSR der zweiten bis vierten Einberufung.

Werk
 "Die Geduldspfeife", 1928
 Ich träume. Gedicht. Issahakjan, Awetik, In: Sinn und Form 1975, S. 1019.
 2. Seele – umhergetriebener Vogel mein. Ich seh im Traum den Abend friedlich scheiden... Trifft mich der Tod auch eines Tages... Daß man verliert, was man geliebt... Heimatrauch. Issahakjan, Awetik, In: Der flammende Dornbusch. Lyrik aus der Sowjetunion. Auswahl und Zusammenstellung von Wladimir Ognew 1987, S. 32–35.

Literatur

Einzelnachweise

Abgeordneter (Oberster Sowjet der Armenischen Sozialistischen Sowjetrepublik)
Autor
Literatur (Armenisch)
Literatur (20. Jahrhundert)
Träger des Stalinpreises
Armenier
Sowjetbürger
Geboren 1875
Gestorben 1957
Mann

Awetik Issahakjan


Friedebert Tuglas () a fost un scriitor eston.

Biografie

Lucrări scrise

Romane
 Felix Ormusson 1915
 Väike Illimar 1937

Alte lucrări
 Hingemaa 1906
 Kahekesi 1908
 Liivakell 1-2 1913
 Õhtu taevas 1913
 Saatus 1917
 Teekond Hispaania 1918
 Raskuse vaim 1920
 Hingede rändamine 1925
 Ado Grenzsteini lahkumine 1925
 Juhan Liiv 1927
 Teekond Põhja-Aafrika I-III 1928-30
 Eesti Kirjameeste Selts 1932
 Kriitika I-VIII 1935-36
 Viron kirjallisuuden historia 1939
 Noorusmälestused 1940
 Esimene välisreis 1945
 Mälestused 1960
 Marginaalia 1966
 Muutlik vikerkaar 1968
 Rahutu rada 1973
 Novelle ja miniatuure 1978
 Kogutud teosed (Opere complete) 1986- (15 vol.)
 Taevased ratsanikud 1986
 Popi ja Huhuu 1986
 Tuhat aastat 1986
 Kulttuurilugu kirjapeeglis: Johannes Aaviku & Friedebert Tuglase kirjavahetus 1990

Note

Legături externe
 Friedebert Tuglas în Baza de date a scriitorilor estoni

Vezi și
 Listă de scriitori estoni

Nașteri în 1886
Decese în 1971
Scriitori estoni
Traducători estoni
Jurnaliști estoni
Istorici literari estoni
Critici literari estoni

Friedebert Tuglas


Fast Company steht für:

 Fast Company, Originaltitel von 10.000 PS – Vollgasrausch im Grenzbereich, kanadischer Film von David Cronenberg (1979)
 Fast Company (Magazin), Wirtschaftsmagazin

Fast Company


البرنامج القومي للتعليم باستخدام التكنولوجيا  هو برنامج ممول من الحكومة الهندية لتوفير المناهج التعليمية لكليات الهندسة مجانًا على الانترنت من خلال استخدام التكنولوجيا الحديثة.

مقدمة
الهدف الأساسي للمشروع هو تحسين استيعاب مواد كليات الهندسة من خلال توفير مكتبة إلكترونية مجانية يمكن لأي طالب الدخول عليها بسهولة والاستفادة منها، وهو برنامج ممول من الحكومة الهندية وبالأخص وزارة الموارد البشرية بالتعاون مع معاهد العلوم ومعاهد التكنولوجيا حيث تم في المرحلة الأولى للمشروع عمل 129 كورس أو مادة في الهندسة والعلوم حيث أن كل مادة توفر في العادي في منهج من 40 محاضرة، كما تم توفير 110 مادة على شكل فيديوهات من 40 محاضرة أو أكثر. ومن المتوقع في المرحلة الثانية أن تشارك المزيد من المعاهد الهندية في هذا المشروع، ويقدم المشروع المواد الهندسية المتقدمة بجانب الأساسيات النظرية في الفيزياء والكيمياء أي يقدمها كمنهج كامل كأي كلية أو معهد هندسة وليس المواد الرئيسية فقط.

الجهات المشاركة
 المعهد الهندي للتكنولوجيا ببومباي
 المعهد الهندي للتكنولوجيا بدلهي
 المعهد الهندي للتكنولوجيا بجيواهاتي
 المعهد الهندي للتكنولوجيا بخراجبور
 المعهد الهندي للتكنولوجيا بكنبور
 المعهد الهندي للتكنولوجيا بمادراس
 المعهد الهندي للتكنولوجيا بروركي
 المعهد الهندي للعلوم ببنجالور

طريقة عرض المناهج
يتم عرض المناهج إما من خلال سلسلة محاضرات بالفيديو يمكن مشاهدتها مباشرة «بنظام يوتيوب» أو مادة مكتوبة يمكن قراءتها مباشرة من الموقع أو ملفات PDF للتنزيل، كما يمكنك الإطلاع على منهج كل كورس أو مادة مباشرة أو تنزيلها على هيئة ملف PDF. كما يوجد هناك منتدى مخصص لأغلب المواد للمناقشة حول تلك المادة

المناهج المقدمة
هذه قائمة بالتخصصات التي يتم تقديم مواد لها الآن والتي من المتوقع أن يزيد عددها لتشمل كل تخصصات الهندسة، كما يجرى تحسين كل المواد المقدمة بالفعل إما لتشمل عرض بالفيديو أو إضافة أخرى جديدة في هذا التخصص.
 هندسة مدنية
 علوم الحاسوب
 هندسة كهربائية
 هندسة الإلكترونيات والاتصالات
 تكنولوجيا المعلومات
 الهندسة الميكانيكية
 تخصصات أخرى غير مكتملة

كل تلك المناهج مقسمة وفقا للسنة التي من المفترض دراستها فيها، كما توجد أيضا سنة الإعدادي والتي يوجد بها مواد عامة تفيد كل التخصصات كالفيزياء والكيمياء والرياضيات.

وصلات خارجية
 http://nptel.iitm.ac.in الموقع الرسمي للمشروع الذي يمكنك من خلاله مشاهدة المناهج بطريقة منظمة ومعرفة آخر أخبار المشروع
 http://youtube.com/iit صفحة يوتيوب «لمشاهدة المواد المقدمة على هيئة فيديو فقط كما أنها غير مرتبة»

المصادر
 موقع معهد مادراس
 النسخة الإلكترونية من جريدة الهند الوطنية
 موقع معهد بومباي للتكنولوجيا
 وثيقة تقديمية من موقع الحكومة الهندية

التعليم في الهند
تعليم عال


Kapelluhraun (syðsti hluti þess nefnt Nýibruni) er hraun á norðurhluta Reykjanesskaga sunnan Hafnarfjarðar hjá Straumsvík og er hluti af hraunum sem runnu árið 1151 í Krýsuvíkureldum. Kapelluhraun er úfið apalhraun og rann úr gossprungu sem var alls um 25 km löng. Sunnan á skaganum rann þá einnig Ögmundarhraun í sjó fram. Kapelluhraun rann aðallega frá gígum við Vatnsskarð sem nú heyra sögunni til vegna gjallvinnslu. Í sama gosi rann hraun frá röð minni gíga sem liggur meðfram Undirhlíðum og norður um Gvendarselshæð. Rann það m.a. niður í Kaldárbotna. Álverið í Straumsvík stendur á hrauninu.

Kapelluhraun er nefnt svo eftir lítilli tóft þar sem var kapella. Um miðja 20. öldina fannst þar lítið líkneski af heilagri Barböru en hún var sögð góð til áheita gegn eldsgangi hvers konar. Kapellan stóð í miðjum vegarslóða sem menn höfðu rutt gegnum hraunið en hann hefur nú verið eyðilagður með öllu að undanskildum tuttugu metra kafla við rústir kapellunnar. Kapellutóftin er á fornminjaskrá.

Tengt efni
 Kapellutóft

Hraun á Íslandi
Suðurnes

Kapelluhraun


ඒවා මැග්ඩලියනා අන්ඩර්සොන් (උපත 23 ජනවාරි 1967) යනු ස්වීඩන දේශපාලනඥයෙක් සහ ආර්ථික විද්‍යාඥයෙක් වන අතර 2021 නොවැම්බර් 30 දින සිට 2022 ඔක්තෝබර් 18 දක්වා ස්වීඩනයෙහි අග්‍රාමාත්‍යවරයා විය.ඇය 2021 නොවැම්බර් 4 දින සිට   සෝෂල් ඩිමොක්‍රටික් පක්ෂයෙහි නායකයා ලෙසින් සේවය කරන වෙයි.

අන්ඩර්සොන්  ස්වීඩන සෝෂල් ඩිමොක්‍රටික් යෞවන ලීගය හා බැඳුනේ 1983 වසරෙහිදීය. 1992 වසරෙහිදී ඇය ආර්ථික විද්‍යා විශාරද උපාධියක්  ස්ටොක්හොල්ම් ආර්ථික විද්‍යා ශාස්ත්‍රාලය වෙතින් ලබා ගති.  යෝරන් පෑෂොන්ගේ පරිපාලනයෙහි උපදේශිකාවක් හා සැලසුම් අධ්‍යක්ෂක ලෙසින්ද  මෝනා සලීන් සඳහා උපදේශිකාවක් ලෙසින්ද ඇය සේවය කලාය. 2014 මැතිවරණයෙන් පසුව, අන්ඩර්සොන් රික්ස්ඩා වෙත තේරී පත්වූ අතර  ස්ටේෆන් ලේවියන්ගේ පරිපාලනයෙහි ඇය මුදල් ඇමති බවට පත් විය. 2021 අගෝස්තු මාසයෙහිදී තනතුරෙන් ඉවත්වීමට සැලසුම් ලේවියන් විසින් ප්‍රකාශයට පත් කිරීමත් සමගින්, ඔහු වෙනුවට පත් වීමට ප්‍රධාන අපේක්ෂකයා ලෙසින් ඇය සැලකිණි. එයට ඉතා සුළු කලකින් පසුව, සෝෂල් ඩිමොක්‍රටික් පක්ෂයෙහි නායකයා වශයෙන් ඇය තේරී පත් විය.

