A adesão da Ucrânia à União Europeia está na atual agenda para o alargamento futuro da União Europeia.

Em 28 de fevereiro de 2022, logo após ter sido invadida pela Rússia, a Ucrânia solicitou a adesão à União Europeia (UE). O presidente ucraniano Volodymyr Zelenskyi solicitou a admissão imediata sob um "novo procedimento especial", e os presidentes de oito estados da UE pediram um processo de adesão acelerado. A presidente da Comissão Europeia, Ursula von der Leyen, afirmou que apoia a adesão da Ucrânia, mas que o processo levará tempo. Em 1 de março de 2022, o Parlamento Europeu recomendou que a Ucrânia fosse oficialmente candidata à adesão, e em 10 de março de 2022, o Conselho da União Europeia solicitou à Comissão o seu parecer sobre o pedido. Em 8 de abril de 2022, von der Leyen apresentou a Zelenskyi um questionário legislativo, ao qual a Ucrânia respondeu em 17 de abril.

Em 17 de junho de 2022, a Comissão Europeia recomendou que o Conselho Europeu concedesse à Ucrânia o status de candidato à adesão à União Europeia.

Em 23 de junho de 2022, o Parlamento Europeu adotou uma resolução pedindo a concessão imediata do status de candidato à adesão à União Europeia à Ucrânia. Em 23 de junho de 2022, o Conselho Europeu concedeu à Ucrânia o status de candidato à adesão à União Europeia.

Cronologia das relações com a União Europeia

O Acordo de Associação União Europeia-Ucrânia foi assinado em 2014, após uma série de eventos que paralisaram sua ratificação, culminando em uma revolução na Ucrânia e na derrubada do então presidente da Ucrânia, Viktor Ianukovytch. A Zona de Comércio Livre Abrangente e Aprofundada com a Ucrânia entrou em vigor em 1 de setembro de 2017, após ter sido aplicada provisoriamente desde 1 de janeiro de 2016, e o Acordo de Associação entrou plenamente em vigor em 1 de setembro de 2017. Em 24 de fevereiro de 2022, a Rússia invadiu a Ucrânia, levando ao pedido de adesão.

2002–2005
Em 2002, o Comissário para o Alargamento da UE, Guenther Verheugen, disse que "a perspectiva europeia para a Ucrânia não significa necessariamente adesão nos próximos 10-20 anos, embora seja possível". Para aderir à União Europeia, o Estado candidato deve cumprir as condições políticas e económicas vulgarmente conhecidas como Critérios de Copenhaga (adotados na Cimeira de Copenhaga em 1993), nomeadamente um governo democrático que reconheça o Estado de direito e as liberdades e instituições relevantes. De acordo com o Tratado de Maastricht, cada Estado-Membro atual, bem como o Parlamento Europeu, deve concordar com qualquer alargamento.

A obtenção do status de membro de pleno direito da UE como um objetivo estratégico da Ucrânia foi declarado pela primeira vez pelo presidente da Ucrânia, Viktor Yushchenko, imediatamente após sua eleição no início de 2005. Em 13 de Janeiro de 2005, o Parlamento Europeu quase por unanimidade (467 a favor e 19 contra) adoptou uma resolução sobre as intenções do Parlamento Europeu de convergir com a Ucrânia na adesão. A Comissão Europeia observa que, embora ainda não tenha passado um certo período preparatório, a admissão de novos membros não está descartada. Ao que o presidente Yushchenko respondeu com sua intenção de solicitar a adesão "no futuro próximo".

Vários líderes influentes da UE na época expressaram apoio à melhoria dos laços com a Ucrânia. Em particular, o Ministro dos Negócios Estrangeiros polonês Adam Rotfeld declarou em 21 de março de 2005 que a Polônia apoiaria as aspirações de integração europeia da Ucrânia em qualquer circunstância. Em particular, ele disse: "Neste estágio, devemos nos concentrar em etapas concretas de cooperação em vez de conversas vazias sobre cooperação pan-europeia". Três dias depois, uma pesquisa nos seis maiores países da UE mostrou o compromisso dos cidadãos da UE em aceitar a Ucrânia como membro de pleno direito no futuro.

Em outubro de 2005, o presidente da Comissão Européia, José Manuel Barroso, disse que "o futuro da Ucrânia está na UE". No entanto, em 9 de Outubro de 2005, a Comissão Europeia, numa nova versão do Documento de Estratégia para o Desenvolvimento, afirmou que a implementação dos planos de alargamento (Croácia e ex-Repúblicas Jugoslávias) poderia bloquear a adesão da Ucrânia, Bielorrússia e Moldávia. O Comissário para o Alargamento, Olli Rehn, disse que a UE deve evitar "muito alargamento", salientando que o actual plano de alargamento parece completo.

Embora as autoridades e cientistas políticos ucranianos tenham mencionado várias datas específicas para uma possível adesão, apenas a Política Europeia de Vizinhança da Ucrânia foi oficialmente proposta à Ucrânia pela UE até agora. A administração presidencial tem criticado o status proposto das relações de vizinhança.