2021 නොවැම්බර් 29 දිනදී රික්ස්ඩා විසින් ස්වීඩනයෙහි අග්‍රාමාත්‍යවරිය ලෙසින් අන්ඩර්සොන් තෝරා ගත් කරගන්නා ලදි. පෙරදී, නොවැම්බර් 24 දිනදී, අන්ඩර්සොන් මෙම තනතුරට තේරී පත් වුනු නමුදු, රික්සඩාහිදී කොන්සර්වෙටිව් විරුද්ධ ක්ෂයට එරෙහිව වාර්ෂික අයවැය ඡන්දයෙහිදී පරාජය වීමත් සමගම  ඇයගේ සභාග සහායක ග්‍රීන් පක්ෂය රජයෙන් ඉවත්වන බවට නිවේදනය කිරීමත් සමගම ඉල්ලා අස්වූවාය. නොවැම්බර්  30 දිනදී අන්ඩර්සොන් අග්‍රාමත්‍ය පදවියෙහි වැඩබාරගත් අතර ස්වීඩනයෙහි රජයෙහි නායක ලෙසින් පළමුවෙන් තේරී  පත්වූ තැනැත්තිය බවට සනාථ කෙරිණි.

මූලාශ්‍ර

1967 උපත්
ජීවමාන ජනයා

මැග්ඩලියනා අන්ඩර්සොන්


An Poa paucispicula in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Frank Lamson Scribner ngan Elmer Drew Merrill. An Poa paucispicula in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Poa

Poa paucispicula


Clausens Pakhus er en fredet bindingsværksbygning i Nysted på det sydlige Lolland. Bygningen er opført i 1807 som kornmagasin af en lokal købmand. I dag er det indrettet som bibliotek.

Historie
Clausens Pakhus blev opført i 1807 af købmanden Peter Gommensen Clausen (1762-1811), der skulle bruge bygningen som kornmagasin. Ved Clausens død i 1811 overtog Martin Sophus Mackeprang købmandsforretningen efter han havde giftet sig med Clausens enke.

Ved opførslen var hele bygningen bygget i bindingsværk, men kort inden 1847 valgt man at ombygge underetagens langsider til grundmur med luger i støbejern. I 1851 blev der opført yderligere tæt ved kaldet Bønnelyches Pakhus opkaldt efter købmanden Christian Bønnelyche. Igennem flere år havde bygningen flere ejere.

I 1921 A. Nielsen & Co hele bygningen, og i 1954 blev pakhuset fredet. Nysted Kommune købte bygningen, samt Bønnelyches Pakhus og området omkring bygningerne i 1979. I flere år blev den ikke brugt, men i 1989 blev den indrettet som byens bibliotek. I den forbindelse erstattede man lugerne med vinduer for at få lys ind i bygningen.

Beskrivelse
Clausens Pakhus er opført i bindingsværk, og består af 16 fag i to stokværk. Underetagen er grundmuret i siderne og soklen er i kampesten. Begge gavle er opført helt i bindingsværk.

Taget er et valmet, rødt tegltag. Alt træværk, samt soklen, er sorttjæret, mens tavlerne er gulkalket.

Se også
 Fredede bygninger i Guldborgsund Kommune

Referencer

Eksterne henvisninger

 Huse i Nysted. Nysted bevarelsesforening, revideret udgave (2008)
 Niegaard, Hellen; Fra korn til kultur "Nysteds nye bibliotek er indrettet i en bygning fra 1807, Clausens Pakhus i Adelgade". Nykøbing Falsters Centralbibliotek

Fredede bygninger, konstruktioner og anlæg i Guldborgsund Kommune
Bindingsværksbygninger i Danmark
Nysted

Clausens Pakhus


Afluentul Dilcov face parte din râul Milcov și are trecere prin Satul Cârligele, are un debit scăzut, dar totuși funcțional. Acesta are funcție importanta, deoarece la furtuni și ploi dese, uneori cu cantități însemnate de apă, acesta ajută la drenarea cat mai rapidă cu putință a cantităților însemnate de apă, ceea ce duce la neformarea inundațiilor sau a altor catastrofe de origine naturală.

Râuri din România
Gospodărirea apelor
Râuri din județul Vrancea
Bazinul Siret

Râul Dilcov


Capilerilla (también conocida como Capileirilla) es una localidad y pedanía española perteneciente al municipio de La Taha, en la provincia de Granada. Está situada en la parte central de la comarca de la Alpujarra Granadina. Cerca de esta localidad se encuentran los núcleos de Pitres, Pórtugos, Mecina, Fondales, Mecinilla y Atalbéitar.

Capilerilla está ubicada a escasos kilómetros de los parques Natural y Nacional de Sierra Nevada.

Historia
Capilerilla perteneció al municipio de Pitres hasta 1975, cuando este se fusionó junto con Mecina Fondales y Ferreirola en un solo municipio llamado La Taha, recayendo la capitalidad municipal en el núcleo bárbaro. Desde entonces, Capilerilla es una pedanía tahera.

Demografía
Según el Instituto Nacional de Estadística de España, en el año 2021 Capilerilla contaba con 26 habitantes censados.

Cultura

Fiestas
Sus fiestas populares se celebran cada año alrededor del 2 de abril en honor a San Francisco de Paula, patrón de la localidad. Durante estas fiestas tiene lugar la procesión del santo con numerosas tracas de fuegos artificiales.

Véase también
 Parque nacional de Sierra Nevada.
 Parque natural de Sierra Nevada.

Referencias

Localidades de la provincia de Granada
Pedanías de la provincia de Granada
Alpujarra Granadina
La Taha

Capilerilla


O shuffle, ou shuffle dance, ou shuffle africano, é uma dança dos escravos das plantações americanas, que fundindo-se com o jig irlandês, faz parte da origem do sapateado .

Histórico
Entendendo que seus escravos conseguem se comunicar pelo ritmo dos tambores, os proprietários os proíbem de usar os tambores  . Além disso, revoltas escravas encontrando uma alavanca com práticas mágicas (vodu) e preocupando toda a sociedade escravista, as autoridades religiosas chegam a ver bruxaria nos passos da dança cruzada e também a proibi-la. Os escravos então inventam uma nova língua. Eles reproduzem seus complexos ritmos ancestrais arrastando (embaralhando) os pés  .

No sul, esses dançarinos logo foram chamados de dançarinos  .

Por ocasião das competições, suas danças combinam com as dos imigrantes de origem irlandesa, escocesa e inglesa . Foi no bairro de Five Points da cidade de Nova York na década de 1830 que o shuffle e o jig irlandês se fundiram  para dar origem ao buck e ao wing. Isso evoluiu até se tornar nos anos 1900-1920 o sapateado moderno , do qual uma etapa básica é chamada de shuffle  .

Notas e referências

Dança dos Estados Unidos
Tipos de dança

Shuffle africano


Norwegian je norveška zrakoplovna kompanija sa sjedištem u Oslu. Podružnica je IAG grupe. Po cijelome svijetu kompanija djeluje kao redovni putnički i teretni zračni prijevoznik leteći prema 153 destinacije.

Flota

Norwegian flota sastoji se od sljedećih zrakoplova.

 115 Boeing 737-800 ;
 12 Boeing 737 MAX 8 ;
 8 Boeing 787-8 ;
 22 Boeing 787-9.

Unutarnje poveznice

 Najveće svjetske zrakoplovne tvrtke

Izvori

Zrakoplovne tvrtke
Promet Norveške

Norwegian


The Battle of Breslau (also known as the Battle on the Lohe) was a battle fought on 22 November 1757 in Breslau (now Wrocław, Poland) during the Third Silesian War (part of the Seven Years' War).  A Prussian army of 28,000 men fought an Austrian army of 60,000 men. The Prussians held off the Austrian attack, losing 6,000 men to the Austrians' 5,000 men. But one day later the Prussians beat a retreat. Breslau's garrison surrendered on 25 November 1757.

Seven Years' War

Although the Seven Years' War was a global conflict, it acquired a specific intensity in the European theater based on the recently concluded War of the Austrian Succession (1741–1748). The 1748 Treaty of Aix-la-Chapelle concluded the earlier war with Austria. Frederick II of Prussia, known as Frederick the Great, acquired the prosperous province of Silesia. Empress Maria Theresa of Austria had signed the treaty to gain time to rebuild her military forces and forge new alliances; she intended to regain ascendancy in the Holy Roman Empire.  In 1754, escalating tensions between Britain and France in North America offered the Empress the opportunity to regain her lost territories and to limit Prussia's ever growing power.  Similarly, France sought to break the British dominance of Atlantic trade. France and Austria put aside their old rivalry to form a coalition of their own. Britain aligned herself with the Kingdom of Prussia; this alliance drew in not only the British king's territories held in personal union, including Hanover, but also those of his relatives in the Electorate of Hanover and the Landgraviate of Hesse-Kassel. This series of political maneuvers became known as the Diplomatic Revolution.

After over-running Saxony, Frederick campaigned in Bohemia and defeated the Austrians on 6 May 1757 at the Battle of Prague. Learning that French forces had invaded his ally's territory of Hanover, Frederick moved west. On 5 November 1757, he defeated the combined French and Austrian force at the Battle of Rossbach. In his absence, the Austrians had managed to retake Silesia: Prince Charles had taken the city of Schweidnitz and moved on Breslau in Lower Silesia.

Background

The duke of Brunswick-Bevern was supposed to cover Silesia with a force of 32,000 troops. This soon turned out to be a difficult task as he had to face the superior Austrian forces, whose main army of 54,000 troops was led by Prince Charles Alexander of Lorraine and Count Leopold Joseph von Daun. The corps of 28,000 troops under Franz Leopold von Nádasdy was also able to advance to the front. Despite their overwhelming superiority, the Austrians wanted to initially avoid a battle.

After Nádasdy's corps had been reinforced bringing its strength up to 43,000 troops, the Austrians surrounded Schweidnitz on 14 October. The handover then took place on 13 November. Until then, Bevern had managed to keep the main Austrian army engaged in battle. However, after joining Nádasdy's corps it had been considerably strengthened.

As a direct result of the additional reinforcements, the Austrian army command gave up their position and decided to launch an immediate attack on the Prussians; their intention was to take Breslau before the arrival of the main Prussian forces so that they would be unable to winter in Silesia.

The Prussians had over 40 battalions and 102 squadrons at their disposal (totaling 28,400 troops). The Austrian army, however, consisted of 96 battalions, 93 grenadier companies, 141 squadrons and 228 artillery pieces (totaling 83.606 troops).

Course of battle

Prince Charles Alexander of Lorraine attacked the Prussian forces on 22 November outside the gates of Breslau, between the villages of Kosel und Gräbschen, launching the battle with a cannonade. The Prussians, who had taken up fortified positions in the surrounding villages, were then attacked at three separate points. After the Austrians were able to conquer the first few villages, they manned them with howitzers and intensified their cannonade, after which the duke of Brunswick-Bevern gathered ten regiments together and began a counter-attack. A tough, bloody struggle for the villages began, in which the Prussians were able to score several decisive successes against the superior Austrian forces. It has never been established whether Bevern wanted to lead another counter-attack the next day or retreat. Nevertheless, the Prussians did retreat, which seemed to have begun suddenly as if on cue, whether it had been ordered or not. The battle field was consequently abandoned to Prince Charles and the Prussians went back to Glogau via Breslau.

The battle, which had lasted almost the entire day, cost the Austrians 5,723 men and the Prussians 6,350 men.

Results

Following the withdrawal of the Prussian army, 10 battalions under General Johann Georg von Lestwitz remained behind in the fortress of Breslau. The Austrians immediately laid siege under the direction of General Nádasdy. The Austrian-minded population of Breslau made the Prussians' defense difficult as not only did Breslau's citizens pressure Lestwitz to vacate the fortress but they also aided any Prussian deserters.

Prussian morale was extremely low due to their defeat on the battlefield and the high proportion of conscripts serving in the army. Discipline almost collapsed. Lestwitz surrendered on the night of 25 November on condition of being allowed to withdraw unhindered. Out of the 4,227 Prussian soldiers, only 599 of them began the march to Glogau; the rest deserted.

Frederick had been marching west to help his British allies defend Hanover. Due to these events, Frederick was forced to completely change his campaign plans. Before reversing his course, though, he soundly defeated an allied force of French and Austrian troops at the Battle of Rossbach.  After the battle, he reversed his course and in 12 days covered the  to Leuthen.  There, on 4 December, he executed a brilliantly conceived plan of maneuver and subterfuge, fooling both Prince Charles and Daun.  Following his decisive win at Leuthen, most of the Austrians defending the city decamped, although they left behind a garrison of 17,000 plus stores and ammunition, commanded by Soloman Sprecher von Bernegg.  After a brief but brutal siege, Frederick forced the capitulation in late December 1757.

References

Other sources
 Davies, Norman & Moorhouse, Roger. Microcosm: Portrait of a Central European City. Pimlico. London, 2003, pp. 206–208.  (with a map of the battle on page 513.)

External links

Conflicts in 1757
Battles of the Seven Years' War
Battles involving Prussia
Battles involving Austria
History of Wrocław
1757 in the Habsburg monarchy
Battles of the Silesian Wars

Battle of Breslau (1757)


Nogometno prvenstvo otoka Hvara  za 1973. godinu je igrana od srpnja do listopada 1973. godine.
U prvenstvu je sudjelovalo deset momčadi koji su igrali u dvije lige s po pet klubova:
 Prva liga - igrana dvokružno
 Druga liga - igrana jednokružno.
Utakmice su igrane na igralištima u Jelsi i Hvaru.
Prvak I. lige je bio Hvar, a II. lige Ribar iz Vrboske.

Prva liga

Ljestvica

 Majstorica za prvaka:

Hvar prvak otoka Hvara za 1973. godinu.

Rezultatska križaljka
{| class="wikitable"  style="font-size: 85%; text-align: center"
!kratica !!klub !!HVA !!JAD !!JEL !!LEV !!PAR
|-
|HVA ||align="left"|Hvar ||bgcolor="gainsboro"| ||2:1 ||6:3 || ||1:0
|-
|JAD ||align="left"|Jadran Stari Grad ||1:1 ||bgcolor="gainsboro"| ||1:1 ||3:1 ||1:1
|-
|JEL ||align="left"|Jelsa || ||2:3 ||bgcolor="gainsboro"| ||3:0 ||0:1
|-
|LEV ||align="left"|Levanda Velo Grablje ||3:6 ||0:7 || ||bgcolor="gainsboro"| ||
|-
|PAR ||align="left"|Partizan Vrbanj ||2:1 ||1:4 ||1:2 || ||bgcolor="gainsboro"|
|}
Izvori:

 Druga liga LjestvicaRezultatska križaljka'''

Izvori:

Poveznice
 Hvarska nogometna liga
 Prvenstvo NSO Split 1972./73.

Izvori
 Drago Radoslavić: Jadran naše mladosti : povodom 72. obljetnice HNK "Jadrana" iz Staroga Grada i stoljeća nogometa na Hvaru, Stari Grad, 2008., , (str. 112-115, 278-279, 298)
 (www.island-hvar.info/fnl/arhiva/1973.htm ) Hvarska nogometna liga, Prvenstvo 1973., preuzeto 8. kolovoza 2017.
 (www.island-hvar.info/fnl/arhiva.htm ) Hvarska nogometna liga, Arhiva rezultata, pristupljeno 8. kolovoza 2017.

1973
Hvar 73
Hvar 73

Nogometno prvenstvo otoka Hvara 1973.


Basilodon es un género extinto de terápsidos dicinodontos del período Pérmico superior. La especie tipo es B. woodwardi que fue nombrada inicialmente en 1921 como Dicynodon woodwardi.

Referencias

Dicynodontia
Sinápsidos del Pérmico

Basilodon


Chersonesos (, ; ; byzantinsk græsk: Χερσών; , ; ukrainsk og ,  også translittereret som Chersonese, Chersonesus, Cherson) er en antik by grundlagt for ca. 2.500 år siden i den sydvestlige del af Krim-halvøen. Kolonien blev etableret i det 6. århundrede f.v.t. af bosættere fra Heraclea Pontica.

Den antikke by ligger på Sortehavskysten i udkanten af Sevastopol på Krim-halvøen, hvor den omtales som Khersones. Byen er blevet kaldt "Det ukrainske Pompeii" og "Det russiske Troja". Stedet er nu en del af den nationale historiske-arkæologiske museum-Zapovednik. Navnet "Chersonesos" på græsk betyder "halvøen", og beskriver rammende det sted, hvor kolonien blev etableret. Det bør ikke forveksles med Taurisk Chersonesos, et navn der ofte anvendes om hele det sydlige Krim.

Under meget af den klassiske periode havde Chersonesos et demokratisk styre bestående af en gruppe valgte "Archons" og et råd kaldet "Demiurgi". Efterhånden blev regeringen mere oligarkisk, med magten koncentreret i hænderne på Archons. En form for ed svoret af alle borgere, i det 3. århundrede f.v.t. har overlevet til i dag. Chersonesos blev indskrevet på UNESCOs Verdensarvsliste i 2013.

Referencer

Eksterne henvisninger

Sevastopol
Oldtidsbyer
Verdensarvsområder i Rusland
Verdensarvsområder i Ukraine
Ruslands historie
Ukraines historie

Chersonesos


João Horácio José Eugênio de Barral (; Bourges, 1812 – Paris, 1868), mais conhecido simplesmente como Eugênio, foi Conde de Barral e Marquês de Monferrato. Era marido de Luísa Margarida de Barros Portugal, com quem casou em 1837. Eugênio também era primo de 5.º grau de Napoleão Bonaparte.

Marqueses de Monferrato

Eugênio de Barral, 4.º Marquês de Monferrato


Refik Sorman (), Libya'nın Sorman şehrinde kurulmuş bir Libya futbol kulübüdür.

Libya'daki futbol kulüpleri

Refik Sorman


Aleksandras Stulginskis (født 26. februar 1885 i Kutaliai, det russiske imperium, død 22. september 1969 i Kaunas) var en litauisk politiker. Han var en af underskriverne Litauens uafhængighedserklæring i 1918.

Liv og karriere
Stulginskis begyndte i starten af 1900'tallet med teologiske studier i Kaunas, disse fortsætte han i Innsbruck i Østrig, han besluttede sig dog for ikke ville være præst og flyttede i stedet over til Institute of Agricultural Sciences på Grækenlands Universitet. Han blev færdig i 1913 og returnerede til Litauen, her starte han som landmand, ved siden af skrev han artikler om agronomi i litauiske aviser. I 1918 blev han selv udgiver af et magasin.

Under 1. verdenskrig flyttede Stulginskis til Vilnius, her var han en af grundlæggerne af Litauens Kristen Demokratiske Parti og var leder for dets centralkomite i 1917. Kort efter blev han også valgt ind i Litauens parlament. Han var fortaler for en demokratisk republik i Litauen. Selvom at Stulginskis var imod ideen om monarki, var han alligevel en del af det politiske under monarkiet i landet fra 11. juli til 2. november 1918. Under uafhængigheden var Stulginskis en af organisatorerne af den nationale hær til forsvar for landet imod Rusland og Polen.

Stulginskis sad flere gange som minister, fra maj 1920 til 1922 var han talsmand for Litauens parlament, han var mellem 1922 og 1926 den anden præsident for landet. Stulginskis var også talsmand for Seimas mellem 1926-1927.

Stulginskis trak sig i 1927 tilbage fra politik, herefter arbejdede han med landbrug på sin gård. I 1941 blev Stulginskis og hans hustru arresteret af NKVD, han blev deporteret til gulag i Krasnoyarsk regionen, hans hustru til Komi området. Efter 2. verdenskrig blev Stulginskis i 1952 officielt dømt af de sovjetiske myndigheder til 25 års fængsel for hans politiske aktiviteter før krigen i Litauen.

Efter Joseph Stalin død i 1956, fik Stulginskis lov til at flytte væk fra Gulag, han returnerede til Litauen SSR. Stulginskis bosatte sig i Kauns, hvor han døde den 22. september 1969, 84 år gammel, han var den sidst overlevende underskrift af Litauens uafhængighedserklæring.

Eksterne henvisninger

Politikere fra Litauen
Fanger og tilbageholdte af Sovjetunionen

Aleksandras Stulginskis


The MTV Video Music Award for Best R&B was first awarded in 1993 under the name Best R&B Video, and it was given every year until 2006. The following year MTV revamped the VMAs and eliminated all the genre categories. However, in 2008, when MTV returned the Video Music Awards to their previous format, Best R&B Video did not return despite four other genre awards doing so. It was only in 2019 that the R&B award returned to the VMAs, now under the shorter name of Best R&B.