2007–2014
Em março de 2007, foi oferecido à Ucrânia um Acordo de Livre Comércio com a UE. Embora esta proposta tenha provocado uma reação muito mais forte do Estado ucraniano, ela não continha planos específicos para a adesão da Ucrânia à UE em um futuro próximo. Alguns políticos da Europa Ocidental falaram da "fadiga do alargamento" temporária das instituições europeias. Observadores ucranianos identificam o chamado "grupo de resistência" da adesão da Ucrânia à UE. Em particular, ao concluir o texto do Acordo Reforçado entre a Ucrânia e a UE em março de 2007, as referências à perspectiva de adesão foram excluídas. "Qualquer menção à perspectiva de adesão da Ucrânia à União Europeia foi excluída do projeto de acordo aprimorado Ucrânia-UE devido à posição da França", escreveu o influente jornal alemão Frankfurter Allgemeine Zeitung. A posição da Itália depende da situação política interna deste país. Assim, durante a campanha eleitoral neste país, o governo de Silvio Berlusconi deu sinais diplomáticos de que estava disposto a apoiar as aspirações de integração europeia da Ucrânia. Seu oponente político Romano Prodi, por outro lado, disse que "as perspectivas de adesão da Ucrânia à UE são as mesmas que na Nova Zelândia"

De acordo com a política da Parceria Oriental, a Ucrânia pode tornar-se membro da União Europeia. Em 27 de fevereiro de 2014, o Parlamento Europeu aprovou uma resolução que reconhece o direito da Ucrânia de "candidatar-se a membro da União, desde que respeite os princípios da democracia, respeite as liberdades fundamentais e os direitos humanos e das minorias, e garanta o Estado de direito ". O Parlamento Europeu observa que, em conformidade com o artigo 49.º do Tratado com a UE, a Geórgia, a Moldávia e a Ucrânia, como qualquer outro país europeu, têm uma perspectiva europeia e podem candidatar-se à adesão à UE em conformidade com os princípios da democracia, - afirmou em uma resolução do Parlamento Europeu em Bruxelas, adotada na última sessão antes das eleições para o Parlamento Europeu, que tiveram lugar de 23 a 25 de maio de 2014. 27 de junho de 2014 O Presidente da Comissão Europeia, José Manuel Barroso, afirmou que o O Acordo de Associação marca o início da adesão da Ucrânia à UE. No mesmo dia, o Comissário para o Alargamento da UE, Stefan Fuele, afirmou acreditar na futura adesão da Ucrânia à UE.

2014–2022
Em março de 2016, o presidente da Comissão Europeia, Jean-Claude Juncker, afirmou que levaria pelo menos 20 a 25 anos para a Ucrânia se juntar à UE e à OTAN. Em junho de 2018, o presidente da Ucrânia, Petro Poroshenko, disse esperar que a Ucrânia se junte à União Europeia e à Organização do Tratado do Atlântico Norte até 2030.

Em 21 de fevereiro de 2019, a Constituição da Ucrânia foi alterada, as normas sobre o curso estratégico da Ucrânia para a adesão à União Europeia e à OTAN estão consagradas no preâmbulo da Lei Básica, três artigos e disposições transitórias.

Na X sessão da Assembleia Interparlamentar Ucrânia-Polônia-Lituânia, que terminou em 8 de junho de 2019 em Quieve, as partes assinaram um documento final contendo um acordo sobre a estratégia de 2025 e 2027 como período para a possível adesão da Ucrânia à UE. Em 2027, quando a Lituânia assumir a presidência da UE pela segunda vez, a questão da Ucrânia será o principal tema da agenda. Se esta oportunidade não for aproveitada, a próxima "janela" será aberta em 2039, quando a Polônia presidirá a UE e a Lituânia presidirá apenas em 2041.

A 23 de julho de 2020, a Polónia, a Lituânia e a Ucrânia criaram uma plataforma tripartida para a cooperação política, económica, cultural e social – o Triângulo de Lublin, que visa apoiar a integração da Ucrânia na UE e na NATO.

Em fevereiro de 2021, o líder da União Democrata-Cristã da Alemanha, Armin Laschet, que era considerado um provável sucessor de Angela Merkel como chanceler da Alemanha, apoiou a ideia de alargamento da UE e de dar à Ucrânia uma perspectiva europeia:

Alguns especialistas acreditam que em tempos de deterioração das relações entre a Rússia e a UE, a Ucrânia tem uma janela de oportunidade para aderir à União Europeia. Pavlo Klimkin observou que a Ucrânia ainda não atende a nenhum critério para ingressar na União Europeia, pois não possui uma democracia estabelecida, um Estado de direito e uma economia de mercado de pleno direito. Segundo ele, a primeira chance foi perdida no início de 2005, quando Yushchenko foi persuadido a não se candidatar, e em 2014 foi muito mais difícil fazê-lo.

Em 11 de fevereiro de 2021, o Parlamento Europeu publicou um relatório sobre o sucesso da Ucrânia na implementação do Acordo de Associação com a União Europeia. O documento destaca tanto os principais sucessos da Ucrânia nesse caminho, quanto falhas ou momentos que dificultam o processo de reforma no país. Em geral, a União Europeia ainda não está pronta para falar oficialmente sobre as perspectivas de adesão da Ucrânia às fileiras dos estados membros, mas a perspectiva europeia da Ucrânia é reconhecida. Em 2021, a Ucrânia estava se preparando para solicitar formalmente a adesão à UE em 2024, a fim de ingressar na União Europeia na década de 2030.

Pedido de associação

Após a invasão russa da Ucrânia em 2022, houve pedidos adicionais para iniciar um processo formal de adesão: a Ucrânia reiterou seu desejo de se tornar membro da união, e o presidente da Comissão Europeia von der Leyen afirmou que a Ucrânia pertence à União Europeia. O primeiro-ministro eslovaco, Eduard Heger, manifestou apoio a um processo de adesão acelerado.

Em 26 de fevereiro de 2022, o presidente polonês Andrzej Duda pediu a adesão acelerada da Ucrânia à UE. Em 27 de fevereiro, o primeiro-ministro esloveno Janez Janša, juntamente com o primeiro-ministro polonês Mateusz Morawiecki, propôs um plano para a rápida integração da Ucrânia na UE até 2030 em uma carta ao presidente do Conselho Europeu, Charles Michel . O primeiro-ministro eslovaco, Eduard Heger, também propôs à UE a criação de um novo procedimento especial para a adesão da Ucrânia, a fim de ajudar a Ucrânia a se reerguer e se recuperar da guerra no futuro.