En Vogue, Destiny's Child, Beyoncé, The Weeknd and Alicia Keys are tied as this award's biggest winners, each having won it twice. Keys is also the category's biggest nominee, receiving her eighth nomination in 2023.

Recipients

1990s

2000s

2010s

2020s

Statistics

Artists with multiple wins
 2 wins
 Beyoncé
 Alicia Keys
 En Vogue
 Destiny's Child
 The Weeknd

Artists with multiple nominations

 8 nominations
 Alicia Keys

 4 nominations
 Usher
 Toni Braxton
 R. Kelly
 Beyoncé
 H.E.R.
 Chris Brown

 3 nominations
 Mary J. Blige
 Mariah Carey
 Brandy
 Aaliyah
 Boyz II Men
 SZA
 The Weeknd

See also
 MTV Europe Music Award for Best R&B

Notes

References

MTV Video Music Awards
Awards established in 1993
Awards disestablished in 2006

MTV Video Music Award for Best R&B Video


The World Association of Girl Guides and Girl Scouts (WAGGGS ) is a global association supporting the female-oriented and female-only Guiding and Scouting organisations in 152 countries. It was established in 1928 in Parád, Hungary, and has its headquarters in London, United Kingdom. It is the counterpart of the World Organization of the Scout Movement (WOSM). WAGGGS is organised into five regions and operates five international Guiding centers. It holds full member status in the European Youth Forum (YFJ), which operates within the Council of Europe and European Union areas, and works closely with these bodies.

Mission

The mission of the WAGGGS is to enable girls and young women to reach for their potential as responsible citizens of the world.

WAGGGS provides a non-formal educational program that provides training in life skills, leadership and decision making. It also offers projects and programs at an international level that enable Girl Guides and Girl Scouts to be responsible world citizens through action and activity in the community.

WAGGGS is run by women for girls and young women. Girl Guides and Girl Scouts are trained in leadership and decision-making, and are encouraged to participate in the governance and leadership of WAGGGS. Each individual unit is democratically run with Girl Guides and Girl Scouts actively involved in leadership and in decision making.

Girl Guiding/Girl Scouting is open to all girls and young women without distinction of creed, race, nationality, or any other circumstance. WAGGGS believes that the education of girls, and the education of boys, includes education for equal partnership. Young men and young women are taught to recognise their differences and their similarities, and to respect each other as individuals.

Girl Guiding/Girl Scouting is a voluntary organisation that relies on over 100,000 volunteers around the world to implement programs for Girl Guides and Girl Scouts, and to give girls and young women support and leadership. There are over 10 million Girl Guides and Girl Scouts in 152 countries. Girl Guides and Girl Scouts from around the world can meet each other at international events at one of the five World Centers.

There are many opportunities to attend international events run by the United Nations or other non-governmental organisations (NGO) on behalf of the Association. The WOSM is the non-governmental organisation, that represents the Scouting movement at the United Nations. The WOSM and WAGGGS both have General Consultative Status with the United Nations Economic and Social Council.

Educational methods
Girl Guiding/Girl Scouting is based on a core set of values that are found in the Girl Guide/Girl Scout Promise and Law. Each Girl Guide and Girl Scout promises to do her best to her faith and to others, and in so doing she realizes her fullest potential as a responsible citizen.

Girl Guiding and Girl Scouting uses non-formal educational methods. Non-formal education is organised educational activity outside schools and colleges. The key components of non-formal education are that:
Young people can develop life skills and attitudes based on an integrated value system based on the Promise and Law.
Young people learn from their peer group.
Young people learn through activities and practical programs that are created by young people for young people
Young people volunteer to join non-formal education organisations that are led also by volunteers that ensure commitment and maximum learning.
Young people learn by progressive self-development through:
Learning by doing,
Teamwork though the patrol system and training for responsible leadership, and
Active cooperation between young people and adults.

Each Guide/Girl Scout defines her own progress and development according to her needs and aspirations within the framework program provided. This contrasts with many formal education systems where young people must fit themselves into a rigid structure with little recognition of individual needs and differences. The Girl Guide/Girl Scout method is the specific way that the leadership works with girls and young women to achieve the mission of WAGGGS. It is an integrated approach with certain key elements: The Girl Guiding/Girl Scouting method can be used equally effectively with girls of all ages, abilities and backgrounds. In his book "Girl Guiding," Lord Baden-Powell (1918) wrote:

"Our method of training is to educate from within rather than to instruct from without; to offer games and activities which, while being attractive to the girl, will seriously educate her morally, mentally and physically."

Since the organisation's founding, many Girl Guides and Girl Scouts have achieved positions as leading politicians, writers, businesswomen, and leaders. Senator Hillary Clinton (United States Senate), the Rt. Hon Dr. Marjorie Mowlam MP (politician in the United Kingdom), Roberta Bondar Ph.D., MD (first Canadian woman astronaut), and Betty Okwir (leading politician in Uganda) are a few former and current Girl Guides and Girl Scouts.

In 1965, Dame Leslie Whateley of the then-Girl Guides World Bureau was awarded the Bronze Wolf, the only distinction of the World Organization of the Scout Movement, awarded by the World Scout Committee for exceptional services to world Scouting.

Amongst its global initiatives, Free Being Me, a collaboration between WAGGGS and Unilever's Dove Self Esteem Project was launched in October 2013, with the aim of increasing "self-esteem and body confidence" in girls.

History
Girl Guides were formed in 1910 by Robert Baden-Powell, with the assistance of his sister Agnes Baden-Powell. After his marriage in 1912, his wife Olave Baden-Powell took a leading role in the development of Girl Guiding and Girl Scouting.

As the movement spread, independent national Guiding associations were set up; however, a need for international cooperation was felt.  Lady Baden-Powell founded an informal International Council in London in February 1918.  At the fourth World Conference held at Camp Edith Macy in 1926, representatives from several countries suggested the formation of a World Association to take the place of the informal International Council. After the 1926 International Conference the Baden-Powells were approached about setting up a formal association and in 1928 the World Association of Girl Guides and Girl Scouts was founded at the 5th International Conference held in Parád, Hungary. Rose Kerr was Vice Chairman, later Commissioner for Tenderfoot Countries. From 1930 to 1939 WAGGGS occupied a room at the headquarters of the British Girl Guide Association, until it moved to 9 Palace Street, next door to Our Ark.

In 1920, two leaders from each known Guide country were invited to the British County Commissioners Conference held at Saint Hugh's College, Oxford. This became known as the First International Conference. The 13th World Conference was held in the same college in 1950. The member organisations continue to meet every three years (initially every two years) at World Conferences.

List of chairs of the World Committee / World Board
1928–1928: Rose Kerr
1929–1929: Esther Welmoet Wijnaendts Francken-Dyserinck
1930–1934: Helen Storrow
1935–1936: Maria Dillner
1936–1946: Marie Thérèse de Kerraoul
1946–1948: Nadine Corbett
1948–1950: Ethel J. Newton
1950–1952: Sylvi Visapää
1952–1957: Helen Means
1957–1960: Estelle Bernadotte
1960–1966: Dora Lykiardopoulo
1966–1969: Mary Nesbitt
1969–1972: Marjorie M. Culmer
1972–1975: Beryl Cozens-Hardy
1975–1981: Joyce Price
1981–1984: Helen M. Laird
1984–1987: Doris Stockmann
1987–1990: Odile Bonte
1990–1993: Barbara Hayes
1993–1996: Doris Riehm
1996–1999: Heather Brandon
1999–2002: Ginny Radford
2002–2005: Kirsty Gray
2005–2008: Elspeth Henderson
2008–2011: Margaret Treloar
2011–2014: Nadine El Achy
2014–2017: Nicola Grinstead
2017–2020: Ana María Mideros
2020-2023: Heidi Jokinen
2023–present: Candela Gonzalez

List of directors / chief executives

Dame Katharine Furse (1926–1936) - First director
Arethusa Leigh-White (1937–1946)
Winnifred Kydd (1947–1948)
Elizabeth Fry (Acting Director 1948–1949)
M.E. Home (1949-1950)
Dame Leslie Whateley (1951–1964)
Lesley Bulman-Lever (1997–2006)
Mary McPhail (2007–2014)
Anita Tiessen (2014–2017)
David Coe (interim, August 2017–March 2018)
Sarah Nancollas (March 2018–August 2020)
Anna Segall (September 2020–current)

World Conference

The World Conference is the governing body and meets every three years. If a country has more than one association, the associations form a federation for coordination and world representation.

Organisation
WAGGGS consists of national Member Organisations which are run independently but agree to abide by the WAGGGS constitution.  The national Member Organisations are split into five regions.  The member organisations in turn elect the World Board, originally the World Committee, which governs the World Association of Girl Guides and Girl Scouts.  It is made up of  17 active volunteer members from around the world who are democratically elected by all Member Organisations and include the Chairs from each of the five WAGGGS regions.  In addition there is the permanent staff of the World Bureau based in London and headed by the WAGGGS Chief Executive (formerly Director of the World Bureau).  Every three years representatives from the member states meet in a World Conference to discuss and vote on policy. The World Committee changed its name to the World Board in 1996. The job title of the head of staff was changed from Director of the World Bureau to Chief Executive between 1964 and 1997.

Each WAGGGS Member Organisation chooses how it believes it can best promote these goals, taking into account its culture and the needs of its young people. Some choose to work with girls alone in a single sex environment in order to break down stereotypes and to give girls and young women the confidence to take their place in society. Other Member Organisations prefer to work with mixed groups to enable young women and young men equal partnership within their units. Some Organisations choose to mix co-educational and single sex approaches according to the age and the preferences of the young people.

World regions

The World Association of Girl Guides and Girl Scouts has five regions: Europe, Arab, Africa, Asia and Western Hemisphere.

World Centres

WAGGGS operates five World Centres that offer training programmes, activities and lodging for girls and leaders, as well as members of some other groups and independent travellers. Activities are primarily focused on international friendship and cooperation, personal development and leadership training, enjoyment and service. The Friends of the Four World Centres organisation supports and promotes the centres.