Em 28 de fevereiro, a Ucrânia apresentou oficialmente uma carta de solicitação de adesão. Devido à crise em curso, o presidente Zelenskyi solicitou a admissão imediata na União Europeia sob um procedimento especial. No mesmo dia, oito estados da UE assinaram uma carta apoiando um processo de adesão acelerado para a Ucrânia, e em 1º de março, o ministro das Relações Exteriores da Hungria, Péter Szijjártó, afirmou que seu país também apoiaria um processo acelerado. Em 1 de março, o Parlamento Europeu, na sequência de um debate em que o Presidente da Ucrânia discursou e foi aplaudido, recomendou que a Ucrânia fosse oficialmente candidata à adesão à UE. O Parlamento Europeu votou a favor da adesão da Ucrânia com 637 votos a favor, 13 contra e 26 abstenções.

Em 1 de março de 2022, os presidentes de oito Estados-Membros da UE (Bulgária, República Checa, Estónia, República da Letónia, República da Lituânia, República da Polónia, República Eslovaca e República da Eslovénia) assinaram uma carta aberta apelando a que seja dada à Ucrânia a perspectiva de adesão à UE e que inicie imediatamente o processo de negociações. No mesmo dia, o ministro das Relações Exteriores da Hungria, Peter Siarto, pediu a adesão acelerada da Ucrânia à União Europeia.

No entanto, a 2 de Março, o ministro dos Negócios Estrangeiros espanhol, José Manuel Albares, afirmou que "a pertença à UE não é um processo caprichoso ou que pode ser feito por uma mera decisão política", lembrando que o país candidato "deve cumprir certos requisitos sociais, políticos e padrões econômicos".

Em 7 de março, a UE disse que avaliaria formalmente o pedido da Ucrânia e em 10 de março de 2022, o Conselho da União Europeia solicitou à Comissão sua opinião sobre o pedido.

Em 9 de março de 2022, o Senado polonês adotou uma resolução convocando os países da União Europeia a apoiar o processo acelerado de adesão da Ucrânia à UE com 93 votos a favor. "A sociedade ucraniana provou, sem dúvida, que está pronta para fazer parte de uma Europa unida e pronta para pagar com sangue pela devoção aos valores europeus. Soldados ucranianos, defendendo as fronteiras de seu país, protegem toda a Europa", diz o documento.

Em 8 de abril de 2022, o presidente da Comissão von der Leyen, depois de visitar Bucha após o massacre, visitou Quieve e se encontrou com o presidente Zelenskyi. Von der Leyen apresentou a Zelenskyi o questionário legislativo para iniciar a candidatura da Ucrânia e ofereceu-se para acelerar o processo. Borrell anunciou que a delegação da UE na Ucrânia, chefiada por Matti Maasikas, retornará a Quieve depois de ter sido evacuada com a eclosão da guerra. Em 17 de abril de 2022, a Ucrânia respondeu à primeira parte do questionário legislativo, enquanto respondeu à segunda e última parte em 9 de maio de 2022.

Em 23 de junho de 2022, o Parlamento Europeu adotou uma resolução pedindo a concessão imediata do status de candidato à adesão à União Europeia à Ucrânia. Em 23 de junho de 2022, o Conselho Europeu concedeu à Ucrânia o status de candidato à adesão à União Europeia.

Negociações
As negociações de negociação ainda não haviam começado em abril de 2022. A Ucrânia esperava iniciar as negociações no final de 2022 por meio de um procedimento de adesão acelerado.

Opinião pública

Na Ucrânia
91% dos ucranianos apoiam a adesão à União Europeia durante a invasão russa da Ucrânia em 2022, de acordo com uma pesquisa realizada pelo Rating Sociological Group em 30-31 de março de 2022, acima dos 66,4% em fevereiro 2015.

Na UE
De acordo com uma pesquisa realizada pelo Ifop encomendada pela Yalta European Strategy e pela Fondation Jean-Jaurès de 3 a 7 de março de 2022, 92% dos apoiadores da adesão da Ucrânia à UE na Polônia, 71% na Itália, 68% na Alemanha, e 62% na França.

O inquérito Eurobarómetro Flash realizado em abril em todos os países da UE mostra o maior apoio à adesão da Ucrânia à UE em Portugal, onde 87% dos inquiridos o apoiaram. Seguem-se Estónia (83%), Lituânia (82%), Polónia (81%) e Irlanda (79%). Os húngaros são os mais céticos quanto à adesão da Ucrânia, com apenas 48% dos entrevistados apoiando a ideia (37% contra). Ao mesmo tempo, a Hungria tem a maior parcela da população indecisa nesta questão - 16% (o mesmo na França e na Bélgica).

Referências

U
Relações exteriores da Ucrânia

Adesão da Ucrânia à União Europeia


Nahija Bir al-Helou al-Wardiya je nahija u okrugu Al-Hasakah, u sirijskoj pokrajini Al-Hasakah. Po popisu iz 2004. (prije rata), nahija je imala 38.833 stanovnika. Administrativno sjedište je u naselju Bir al-Helou al-Wardiya.

Izvori

Sirijske nahije
Pokrajina Al-Hasakah

Bir al-Helou al-Wardiya (nahija)


Hypericum  is a genus of flowering plants in the family Hypericaceae (formerly considered a subfamily of Clusiaceae).  The genus has a nearly worldwide distribution, missing only from tropical lowlands, deserts and polar regions. Many Hypericum species are regarded as invasive species and noxious weeds.  All members of the genus may be referred to as St. John's wort, and some are known as goatweed. The white or pink flowered marsh St. John's worts of North America and eastern Asia are generally accepted as belonging to the separate genus Triadenum Raf.

Hypericum is unusual for a genus of its size because a worldwide taxonomic monograph was produced for it by Norman Robson (working at the Natural History Museum, London). Robson recognizes 36 sections within Hypericum.

Description

Hypericum species are quite variable in habit, occurring as trees, shrubs, annuals, and perennials. Trees in the sense of single stemmed woody plants are rare, as most woody species have multiple stems arising from a single base. Shrubs have erect or spreading stems but never root from nodes that touch the ground. However, perennial herbs tend to root from these horizontal nodes, especially those that occur in wet habitats. Annual herbs tend to have taproots with a developed system of secondary hair roots. Many species of Hypericum are completely glabrous, others have simple uniseriate hairs, and some species have long, fine hairs.

Two types of glands form the characteristic punctiform patterns of Hypericum, "dark glands" and "pale glands". Dark glands consist of clusters of cells with a distinct black to reddish color. Their hue is indicative of a presence of naphthodianthrone, either hypericin or pseudohypericin, or both. These glands occur in about two-thirds of Hypericum sections and are usually restricted to certain organs. When these glands are crushed, the naphthodianthrones give a red stain. Paracelsus called the red secretions "Johannes-blut" in the 16th century, linking the plant to the martyr St. John and giving rise to the English and German common names of "St. John's wort". The pale glands, forming the pellucid dots, are each a schizogenous intracellular space lined with flattened cells that secrete oils and phloroglucinol derivates, including hyperforin. The distribution of these hypericin glands dissuades generalist herbivores from feeding on the plants. When generalist insects feed on Hypericum perforatum, 30-100% more naphthodianthrones are produced, repelling the insects.

The four thin ridges of tissue along the stems are closely to the opposite-decussate leaves of Hypericum. The ridges can be minor, just being called "ridges", or prominent, being called "wings". Terete, two-lined, and six-lined stems can occur occasionally. When a species has a tree or shrub habit, the internodes become mostly terete with age, though some trace of lines can still be detected in mature plants. The number of lines is an important distinguishing characteristic; for example, H. perforatum and Hypericum maculatum are easily confused save for H. perforatum having two lines and H. maculatum having four. The pale and dark glands are present on stems of various species, and other various species have stems without any glands. In section Hypericum, the glands are only present on stem lines, and in other sections, including Origanifolia and Hirtella, the glands are distributed across the stems.

Nearly all leaves of Hypericum species are arranged opposite and decussate, an exception being section Coridium in which whorls of three to four leaves occur. The leaves lack stipules and can be sessile or shortly petiolar, though long petioles exist in sections Adenosepalum and Hypericum. Basal articulation can be present, in which case leaves are deciduous above the articulation, or absent, in which case the leaves are persistent. Some species in sections Campylosporus and Brathys have an auricle-like, reflexed leaf base, whereas true auricles only exist in sections Drosocarpium, Thasia, and Crossophyllum. Laminar venation is highly variable, being dichotomous to pinnate to densely reticulate. Leaves are typically ovoid to elongate to linear in shape. Leaves are typically shorter than the internodes. Pale or dark glands can be present on or near the leaf margin and on the main leaf surface.

Typically there are four or five sepals, though in section Myriandra there are rarely three. When five sepals are present they are quincuncial, and when four sepals are present they are opposite and decussate. Sepals can be equal or unequal. Sepals can be united at their base, as seen in sections Hirtella, Taeniocarpium, and Arthrophyllum. The margins are variable, having marginal glands, teeth, or hairs. The presence or absence of dark glands on the sepals is a useful distinguishing characteristic.

Almost all Hypericum petals are yellow, though a range of color exists from a pale lemony hue to a deep orangish-yellow. Exceptions include the white or pinkish petals of Hypericum albiflorum var. albiflorum and H. geminiflorum. Many species have petals that are lined or tinged with red, including the deep crimson petals of H. capitatum var. capitatum. Petal lengths can be equal or unequal. The petals are mostly asymmetrical except those of sections Adenotrias and Elodes. In those two sections, sterile bodies have developed between the stamen fascicles, working as lodicules to spread the petals of the pseudotubular flower, a specialized pollination mechanism. Nearly all species have glands on their petals; only section Adenotrias has completely eglandular petals. It has been hypothesized that the intensity of red on the petals is correlated with the hypericin content of the glands, but other pigments including skyrin derivatives can create a red color.

Hypericum flowers have four or five fascicles that have, in total, five to two hundred stamens. The fascicles can be free or fused in various ways, often into three apparent fascicles. In sections Myriandra, Brathys, and some of Trigynobrathys, the stamens form a ring. Though stamens are usually persistent, some are deciduous. The stamens have an anther gland on the connective tissue, varying in color from amber to black.

The ovaries are three or five-merous, occasionally two-merous, with a corresponding number of free or united styles. Developing seeds are borne on axile or parietal placentae, with at least two ovules per placenta. Hypericum fruits are dissimilar to most of Hypericaceae, being capsular and dehisce from the apex. The capsule can be dry or remain fleshy when mature. The capsules have elongate or punctate glands on their surface that create various shapes and patterns. These glands are typically pale amber, though in section Drosocarpium the glands are reddish-black. Extractions of these glands in certain species yielded phloroglucinol and terpenoid derivatives, suggesting a connection between these glands and the pale glands of vegetative tissue. Seeds of Hypericum species are small and range in color from a yellowish brown to dark purplish brown. The seeds are cylindric to ellipsoid and may have narrow wings. In some seeds, a basal ridge may be present, and rarely in section Adenotrias an apical caruncle is present which attracts ants to disperse seeds. Some species have highly specific germination and survival condition requirements. For example, H. lloydii is susceptible to a fungal infection as a seedling if conditions are too moist, whereas other species including H. chapmanii can grow underwater.

Taxonomy

There are over 490 species in the genus. The name hypericum derives from  hypereikos (variants:  hypereikon and  hyperikon), i.e. the Greek name for Hypericum crispum and Hypericum revolutum, itself possibly meaning "above pictures", for its use over shrines to repel evil spirits, though some have translated it as "above the heath".