The five World Centres are:
 Our Chalet, in Adelboden, Switzerland; opened in 1932.
 Pax Lodge, in Hampstead, London, England; current location opened in 1990. It is actually London's third World Centre; the first was Our Ark, opened in 1937, which was renamed Olave House on its 25th anniversary.
 Our Cabaña, in Cuernavaca, Mexico; opened in 1957.
 Sangam, in Pune, Maharashtra, India; opened in 1966.
 Kusafiri, moving between cities Africa; opened in 2010
A  new centre, Kusafiri, meaning "to journey" in Swahili,  was announced in 2015.  Unlike the other centres it will be a roving centre and exist for a fixed period of time in different places with a particular theme in Africa.  While testing the idea, starting in 2012, the country organisations involved include Ghana, South Africa, Rwanda, Kenya, Nigeria, and Benin.  Focuses so far have included "Stopping the Violence" training in Rwanda and developing entrepreneurial leaders among others.

World Trefoil

Miss Kari Aas designed the World Trefoil emblem that was adopted at the World Conference in 1930, a gold trefoil on a blue background.

The three leaves represent the three duties and the three parts of the promise, the two five point-stars stand for the promise and the law and the vein in the centre represents the compass needle showing the right way. The base of the trefoil stands for the flame of the love of humanity and the colours blue and gold represent the sun shining over all children in the world.

The World Badge, incorporating the trefoil, was first adopted at the 11th World Conference in Evian, France in 1946.

The World Association Badge, similar in design to the World Badge, was first adopted at the 7th World Conference in Bucze, near Górki Wielkie in Poland, in 1932. It is worn by members of the World Board, its Committees, World Bureau and World Centre staff.

See also
 List of World Association of Girl Guides and Girl Scouts members
 World Board
 World Citizenship Award

References

Scouting Round the World, John S. Wilson, first edition, Blandford Press 1959 page 203.

External links
World Association of Girl Guides and Girl Scouts website
Olave Baden-Powell Society
WAGGGS Web Ring
Differences in Fundamental Principles of WOSM and WAGGGS

Girl Guiding and Girl Scouting
International Scouting organizations
Youth organizations established in 1928
International women's organizations


Hans von Voltelini (Innsbruck, 31 de julho de 1862 – Viena, 25 de junho de 1938) foi um professor, arquivista e historiador austríaco, lembrado pelas suas contribuições sobre a história do Direito do Tirol e do Trentino.

Biografia
Embora nascido em Innsbruck, pertencia a uma família nobre de magistrados e funcionários públicos de origem trentina radicada em Bolzano. Filho de Lorenz von Voltelini e Ida Ernst, passou a infância em Bolzano, completou seus estudos do ensino médio em Innsbruck, onde também se matriculou em 1881 na Universidade de Innsbruck para estudar História e Jurisprudência, completando sua formação em Viena. Foi aluno de Theodor von Sickel no Instituto Histórico Austríaco de Roma, mestre que o influenciou duradouramente.

De 1886 a 1900 trabalhou como arquivista no Arquivo de Estado da Áustria, onde foi encorajado por Alfred von Arneth e Gustav Winter a iniciar pesquisas próprias, recebendo um prêmio já em 1887. Em 1899 passou a lecionar Direito Alemão e História Imperial na Universidade de Innsbruck, tornando-se professor associado no ano seguinte e titular em 1902. Desempenhou a função de senador da universidade entre 1903 e 1906 e de reitor da faculdade de Filosofia entre 1906 e 1907. Em 1908 mudou-se para a Universidade de Viena, onde assumiu a cadeira de Direito Alemão e História Imperial como sucessor de Otto von Zallinger, que o supervisionou durante sua habilitação. Foi o reitor da faculdade de Direito de 1916 a 1918 e novamente de 1924 a 1925. Aposentou-se em 1933 mas continuou dando aulas como professor honorário por dois anos.

Obra
Seu trabalho como historiador está centrado na história do Tirol e do Trentino, baseando suas análises nas relações entre História e Direito principalmente durante a Idade Média. Deixou importantes contribuições sobre a história do sistema notarial italiano medieval, a história do Principado de Trento e seus estatutos, história dos tribunais regionais, história constitucional e social de Viena na Idade Média e no início dos tempos modernos, e história do Direito nos domínios imperiais alpinos. Colaborou para a coleção Monumenta Germaniae Historica. Entre suas publicações se destacam:

 Die Bestrebungen Maximilians I. um die Kaiserkrone 1518 (1890)
 Südtiroler Notariatsimbreviaturen des 13. Jahrhunderts  (1899)
 Die österreichische Reichsgeschichte, ihre Aufgaben und Ziele (1901)
 Die ältesten Statuten von Trient und ihre Überlieferung (1902)
 Forschungen und Beiträge zur Geschichte des Tiroler Aufstandes im Jahre 1809 (1909)
 Die Anfänge der Stadt Wien (1913)
 Der Bericht über die Rechte des Herzogs von Kärnten in zwei Handschriften des Schwabenspiegels (1928)
 Die österreichischen Alpen. Eine zusammenfassende Darstellung (1928)
 Ottokars Österreichische Reimchronik und der Schwabenspiegel (1930)

Distinções
Foi correspondente da Academia Austríaca de Ciências a partir de 1903 e membro titular desde 1909, e conselheiro da Sociedade para a História da Cidade de Viena. Recebeu o Prêmio Savigny da Academia Austríaca de Ciências pela sua dissertação de habilitação, a Ordem de Francisco José no grau de cavaleiro, e doutorados honoris causa das universidades de Viena, Innsbruck e Bonn. A cidade de Viena lhe concedeu um anel de honra. Foi homenageado com um festschrift por ocasião de seus 70 anos, editado pela Sociedade para a História da Cidade de Viena.

Alunos da Universidade de Innsbruck
Alunos da Universidade de Viena
Arquivistas
Historiadores da Áustria
Professores da Áustria
Professores da Universidade de Viena
Mortos em 1938
Nascidos em 1862

Hans von Voltelini


Kālonaiki [Kalonaiki] bio je kralj havajskog otoka Oʻahua (drevni Havaji). Bio je potomak poglavarice Maelo od Kone; nasljednik svojeg rođaka, kralja Maʻilikākahija od Oʻahua te je spomenut u drevnim pojanjima kao drugi vladar Oʻahua iz Dinastije Maʻilikākahija.

Obitelj
Genealogija Kālonaikija data je u havajskim pojanjima, ali postoje različita mišljenja oko toga tko su mu bili roditelji. Prema jednoj inačici pojanja, Kālonaiki je bio sin Maʻilikākahija (i njegove supruge Kanepukoe?); prema drugoj inačici, bio je Maʻilikākahijev unuk, sin Maʻilikākahijeva sina, princa Kālonanuija i njegove žene Kaipuholue te tako brat poglavice Kalamakue od Halawe.

Supruga Kālonaikija bila je poglavarica Kikenui-a-ʻEwa (Kikinui-a-ʻEwa). Njezina je genealogija nepoznata, ali se vjeruje da je bila potomak poglavice ʻEwaulialaakone. Ona i Kālonaiki imali su djecu:
Piliwale, kralj Oʻahua
Paʻakanilea?
Lō-Lale

Izvori

Havajski vladari

Kālonaiki


Cumbres de Enmedio, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden en çok nüfusa sahip olan, ülkenin güneybatı köşesindeki Endülüs otonom bölgesinin 8 eyaletinden Portekiz ve Atlas Okyanusu'na kıyısı bulunan Huelva eyaletine bağlı belediyesi. Cumbres de Enmedio belediyesinin nüfusu, 2005 yılı nüfus sayımlarına göre 47 kişidir.

Huelva'nın belediyeleri

Cumbres de Enmedio


MOK Čazma je hrvatski odbojkaški klub iz Čazme. U sezoni 2021./22. natječe se u 2. Hrvatskoj odbojkaškoj ligi, regiji Sjever.

Povijest
Klub je osnovan 1968. godine, iako se odbojka u Čazmi igra i duže.

Izvori

Čazma
Čazma

MOK Čazma


St Mirren Football Club er skoskt knattspyrnufélag með aðsetur í Paisley í Renfrewshire.  Íslendingurinn Guðmundur Torfason lék með liðinu um nokkura ára skeið.

Saga
Upphaf félagsins má rekja til herraklúbbs í Paisley sem stofnaður var á seinni hluta nítjándu aldar og hafði meðal annars ýmiskonar íþróttaiðkun á dagskrá sinni. Árið 1877 hófu klúbbmeðlimir að æfa knattspyrnu og telst það því stofnár knattspyrnufélagsins. Fyrstu liðstreyjurnar voru skarlatsrauðar og bláar en fljótlega voru svart- og hvítröndóttu treyjurnar teknar upp sem fylgt hafa félaginu nánast óslitið síðan.

St. Mirren tók fyrst þátt í skoska bikarnum árið 1880. Þessi fyrstu ár flutti félagið oft á milli heimavalla.

Árið 1890 var St. Mirren í hópi stofnfélaga skosku deildarkeppninnar og er eitt af fimm upprunalegu liðunum sem enn er starfrækt. Leiktíðina 1907-8 komst félagið í fyrsta sinn í úrslit bikarsins en tapaði fyrir Celtic F.C..

Árið 1922 hélt St. Mirren í keppnisferð til Spánar og tók þátt í móti sem haldið var af FC Barcelona til að fagna vígslu nýs heimavallar félagsins. Mótinu lauk með sigri St. Mirren sem bar sigurorð af Notts County í úrslitum.

Árið 1926 varð St. Mirren bikarmeistari í fyrsta sinn og endurtók afrekið árið 1959. Þriðji og síðasti bikarmeistaratitillinn var svo árið 1987. Í millitíðinni, leikárið 1979-80, endaði St. Mirren í þriðja sæti sem er enn í dag besti árangur félagsins í deildarkeppni.

Titlar
Skoski bikarinn (3): 1925–26, 1958–59, 1986–87
Skoski deildarbikarinn (1): 2012–13

Heimildir
 https://www.stmirren.com/

Skosk knattspyrnufélög
Stofnað 1877

St Mirren


Poslušnost je u ljudskom ponašanju, oblik "društvenog utjecaja u kojem osoba popušta izričitim uputama ili naredbama autoriteta". Poslušnost se općenito razlikuje od popustljivosti, što je ponašanje na koje utječu vršnjaci, i od konformizma, što je ponašanje koje je namijenjeno usklađivanju s većinom. Ovisno o kontekstu, poslušnost se može smatrati moralnom, nemoralnom ili amoralnom.

Pokazalo se da su ljudi poslušni u prisutnosti osoba koje se smatraju legitimnim autoritetima, kao što je pokazao Milgramov eksperiment iz 1960-ih, koji je proveo Stanley Milgram kako bi otkrio kako su nacisti uspjeli natjerati obične ljude da sudjeluju u holokaustu. Eksperiment je pokazao da je poslušnost autoritetu bila norma, a ne iznimka. Što se tiče poslušnosti, Milgram je rekao da je "poslušnost osnovni element u strukturi društvenog života na koji se može ukazati. Neki sustav autoriteta je zahtjev za cjelokupni život u zajednici, a samo čovjek koji živi u izolaciji nije prisiljen odgovoriti, kroz prkos ili pokornost, na naredbe drugih."

Sličan zaključak postignut je u eksperimentu u zatvoru Stanford. Phillip Zimbardo bio je glavni psiholog odgovoran za eksperiment. U Stanfordskom zatvorskom eksperimentu, studenti koledža stavljeni su u pseudozatvorsko okruženje kako bi proučavali utjecaje "društvenih sila" na ponašanje sudionika. Za razliku od Milgramove studije u kojoj je svaki sudionik prošao iste eksperimentalne uvjete, ovdje korištenjem slučajnog odabira polovica sudionika bili su zatvorski čuvari, a druga polovica zatvorenici. Eksperimentalna postavka napravljena je tako da fizički podsjeća na zatvor dok je istovremeno izazivala "psihološko stanje zatočeništva". Milgramovo istraživanje pokazalo je da bi većina sudionika poslušala naredbe čak i kada bi poslušnost predstavljala ozbiljnu štetu drugima. Uz ohrabrenje osobe koja se smatra autoritetom, oko dvije trećine sudionika bilo je spremno šokirati učenika na najvišoj razini. Ovaj je rezultat bio iznenađujući za Milgrama jer je mislio da su "subjekti od djetinjstva naučili da je temeljna povreda moralnog ponašanja povrijediti drugu osobu protiv njezine volje". Milgram je pokušao objasniti kako su obični ljudi bili sposobni izvoditi potencijalno smrtonosna djela protiv drugih ljudskih bića sugerirajući da su sudionici možda ušli u agentsko stanje, gdje su dopustili autoritetu da preuzme odgovornost za svoje postupke. Još jedno neočekivano otkriće bila je napetost koju je postupak izazvao. Subjekti su iskazivali znakove napetosti i emocionalnog naprezanja, osobito nakon davanja snažnih šokova. Tri osobe imale su potpune nekontrolirane napadaje, a jednom je prilikom eksperiment prekinut.

Mnoge katoličke redovničke zajednice imaju zavjete čistoće, siromaštva i poslušnosti. Redovnici, odričući se svjesno i slobodno svoje volje poradi Boga podlažu se svojim zakonitim poglavarima kako bi se što potpunije suobličili poslušnome Kristu. Zavjet redovničke poslušnosti čin je kojim redovnik prinosi Bogu darove svoga uma, volje i srca i sve naravne i nadnaravne darove. To se redovito događa prihvaćanjem i vršenjem povjerenih dužnosti u zajednici.

Izvori

Vrline
Ljudsko ponašanje

Poslušnost


Károly Antal fue un escultor húngaro del , nacido el año 1909 en Budapest y fallecido el año 1994 en la misma ciudad. Su estilo escultórico estaba próximo al neoclasicismo.

Datos biográficos
Antal estudió en la Academia de Bellas Artes, siendo alumno de István Szentgyörgyi entre 1928 y 1937. Recibió una beca estatal para continuar su formación en Roma entre 1934 y 1935 y expuso algunas veces en Italia.

Sus esculturas iniciales estuvieron marcadas por el estilo Neoclásico de la Escuela Romana. Sus esculturas "St Gellért" y "Frater Julianus" fueron erigidas en el Bastión de los pescadores de Budapest en 1937; y el relieve de la Coronación de St Stephen en Esztergom en 1938. Después de 1945 creó numerosos memoriales.

En 1962 hizo la decoración escultórica de la fachada de la Catedral de San Pedro y San Pablo de Pecs.
 </center>

Obras
Entre las esculturas de Antal destacan las siguientes:
 Monumento a Sándor Kőrösi Csoma, bronce
 Monumento al monje Julianus (Friar Julian), bronce
 Monumento al ingeniero Kálmán Kandó, piedra en Miskolc.

Notas y referencias

Notas

Enlaces externos

 Károly Antal profile (en inglés)

Nacidos en Budapest
Fallecidos en Budapest
Escultores de Hungría del siglo XX
Escultores de Hungría en Italia
Escultores del Neoclasicismo

Károly Antal


În astronomie, (stelele) variabile de tip , pe scurt variabile RR Lyrae, sunt stele variabile, denumite după steaua prototip al genului, , și adesea utilizate drept standard.

Proprietăți
Stelele de tip RR Lyrae au o perioadă de variație a luminozității relativ scurtă, cuprinsă între 0,2 și 1,1 zile. Unele pot fi văzute astfel pe un ciclu complet într-o singură noapte (a se vedea animația pe legătura externă de mai jos).

Aceste stele sunt variabile pulsante plasate pe ramura orizontală a diagramei Hertzsprung-Russell, având o masă de circa jumătate a celei a Soarelui— notăm totodată că aceste stele au suferit o pierdere importantă de masă înainte de a atinge stadiul de RR Lyrae, și sunt, prin urmare, formate pornind de la stele cu masa echivalentă sau chiar superioară celei a Soarelui. Ele variază în mod similar cu cefeidele, cu câteva diferențe totuși:
 Stelele de tip RR Lyrae sunt stele relativ vechi, numite stele de populație II, de slabă metalicitate.
 Mai puțin masive, ele sunt mai numeroase decât cefeidele, însă mai puțin luminoase. Magnitudinea absolută medie a unei RR Lyrae tipice este de circa +0,75, adică de 50 de ori luminozitatea solară.
 Perioada lor este mai scurtă, în general mai puțin de o zi.

Stelele RR Lyrae sunt clasate în trei tipuri principale: RRab, RRc și RRd. Stelele de tipul RRc sunt cele care posedă perioadele cele mai scurte, iar stelele de tipul RRd posedă două perioade de pulsație suprapuse.
 RRab oscilează urmând modul lor fundamental de vibrație; curba lor de lumină este asimetrică, cu o creștere rapidă a luminozității urmată de o descreștere mai lentă. Amplitudinea este tipic cuprinsă între 0,9 și 1,3 magnitudine.
 RRa oscilează urmând prima armonică a modurilor lor de vibrații, dar cu o curbă de lumină mult mai regulată, în formă de sinusoidă. Amplitudinea oscilațiilor nu excede 0,8 magnitudine.
 Oscilații mai neregulate sunt uneori observate și sunt, în general, semn al faptului că moduri de vibrații (în general două) se suprapun. Este vorba de stelele de tip RRd, când se observă suprapunerea a două moduri de vibrați.
 Neregularități mai imporatante, poate semne ale prezenței unui al treilea mod de vibrație se găsesc la unele stele de tip RR Lyrae, ca XZ Cygni. Aceste neregularități sunt cunoscute sub numele de efect Blazhko, de la numele astronomului rus și sovietic Serghei Blajko, care primul l-a pus în evidență în 1907 cu steaua RW Draconis. Ele par legate de efectele datorate câmpului magnetic al astrului.

Utilizare
Stelele de tip RR Lyrae având o luminozitate slabă comparate cu alte populații stelare, ele sunt utilizate pentru măsurările distanțelor din Galaxia Noastră sau din preajma acesteia, Grupul Local. Este de exemplu mai ușor să observi stele de tip RR Lyrae, puțin luminoase, dar mai numeroase în galaxiile pitice din Grupul Local, în care se poate să nu găsești nicio cefeidă.

Istoric, mulțumită stelelor de tip RR Lyrae Walter Baade a putut să estimeze, în 1951, pentru prima dată, distanța de la Soare la Centrul Galactic, prin studiul unor asemenea stele, în roiul globular NGC 6522 situat în imediata proximitate a Centrului Galactic, într-o regiune denumită Fereastra lui Baade.

Legături externe
  Animație (4 imagini) care arată variabilitatea stelelor de tip RR Lyrae în roiul globular M3, pe site-ul Astronomy Picture of the Day (APOD)
  RR Lyrae Stars, pe 'Internet Encyclopaedia of Sciences
  , pe site-ul Universității din Viena (Austria)
  , animație cu variabilele  RRLyrae în regiunea centrală a roiului globular M15

Vezi și
 RR Lyrae
 XZ Cygni
 RW Draconis

 Măsuri de distanță în astronomie
RR Lyrae
Fizică stelară

Variabilă RR Lyrae


Violeta Viki Miljković (sr. Вики Миљковић, Niš, 18. prosinca 1974.), srpska je pjevačica.

Poznata je po hitovima Mahi, mahi, Mariš li, Ti muškarac, Da li si dobro spavao, Čiki liki lajla, Rumba, Crno na belo, itd.

Od 2016. godine Viki je stalna članica žirija regionalnog glazbenog natjecanja Zvezde Granda.

Karijera

Viki je glazbenu karijeru započela 1992. godine kad je snimila debitantski album "Loša sreća" koji nije naišao na dobar prijem publike. Dvije godine kasnije objavila je album "Hajde vodi me odavde". On joj je donio veliku popularnost u Srbiji i tadašnjoj krnjoj Jugoslaviji, a osim naslovne pjesme, hit je postala i pjesma Nikom nije lepše nego nama (porepoznatljiva po stihovima Coca-Cola, Marlboro, Suzuki).

U sljedeće četiri godine snimila je četiri albuma čiji su nazivi: "Svadbe neće biti", "Tunel", "Kud puklo da puklo" i "Okrećem ti leđa, tugo".
Krajem posljednjeg desetljeća prošlog stoljeća, Viki je nakon kraće stanke započela suradnju s Grand produkcijom koja joj je pripomogla da otvari slavu u širem području jugoistočne Europe. Tako je 2001. godine izdala album "Godine" na kome se posebno izdvojila istoimena pjesma. Dvije godine kasnije je postigla veliki uspjeh s albumom "Mariš li". Publika je najbolje prihvatila singlove: Mariš li, Bajadere i Crno na belo. S turskim pjevačem Mehmedom Badanom iste je godine snimila duet Zašto.