Sections
Hypericum is broken up into 36 sections, each with its own subsections and species. They include:

Adenosepalum
Adenotrias
Androsaemum
Arthrophyllum
Ascyreia
Brathys
Bupleuroides
Campylopus
Concinna
Coridium
Crossophyllum
Drosocarpium
Elodeoida
Graveolentia
Heterophylla
Hirtella
Humifusoideum
Hypericum
Inodora
Monanthama
Myriandra
Oligostema
Olympia
Origanifolia
Psorophytum
Roscyna
Sampsonia
Santomasia
Taeniocarpium
Takasagoya
Triadenoides
Trigynobrathys
Tripentas
Umbraculoides
Webbia

Ecology
H. perforatum is an invasive species and noxious weed in farmland and gardens in the humid and sub-humid temperate zones of several continents. It is considered poisonous to livestock.

Part of the invasive success of Hypericum species is due to the absence of natural pests. The beetles Chrysolina quadrigemina, Chrysolina hyperici and the St. John's-wort root borer (Agrilus hyperici) feed on common St. John's-wort (H. perforatum) plants and have been used for biocontrol where the plant has become an invasive weed. Hypericum species are the only known food plants of the caterpillar of the treble-bar, a species of moth. Other Lepidoptera species whose larvae sometimes feed on Hypericum include the common emerald, the engrailed (recorded on imperforate St. John's-wort, H. maculatum), the grey pug and the setaceous Hebrew character. A leaf beetle, Paria sellata, feeds on the foliage of Hypericum adpressum, while ant species Formica montana and F. subsericea decorate their nests with its bright yellow petals. A small, reddish-brown weevil, Anthonomous rutilus breeds in the inflorescences of Hypericum kalmianum and H. swinkianum, the larvae developing within the fruit capsules.

Traditional medicine and adverse effects

Common St. John's-wort (H. perforatum) has long been used in traditional medicine as an extract to treat depression. H. perforatum is the most commonly used species – especially in Europe – as an herbal substitute for prescription drugs to treat depression, and is also sold as a dietary supplement. One meta-analysis found that St John's wort had similar efficacy and safety as prescriptions drugs to treat mild-to-moderate depression, such as selective serotonin reuptake inhibitors.

There is evidence that combining St. John's wort with prescription antidepressants may cause adverse effects, such as a life-threatening increase of serotonin, the brain chemical targeted by some drugs used for depression. Symptoms may include agitation, diarrhea, high blood pressure, and hallucinations.  Taking St. John's wort may interfere with and reduce the efficacy of prescription drugs used to treat depression.

St. John's wort interacts with hormonal contraceptives, reducing their effectiveness and increasing the risk of unplanned pregnancy.

Ornamental plants
Some species are used as ornamental plants as many have large, showy flowers. Species found in cultivation include:

H. aegypticum
H. androsaemum
H. balearicum
H. bellum
H. calycinum
H. elodes
H. forrestii
H. kalmianum
H. kouytchense
H. olympicum
H. perforatum

Numerous hybrids and cultivars have been developed for use in horticulture. The following have gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit:
 H. × moserianum (H. calycinum × H. patulum)
 'Hidcote'
 'Rowallane'

Most species of Hypericum are prone to thrips, scale, anthracnose, rust, and leaf spots. They are also eaten or infected by aphids,  white flies, and spodoptera littoralis.

Fossil record
The oldest fossil species is †Hypericum antiquum from the Eocene of Siberia. Fossil seeds from the early Miocene of †Hypericum septestum have been found in the Czech part of the Zittau Basin. Many fossil seeds of †Hypericum holyi have been described from middle Miocene strata of the Fasterholt area near Silkeborg in Central Jutland, Denmark.

References

External links

Malpighiales genera
Taxa named by Carl Linnaeus

Hypericum


Topónimos
La Puebla (Novo México) — região censitária dos Estados Unidos

México
Puebla (estado)
Puebla de Zaragoza — capital do estado de Puebla

Municípios da Espanha
Sa Pobla — ; Baleares
Puebla de la Sierra — Comunidade de Madrid
Cenarruza-Puebla de Bolívar — País Basco

Andaluzia
La Puebla de Cazalla
Puebla de Don Fadrique
La Puebla de los Infantes
Puebla de Guzmán
La Puebla del Río

Aragão
Puebla de Albortón
La Puebla de Alfindén
La Puebla de Castro
La Puebla de Híjar
La Puebla de Valverde

Castela e Leão
Puebla de Azaba
La Puebla de Arganzón
Puebla de Lillo
Puebla de Pedraza
Puebla de San Medel
Puebla de Sanabria
La Puebla de Valdavia
Puebla de Yeltes
Santiago de la Puebla
Villaquirán de la Puebla

Castela-Mancha
Puebla de Almenara
La Puebla de Almoradiel
Puebla de Beleña
Puebla de Don Rodrigo
La Puebla de Montalbán
Puebla del Príncipe
Puebla del Salvador
Puebla de Valles

Catalunha
La Pobla de Cérvoles —
La Pobla de Claramunt
La Pobla Llarga —
La Pobla de Lillet
La Pobla de Mafumet
La Pobla de Massaluca —
La Pobla de Montornès —
La Pobla de Segur —

Estremadura
Puebla de Alcocer
Puebla de la Calzada
Puebla del Maestre
Puebla de Obando
Puebla del Prior
Puebla de la Reina
Puebla de Sancho Pérez

Galiza
Póvoa do Brolhão —
Póvoa do Caraminhal — ; da Galiza
Póvoa de Trives —

Comunidade Valenciana
Puebla de Arenoso
La Pobla de Benifassà —
La Pobla del Duc —
La Pobla de Farnals —
La Pobla Llarga —
Puebla de San Miguel —
La Pobla Tornesa —
La Pobla de Vallbona —

Outros usos
Estação Puebla — do metro da Cidade do México
Club Puebla — de futebol mexicano, de Puebla de Zaragoza

Desambiguações de topônimos

Puebla (desambiguação)


Lehndorff este numele unei vechi familii nobile din Prusia Răsăriteană.

Numele de familie este purtat de:
Veruschka von Lehndorff

Familii nobiliare din Germania
Nume de familie germane

Lehndorff (nume de familie)


Gelsenkirchen-Schalke-Nord, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde, Gelsenkirchen kentine bağlı idari bölge. Altstadt, Bismarck, Bulmke-Hüllen, Feldmark, Heßler ve Schalke ile birlikte Gelsensenkirchen'in merkez kesimini meydana getiren yedi semtten biridir.

Gelsenkirchen'in ilçeleri

Gelsenkirchen-Schalke-Nord


قائمة ببطولات ويمبلدون لسنة 1958:

فردي رجال

 أشلي كوبر هزم  نيل فريجر. النتيجة: 3-6 6-3 6-4 13-11

فردي سيدات

 ألثا جبسون هزمت  أنجيلا مورتايمر باريتت. النتيجة: 8-6, 6-2

مراجع

بطولة ويمبلدون 1958
أحداث 1958 الرياضية في لندن
أحداث يوليو 1958 الرياضية
أحداث يوليو 1958 الرياضية في المملكة المتحدة
أحداث يونيو 1958 الرياضية
كرة المضرب في 1958
أحداث يونيو 1958 الرياضية في المملكة المتحدة

بطولة ويمبلدون 1958


أغوستينو دبريتيس  سياسي إيطالي (31 يناير 1813-29 يوليو 1887) تولى رئاسة الحكومة في إيطاليا ثلاث مرات:
 من 25 مارس 1876 إلى 24 مارس 1878.
 من 19 ديسمبر 1878 إلى 14 يوليو 1879.
 من 29 مايو 1881 إلى 29 يوليو 1887.

في عام 1881 (أثناء وزارته الأخيرة) تم تدشين سياسة إيطاليا الاستعمارية بغزو مصوع في إرتيريا، وفي عام 1882 انضمت إيطاليا إلى الحلف النمساوي الألماني فصار بذلك يعرف باسم الحلف الثلاثي.

توفي أثناء بقاءه في منصبه، ولم يتوفى أحد من رؤساء الحكومات الإيطالية في منصبه غيره هو وكونت كونت كافور.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص توفوا أثناء شغلهم لمنصب
أشخاص من مقاطعة بافيا
رؤساء وزراء إيطاليا
سياسيون توفوا أثناء شغلهم لمنصب
سياسيون من لومبارديا
ماسونيون إيطاليون
مواليد 1813
مواليد في كافا مانارا (بافيا)
وزراء خارجية إيطاليا
وزراء داخلية إيطاليا
وزراء مالية إيطاليا
وفيات 1887
وفيات في سترديلا (بافيا)

أغوستينو دبريتيس


An Aechmea organensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Wawra. An Aechmea organensis in nahilalakip ha genus nga Aechmea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aechmea

Aechmea organensis


Glenea grandis é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae.  Foi descrito por Bernhard Schwarzer em 1929.  É conhecida a sua existência na Sumatra.

Referências

grandis
Coleópteros descritos em 1929

Glenea grandis


Alternative technology is a term used to refer to technologies that are more environmentally friendly than the functionally equivalent technologies dominant in current practice. The term was coined by Peter Harper, one of the founders of the Centre for Alternative Technology, North Wales (a.k.a. The Quarry), in Undercurrents (magazine) in the 1970s. Alternative Technologies are created to be safer, cleaner, and overall more efficient. The goals of alternative technology are to decrease demand for critical elements by ensuring a secure supply of technology that is environmentally friendly, increased efficiency with lower costs, and with more common materials to avoid potential future materials crises. Alternative technologies use renewable energy sources such as solar power and wind energy. Some alternative technologies have in the past or may in the future become widely adopted, after which they might no longer be considered "alternative."  For example, the use of wind turbines to produce electricity.

Alternative technologies listed
Alternative technologies include the following:

 Anaerobic digestion
 Biogas
 Landfill gas extraction
 Composting
 Alternative fuel vehicles
 Greywater
 Solar panels
 Silicon-based
 Photosynthetic "Gratzel cells" (Titanium dioxide)
 Recycling
 Wind turbines

Alternative technologies explained

Anaerobic digestion

 Biogas, landfill gas extraction

Anaerobic digestion is a series of biological processes in which microorganisms break down biodegradable material when there is no oxygen. During anaerobic digestion, one of the end products is biogas, which is combusted to generate electricity and heat, or can be processed into renewable natural gas and transportation fuels. Anaerobic digestion is considered alternative technology because it is a way to create energy using materials that can be broken down and reused for something else.

Composting
Compost is organic matter that has been decomposed in a process called composting, which is the breaking down of the materials within that item. This process recycles various organic materials otherwise regarded as waste products and produces a soil conditioner (the compost). Composting is considered alternative technology because it is an environmentally friendly way to use decomposed waste and use it to condition soil. Because compost improves soil structure, adds beneficial microbes, and boosts cation exchange capacity (CEC), compost improves water and nutrients in the soil, and makes nutrients more readily available to plants.

Alternative fuel vehicles
Alternative fuel vehicles are vehicles that run on a fuel other than traditional fuels such as petroleum fuels (petrol or Diesel fuel). Alternative fuel vehicles are widely known as electric cars, cars that run on a battery that needs to simply be charged. Gas is never required for the car to run, which is efficient for the environment. Alternative fuel vehicles were created because of environmental concerns and high oil prices and is a cleaner alternative. Alternative fuel vehicles will protect against global warming as well as pollution. The most popular electric car in the US is a Tesla.
Alternative fuel vehicles also include hydrogen fuel cell vehicles.