2005. godina smatra se vrhuncem njene karijere. Nakon što je snimila album "Mahi mahi" postala je jedna od najpopularnijih pjevačica u jugoistočnoj Europi. Svih devet pjesama su zabilježile izuzetan uspjeh, a neke od njih su: Mahi mahi, Prazan stan, Ti muškarac, itd.

Uskoro je uslijedio i prvi solistički koncert u Beogradu koji je održala pred 8.000 ljudi. Viki je također iste godine odradila turneju po većim gradovima Srbije i šire regije.

Na krilima slave koju joj je donio album "Mahi, mahi", 2009. godine je Grand Produkcija izdala njen album pod nazivom "Ovde se ne plače". Najveću pažnju je privukla pjesma Idu mi, idu čiji je skladatelj popularni srpski pjevač Željko Joksimović. 2011. godine Viki je uradila singl Ko to zna i duet s bosanskohercegovačkim kolegom Halidom Bešlićem Ne zna jučer da je sad.

Kratak povratak stare slave pojavio se 2012. godine kad je u suradnji s rumunjskom umjetničkom legendom Costijem i produkcijskom kućom DM Sat, u vlasništvu Dragane Mirković, nastao veliki ljetni hit Rumba.

2013. godine je objavila pjesmu Čiki liki lajla i duet Samo namigni s crnogorskim pjevačem Dadom Polumentom.

Iduće godine je nastupila na Pinkovom festivalu i izvela je pjesmu Flaster na usta koja joj je donela prvu nagradu, ali pjesma nije ostvarila zapaženiji uspjeh. Uskoro je izbacila je singl Dosadno za koji je uradila i spot.

2015. godine je pojavila se kao gostujuća članica žirija glazbenog natjecanja Zvezde Granda, alisvojstvo stalne članice preuzima nedugo potom.

2016. godine je predstavila pjesme: Opa, opa, Mene loše dobro zna, Mogu, mogu i Rođendan.

U sezoni 2018./2019. Zvezda Granda Viki je bila i mentorica nekolicini natjecatelja koje je pripremala za natpjevavanje s natjecateljima ostalih članova i članica žirija ovog regionalnog glazbenog spektakla.

Privatni život

Njeni roditelji su Zorka i Svetomir, a ima i mlađeg brata Vladicu. U rodnom gradu Nišu pohađala je Osnovnu školu Maršal Tito i Srednju glazbenu školu Dr. Vojislav Vučković.

Glazbenu akademiju završila je u Prištini te je, unatoč protivljenju roditelja, započela pjevačku karijeru.

1994. godine Viki je započela vezu s glazbenikom Draganom Taškovićem Tašketom. Par se vjenčao 31. svibnja 2007. u Crkvi Vasilija Ostroškog u Beogradu, a Violetine kume su bile pjevačice Ceca Ražnatović i Sanja Đorđević. U listopadu iste godine rodila je sina Andreja.

Poznata je po humanitarnom radu, bavi se sportom, nije konfliktna osoba pa ni nema puno medijskog žutila koji se veže uz nju ili njenu obitelj.

Izvori

Srbijanski pjevači

Viki Miljković


Am 26. Februar 2012 fand in Syrien ein Referendum über eine neue Verfassung statt. Die vorgeschlagenen Verfassungsänderungen, die unter anderem die Einführung eines Mehrparteiensystems vorsehen, wurden als Reaktion auf die seit dem Frühjahr 2011 andauernden Proteste in Syrien ausgearbeitet. Staatspräsident Baschar al-Assad hatte dazu im Oktober 2011 ein Komitee eingesetzt.

Wahlberechtigt zum Referendum waren 14,6 Millionen Syrer, die Opposition hatte allerdings zum Boykott der Abstimmung aufgerufen. Die neue Verfassung sei unzureichend, da dem seit 2000 regierenden Assad weiterhin "uneingeschränkte Vorrechte" zugebilligt würden.

Hintergrund

Im Zuge des sogenannten Arabischen Frühlings kam es Anfang 2011 zu Demonstrationen in Syrien. Die Demonstranten forderten politische Teilhabe und den Sturz der Regierung. Die Regierung ging mit Gewalt gegen die Proteste vor. Seitdem bekämpfen sich beide Seiten mit Waffengewalt.
Am 25. Juli billigte die syrische Regierung einen Gesetzesentwurf, der die Gründung von politischen Parteien erlaubt. Parteien müssten die Verfassung respektieren und dürften nicht einzelne Religionen oder Volksgruppen repräsentieren. Oppositionelle lehnten den Gesetzesentwurf ab, da politische Freiheit nicht gewährleistet sei und Demonstranten von Sicherheitskräften verfolgt würden. Der Gesetzesentwurf war noch nicht in Kraft getreten.

Präsident Baschar al-Assad setzte am 15. Oktober ein Komitee ein, um eine neue Verfassung auszuarbeiten. Das Komitee hatte hierfür 4 Monate Zeit. Zuvor war die Einführung eines Mehrparteiensystems versprochen worden.

Im Februar 2012 terminierte Assad das Referendum auf den 26. Februar. Die Opposition gab bekannt, dass das Referendum nicht im mindestens die ihren Forderungen entspreche, da die Macht des Präsidenten nicht angetastet werde. Sie riefen zum Boykott der Abstimmung auf.
Jay Carney, der Sprecher des Weißen Hauses, sagte, das Referendum verhöhne die syrische Revolution und sei lächerlich. Der deutsche Außenminister Guido Westerwelle sprach von einem "weiteren Schachzug" des Regimes.

Bisherige Verfassung

Syrien war nach der Verfassung von 1973 offiziell eine sozialistische Volksrepublik mit Präsidialsystem. Es hat aber de facto ein Einparteiensystem, die syrische Baath-Partei hatte laut Verfassung die Führungspositionen innerhalb des Staates und der Gesellschaft inne. Formal befindet sie sich in einer Koalition mit kleineren Blockparteien. Praktisch trägt die syrische Regierung Züge einer Diktatur.

Die Rechtsgrundlage der Verfassung ist laut Artikel 3 die Schari'a als Hauptquelle der Gesetzgebung. Das anwendbare Ehe- und Familienrecht bestimmt sich in Syrien nach der Religionszugehörigkeit. Auf Moslems ist die Scharia anwendbar. Für katholische Christen ist der Codex Canonum Ecclesiarum Orientalium maßgeblich.

Staatsoberhaupt, Inhaber der Exekutivgewalt und Oberbefehlshaber der Streitkräfte ist der mit weitgehenden Vollmachten ausgestattete Präsident, welcher der Verfassung nach vom Parlament nominiert wird und auf sieben Jahre direkt gewählt wird. Er bestimmt die Richtlinien der Politik, ernennt bzw. entlässt die Regierung unter Vorsitz des Ministerpräsidenten und hat Gesetzesinitiativ- sowie Vetorecht. Der Präsident muss außerdem muslimischen Glaubens sein.

Die Legislative liegt nominell beim Syrischen Volksrat (), dessen 250 Abgeordnete für vier Jahre gewählt werden. Die derzeitige Einheitspartei ist die Baath-Partei. Der Generalsekretär der Baath-Partei ist zugleich der Präsident. Daneben gibt es kleinere und unbedeutende, meist regierungstreue Parteien wie die Syrische Kommunistische Partei und die Syrische Soziale Nationalistische Partei, welche als Blockparteien mit der Baath-Partei zur Koalition Nationale Front zusammengeschlossen sind. Parteien, welche eine ethnische Minderheit oder eine religiöse Gruppe repräsentieren, sind verboten.

Inhalt der neuen Verfassung

In der neuen Verfassung wurden alle Bezüge auf den Sozialismus sowie der in Artikel 8 der bisherigen Verfassung festgeschriebene Führungsanspruch der Baath-Partei gestrichen. Der syrische Präsident muss weiterhin Muslim sein. Des Weiteren muss er von Geburt Syrer sein, im Land geboren sein und darf nur mit einer Syrerin verheiratet sein. Das Mindestalter bei der Wahl muss 40 Jahre betragen. Die Amtszeit des Präsidenten liegt in der neuen Verfassung bei sieben Jahren, und er darf nur einmal wiedergewählt werden. Letzteres zählt aber erst nach der aktuellen Amtsperiode Assads. Kandidieren darf nur, wer die Unterstützung von mindestens 35 Mitgliedern des 250 Sitze umfassenden Parlaments hat. Parteien dürfen weiterhin nicht auf regionalen, religiösen oder ethnischen Grundsätzen existieren. Innerhalb von 90 Tagen nach dem Referendum soll der Volksrat neu gewählt werden.

Ergebnis des Referendums
Am 27. Februar 2012 veröffentlichte das syrische Innenministerium das offizielle Ergebnis der Abstimmung. Demzufolge haben 89,4 % für die neue Verfassung gestimmt, die Beteiligung lag bei 57,4 %. Da bei dem Referendum keine ausländischen Wahlbeobachter anwesend waren, konnte das Ergebnis nicht von unabhängigen Quellen bestätigt werden. Die Verfassung trat nach der Bekanntgabe des Ergebnisses umgehend in Kraft.

Quellen

Syrien
2012
Syrien 2012

Verfassungsreferendum in Syrien 2012


KF Vllaznia je albanski nogometni klub iz Skadra. Po broju osvojenih trofeja jedan je od najuspješnijih albanskih nogometnih klubova i uz KF Tirana jedini klub koji nikad nije ispao iz najvišeg nogometnog natjecanja u Albaniji. Dio je višečlanog Športskog kluba Vllaznia.

Povijest

Dana 16. veljače 1919. nogometaš Palokë Nika i drugi gradski športaši osnovali su Športsko društvo Vllaznia, koje je, uz nogomet, uključivalo i druge športove popularne u Skadru.

Uspjesi

Albanska Superliga
 Prvak (9): 1940. 1945., 1946., 1971./72., 1973./74., 1977./78., 1982./83., 1991./92., 1997./98., 2000./01.
 Drugi (11): 1932., 1933., 1936., 1937., 1947., 1949., 1974./75., 1996./97., 1998./99., 2002./03., 2008./09.

Albanski kup
 Prvak (6): 1964./65., 1971./72., 1978./79., 1980./81., 1986./87., 2007./08.
 Finalist (8): 1938./39., 1965./66., 1967./68., 1969./70., 1985./86., 1998./99., 2005./06., 2009./10.