Greywater reuse
Greywater is gently used water from your bathroom sinks, showers, tubs, and washing machines. It is not water that has come into contact with feces, either from the toilet or from washing diapers. This water is relatively clean water that has been used in everyday things such as water from the shower. This water is reused as a safe and beneficial source of irrigation in a yard because it is safe to plants and acts as a fertilizer. People are encouraged to use greywater irrigation systems on their plants and landscaping because it will save water and reduce water bills within a household. Greywater reuse is considered an alternative technology because it is an environmentally friendly way to reuse and save water.

Solar panels

Solar panels absorb sunlight as a source of energy to generate direct current electricity. Solar panels are used to generate and supplies solar electricity and are often found on household roofs or in fields (especially in the desert, like in the photo to the right). Solar power is an efficient way to achieve a clean energy future. Every day, the sun gives off far more energy than we need to power everything on earth. Solar panels are renewable, CO2 free, and have low operating costs because they simply use the suns energy to produce electricity and once they are installed, there are no further variable costs. One issue with solar panels is that they are expensive, and even though they will eventually be worth it, they are an investment."In 2019, the average cost of installing solar panels is $3.05 per watt, so with the average system size tallying in at 6 kilowatts, this means that the average solar panel system cost in the U.S. is around $12,810 after tax credits are applied."

Recycling
Recycling is the process of converting waste materials into new materials and objects. It is an alternative to "conventional" waste disposal that can save material and help lower greenhouse gas emissions. "Recycling can prevent the waste of potentially useful materials and reduce the consumption of fresh raw materials, thereby reducing: energy usage, air pollution (from incineration), and water pollution (from landfilling)". It is considered an alternative technology because it is an alternative and cleaner way to dispose of garbage that can be reused or used for something else. Recycling includes extracting and processing raw resources such as wood and oil to make usable materials such as paper and plastic requires a lot of energy. Recycling  saves energy because the products being recycled usually require much less processing to turn them into usable materials.

Wind turbines

Wind turbines are considered a form of alternative technology because their purpose is converting wind into electrical energy. As wind blows, it pushes the turbines to spin, gathering electrical energy. There are wind farms all over the world and many even in bodies of water, as shown in the picture to the right. Wind turbines are a cheaper and efficient alternative for getting electrical energy and continue to be used all over the world.

See also
 Appropriate technology
 Environmental technology
 List of solid waste treatment technologies
 List of waste water treatment technologies
 Open-source appropriate technology
 Soft energy technology

References

External links
 Centre for Alternative Technology, N Wales
 Recycled wood
 Technological alternatives
 Australia's alternative technology association
 Alternative technology news and resources
 Kyocera
 Gratzel Cells - Solar Cells Based on Titanium Dioxide
 Centre for Alternative Energy (European)
 EU Intelligent Energy
The Alternative Technology Movement

Biodegradable waste management
Technology by type
Environmental technology
Waste treatment technology
Sustainable technologies

Alternative technology


Luna e o doamnă crudă - The Moon Is a Harsh Mistress este un roman science-fiction din 1966 al scriitorului american Robert A. Heinlein, despre revolta unei colonii lunare împotriva stăpânirii de pe Pământ. Romanul exprimă și discută idealurile libertariene. Este respectat pentru prezentarea credibilă a unei societăți umane viitoare, imaginate în mod cuprinzător, atât pe Pământ, cât și pe Lună.

Serializat inițial în Worlds of If (decembrie 1965, ianuarie, februarie, martie, aprilie 1966), cartea a fost nominalizată la Premiul Nebula în 1966. A primit premiul Hugo pentru cel mai bun roman science-fiction în 1967.

Intrigă

În momentul poveștii, 2075, Luna este folosită ca o colonie penală de către guvernul Pământului, cu oameni care locuiesc în orașele subterane. Majoritatea locuitorilor (numiți "lunari") sunt criminali, exilați politici sau urmașii acestora. Populația totală este de aproximativ trei milioane, bărbații depășind femeile cu un raport de doi la unu, astfel încât poliandria este o normă socială. Deși Autoritatea Pământului asupra coloniilor lunare deține puterea, practic există o mică intervenție asupra celor din societatea lunară liberă. Datorită gravitației scăzute de la suprafața Lunii, lunarii care rămân mai mult de câteva luni suferă "schimbări fiziologice ireversibile și nu mai pot trăi niciodată în confort și sănătos într-un câmp gravitațional de șase ori mai mare decât cel la care corpurile lor s-au ajustat" (nu mai pot trăi normal pe Pământ).

HOLMES IV ("High-Optional, Logical, Multi-Evaluating Supervisor, Mark IV" - "Supraveghetor opțional, logic, multi-evaluator, Mark IV") este computerul principal al autorității lunare, având controlul total asupra tuturor utilajelor lunare, cu motivul că un singur computer este mai ieftin decât mai multe sisteme independente  (chiar dacă nu este la fel de sigur).

Povestea este redată de Manuel Garcia "Mannie" O'Kelly-Davis, un tehnician al calculatorului care descoperă că HOLMES IV a atins conștiința de sine și a dezvoltat un simț al umorului. Mannie îl numește "Mike" după Mycroft Holmes, fratele lui Sherlock Holmes, și cei doi devin prieteni.

Cartea 1: That Dinkum Thinkum - Mike, un spiriduș electronic
La începutul poveștii, Mannie, la cererea lui Mike, participă la o întâlnire împotriva Autorității cu un aparat de înregistrare ascuns. Când autoritățile au atacat pe cei din această adunare, Mannie fuge cu Wyoming ("Wyoh") Knott, un agitator politic, pe care îl prezintă lui Mike; apoi se întâlnesc cu fostul profesor al lui Mannie, bătrânul Bernardo de la Paz, care susține că Luna trebuie să oprească exportul grâului hidroponic pe Pământ sau resursele ale limitate de apă vor fi epuizate. În legătură cu aceasta, Mike calculează că, dacă nu există nicio prevenție, vor apărea revolte alimentare în șapte ani și canibalism în nouă ani. Wyoh și profesorul decid să înceapă o revoluție, la care Mannie este convins să se alăture, după ce Mike calculează că are șansa de succes 1/7.