Albanski superkup
 Prvak (2): 1998., 1992.
 Finalist(2): 1992., 2008.

Stadion

KF Vllaznia svoje domaće utakmice igra na stadionu Loro Boriçi, kapaciteta 16.022 gledatelja. Izgrađen je početkom 1950-ih godina i nekoliko je puta obnovljen. Zadnja, ujedno i najopsežnija obnova, završena je 2016.

Izvori

Vanjske poveznice

 Službene stranice

Vllaznia
Skadar

KF Vllaznia Skadar


Claude-León Mascaux fue un escultor francés, nacido el    y fallecido el año 1965. Su obra se enmarca en el estilo Art-Decó.

Vida y obras
A la competición de escultura de los Juegos Olímpicos de París del año 1924, presentó siete medallas de deporte. Compartió con Jean René Gauguin una medalla de bronce en escultura. Ambos fueron superados por el griego Konstantinos Dimitriadis (oro) y el luxemburgués Frantz Heldenstein (plata).

Notas y referencias

Bibliografía
Richard Stanton, The Forgotten Olympic Art Competitions, Trafford Publishing, 01/03/2001 - 412 páginas (pp.86)
Enlaces externos

Enlaces externos

Escultores de Francia del siglo XX
Medallistas olímpicos de bronce de Francia
Medallistas olímpicos de bronce de París 1924
Escultores de Francia del siglo XIX
Escultores del art déco
Fallecidos en Fontainebleau

Claude-León Mascaux


باولو ماتييه  أستاذ الآثار وتاريخ الفن في الشرق الأدنى القديم في جامعة روما سابينزا.

كان مديراً لبعثة إبلا من عام 1963. وهي التي اكتشفت موقع وآثار مدينة إبلا القديمة في موقع تل مرديخ قرب بلدة سراقب في محافظة إدلب في سورية.

نشر العديد من المقالات والكتب حول إبلا وحول تاريخ وادي الرافدين وسورية بشكل عام.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أعضاء هيئة تدريس جامعة روما سابيينزا
أكاديميون إيطاليون
إبلا
علماء آثار إيطاليون
علماء آشوريات
مستشرقون إيطاليون
مواليد 1940
مواليد في روما

باولو ماتييه


جامعة عموم العملة التونسية هي أول منظمة نقابية تونسية وعربية. ظهرت عام 1924 ولكنها لم تعمر إلا بضعة أشهر، تمكنت خلالها من الانتشار بسرعة في العاصمة التونسية وفي منطقة بنزرت بالشمال التونسي، ووصلت إلى منطقة المناجم بالجنوب الغربي.

من أبرز مؤسسيها محمد علي الحامي والطاهر الحداد وأحمد بن ميلاد وأحمد توفيق المدني والمختار الخميري ...

في بيانها التأسيسي، أشارت النقابة إلى أن «جامعتنا الوطنية النقابية ليست مؤسسة على التمييز الديني والقومي، هي بالعكس مفتوحة في وجه العمال الأجانب وقد علّمتنا التجارب أن اتحاد النقابات الفرنسية لا يهتم بمصالح التونسيين».

وجدت هذه الجامعة في بدايتها مساندة من الحزب الحر الدستوري التونسي ومن الحزب الشيوعي التونسي الذي كان يسعى لإضعاف نقابة الكنفدرالية العامة للشغل الفرنسية التي يهيمن عليها آنذاك غريمه فرع الحزب الاشتراكي الفرنسي بتونس. ولكن في مطلع عام 1925 أي بعد بضعة أشهر فقط من ظهورها تحالف ضدها الاشتراكيون والدستوريون والإصلاحيون، بما جعلها تبقى شبه منفردة أمام التتبعات العدلية وبالفعل أحيل قادتها على المحاكمة والنفي، بما قضى عليها.
وسنة 1936، ظهرت منظمة جديدة تحمل نفس الاسم، وساهم في ظهورها أصحاب التجربة الأولى غير أنها انتهت بالفشل هي الأخرى عام 1938.

مراجع

تأسيسات سنة 1924 في تونس
منظمات مقرها في تونس
نقابات سابقة في تونس
نقابات عمالية أسست في 1924

جامعة عموم العملة التونسية


Proteomica este studiul la scara largă al proteinelor. Termenul de proteomică a fost inventat în anul 1997, în analogie cu cel de genomică, studiul genomului. Cuvântul proteom este o telescopare a cuvintelor proteină și genom, fiind inventat de Marc Wilkins, în 1994, în timpul studiilor de doctorat la Universitatea Macquarie. Universitatea Macquarie a fost și cea care a fondat primul laborator dedicat proteomicii în 1995.

Proteomul reprezintă întregul set de proteine care sunt produse sau modificate de către un organism sau sistem. Proteomica a permis identificarea unui număr din ce în ce mai mare de proteine. Acesta variază în timp și în funcție de diferitele contexte de stres în care se află o celulă sau un organism. Proteomica este un domeniu multidisciplinar care a beneficiat foarte mult de informația genetică produsă de diferitele proiecte genomice, inclusiv Proiectul Genomului Uman. Domeniul acoperă explorarea a proteoamelor la nivelul compoziției, structurii și activității proteinelor. Este o componentă importantă a genomicii funcționale.

Proteomica se referă în general la analiza experimentală pe scară largă a proteinelor și proteoamelor, dar de multe ori termenul este folosit în special pentru a se referi la purificarea proteinelor și spectrometrie de masă.

Note

Mentenanță CS1: Nume multiple: lista autorilor
Proteomică
Omică
Pages with unreviewed translations

Proteomică


Jeremy Keith est un développeur web, écrivain, conférencier et musicien. Il est l'auteur d'un blog populaire et a écrit plusieurs livres, dont DOM Scripting, un guide pour conception web avec JavaScript et le Document Object Model (DOM). Il a organisé la conférence dConstruct et a cofondé Clearleft en 2005 avec Andy Budd et Richard Rutter.

Art oratoire
Jeremy Keith a donné des discours d'ouverture ou de clôture lors de conférences sur la conception web et le développement web, et il intervient fréquemment lors de conférences sur la conception et l'interaction, notamment An Event Apart.

Liens externes

 Jeremy Keith (2005). DOM Scripting
 Jeremy Keith (2007). Bulletproof AJAX .
 Jeremy Keith (2010). HTML5 For Web Designers .
  Jeremy Keith on the Design Principles of HTML5

Références

Développeur en informatique

Jeremy Keith


Pucelle est une série de bande dessinée française créée par Florence Dupré la Tour, publiée par Dargaud à partir de 2020 et comptant deux volumes en 2022.

Synopsis

Thématiques
Pucelle est une bande dessinée autobiographique de Florence Dupré la Tour qui fait suite à Cruelle. Dans le premier volume, Débutante, sorti le , elle relate son enfance entre Argentine, France et Guadeloupe, élevée de manière stricte par ses parents : . L'autrice insiste cependant pour différencier sa personne de son personnage : .

BFM TV relie le titre et de  avec le genre du conte : . Selon l'autrice, le rose qui domine dans l'œuvre symbolise à la fois  : .

Dans le second volume, Confirmée, sorti le , l'autrice relate son adolescence à Lyon, . Avec Pucelle, Dupré la Tour souhaite , ce qui n'était pas souvent fait à l'époque de son adolescence, dans les années 1990-2000 : son personnage, qui doit .

Albums

Distinctions
Le tome 1, Débutante, remporte le Prix de la bande dessinée du premier prix littéraire des Inrocks et est nominé en sélection officielle du festival d'Angoulême 2021. Le tome 2, Confirmée, est nominé en sélection officielle du festival d'Angoulême 2022.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Lien externe
Pucelle sur le site de l'éditeur Dargaud

Série Dargaud
Bande dessinée humoristique
Féminisme dans la bande dessinée
Bande dessinée autobiographique

Pucelle (bande dessinée)


St. Anna ist eine römisch-katholische Kapelle im oberschwäbischen Höllberg, einem Ortsteil von Kammlach. Bis 1923 gehörte die Kapelle zur Stadtpfarrei St. Stephan in Mindelheim, bevor sie zur Pfarrei Oberkammlach wechselte, woher die Pfarrer bereits seit dem 17. Jahrhundert kamen. Das genaue Baujahr der Kapelle ist nicht bekannt, sie dürfte aber aus dem späten 18. Jahrhundert stammen. Renovierungen fanden 1939 und 1948 statt.

Der flachgedeckte Bau mit einem korbbogigen Schluss besitzt beiderseits je zwei Stichbogenfenster. Diese Fensterform dürfte aber bei einer späteren Renovierung in den heutigen Zustand verändert worden sein. Am Westende der Nordseite befindet sich eine Stichbogentür, am Außenbau ein vorgekragtes Traufgesims mit einem neueren hölzernen Glockenstuhl.

Der Altar stammt aus dem 18. oder 19. Jahrhundert. Er besteht aus Holz und ist marmoriert. Auf einem die Apsis ausfüllenden Stipes befindet sich ein Sockel mit vier gefassten Figuren. Sie dürften um 1730 geschaffen worden sein. Zwei davon stellen die heilige Anna und das Marienkind dar, das sie an der Hand hält. Zwei Skulpturen von Bischöfen dürften am Anfang des 16. Jahrhunderts entstanden sein. Der eine Bischof hat als Attribut ein Kind, was ihn als Augustinus ausweisen könnte. Weitere Statuen sind ein heiliger Michael aus derselben Zeit wie die Bischöfe und ein heiliger Sebastian aus der Mitte des 18. Jahrhunderts mit gotisierenden Zügen. Ein volkstümliches Kruzifix aus der ersten Hälfte des 19. Jahrhunderts befindet sich ebenfalls in der Kapelle. Eine Mater Dolorosa aus Ton dürfte um 1500 geschaffen worden sein. Der heilige Urban, der früher in der Kapelle stand, ist heute auf dem linken Seitenaltar der Kirche in Oberkammlach aufgestellt. Das Gestühl hat geschweifte Brettwangen und stammt aus dem 18. oder 19. Jahrhundert.

Literatur

Weblinks

Erbaut im 18. Jahrhundert
Baudenkmal in Kammlach
Annakirche
Kirchengebäude im Landkreis Unterallgäu
Kapelle im Bistum Augsburg
Bauwerk in Kammlach
Kirchengebäude in Europa

St. Anna (Höllberg)