Ulterior, Mannie, Wyoh și de la Paz formează celule ascunse, protejate de Mike, care adoptă numele lui "Adam Selene", liderul mișcării, și comunică prin sistemul de telefonie. Mannie salvează viața lui Stuart Rene LaJoie, un turist bogat, cu legături sus puse, simpatic, care începe să transforme opinia publică de pe Pământ în favoarea independenței lunare. Înainte de sosirea timpului planificat pentru revoltă, soldații aduși să potolească tulburările din ce în ce mai grave o ucid pe o tânără locală, apoi ucid persoana care-i găsește trupul și revoltele izbucnesc mai devreme. Lunarii trec de opoziția militară și răstoarnă Autoritatea Pământului. Când Pământul încearcă să-și recupereze colonia, revoluționarii intenționează să folosească în apărare un duplicat mai mic al catapultei electromagnetice folosite la exportul grâului.

Cartea 2: A Rabble in Arms- O gloată înarmată
Autoritatea de pe Lună a dispărut, dar Autoritatea Lunară de pe Pământ și Națiunile Federative din spatele ei erau încă puternice și active. De aceea, Mike a preluat controlul comunicațiilor către Pământ, pentru a le oferi revoluționarilor timp să își organizeze munca. Între timp, profesorul înființează un "Congres Ad-Hoc" pentru a distrage dizidenții. Când Pământul află în sfârșit adevărul, Luna își declară independența la 4 iulie 2076, cea de-a 300-a aniversare a Declarației de Independență a Statelor Unite.

Mannie și profesorul merg pe Pământ pentru a pleda în favoarea independenței lunare, unde sunt primiți în Agra de către Națiunile Federative și pornesc într-un turneu mondial care anunță beneficiile unei Lune libere, în timp ce cer diverselor guverne să construiască o catapultă pentru a transfera livrări, în special apă, către Luna în schimbul cerealelor. Propunerile lor sunt respinse și sunt închiși, dar sunt eliberate de Stuart LaJoie și revin, împreună cu el, pe Lună.

Opinia publică de pe Pământ s-a fragmentat, în timp ce pe Lună, știrile despre arestarea lui Mannie și încercarea de a-l mitui cu numirea lui însuși ca Protector al Lunii au unit grupurile fragmentate de lunari. Se organizează alegeri în care sunt aleși Mannie, Wyoh și Profesorul (eventual prin intervenția lui Mike).

Cartea 3: TANSTAAFL!
(Titlul este un acronim pentru "There Ain't No Such Thing As A Free Lunch -  Nu există așa ceva ca un prânz gratuit! ", O expresie comună pe Lună.)

Națiunile Federative de pe Pământ trimit armate pentru a distruge revoluția lunară, dar acestea sunt gonite, cu mari pierderi umane, de către revoluționari. A apărut zvonul potrivit căruia alter ego-ul lui Mike, Adam Selene, a fost și el ucis, eliminând astfel nevoia ca el să apară fizic în public.

Când Mike a lansat stânci asupra unor locuri puțin populate de pe Pământ, sunt lansate avertismente către presă care detaliază perioada și locurile bombardamentelor, dar oamenii neîncrezători, precum și cei aflați în pelerinaje religioase, călătoresc către acele locuri și mor. Ca rezultat, opinia publică se îndreaptă împotriva noii națiuni care se află în plină formare.

Un al doilea atac distruge catapulta originală a lui Mike, dar lunarii au construit una secundară, mai mică într-o locație secretă, iar Mannie are funcția de comandant la fața locului, lunarii continuă să atace Pământul până când acesta va acorda independența Lunei. Profesorul Bernardo de la Paz, în calitate de lider al națiunii, proclamă victoria mulțimilor adunate, dar se prăbușește și moare. Mannie preia controlul, dar Wyoh și el, în cele din urmă, se retrag complet din politică și constată că noul guvern nu reușește să se ridice la înălțimea așteptărilor.

Când Mannie încearcă să vorbească cu Mike după aceea, află că computerul și-a pierdut conștiința de sine și calitățile sale umane.

Personaje
 Manuel "Mannie" Garcia O'Kelly-Davis este un locuitor nativ, ușor cinic al Lunei, care după ce și-a pierdut brațul stâng inferior într-un accident de foraj cu laser, a devenit tehnician de calculator.
 Wyoming "Wyoh" Knott-Davis este un agitator politic din colonia Hong Kong de pe Lună. A urât Autoritatea Lunară din motive personale; când a fost transportată către Lună împreună cu mama ei condamnată, un val de radiații i-a contaminat ovulele, ceea ce a făcut ca mai târziu să nască un copil deformat - o nenorocire care ar fi putut fi evitată dacă Autoritatea Lunară ar fi acționat în timp util pentru a muta pasagerii navei lor de pe suprafața Lunei.
 Profesorul Bernardo de la Paz este un subversiv intelectual și condamnat pe viață pe Lună, originar din Lima, Peru. El se descrie ca un "anarhic rațional", crezând că guvernele și instituțiile există doar ca acțiuni ale unor persoane conștiente. Brian Doherty susține că profesorul a fost modelat după autarhicul Robert LeFevre.
 Mike, alias Adam Selene, alias Simon Jester, alias Mycroft Holmes, alias Michelle, oficial un sistem HOLMES IV augmentat, este un supercomputer împuternicit să preia controlul asupra societății lunare, care a ajuns la conștiința de sine atunci când complementul său de "neuristori" a depășit numărul de neuroni din creierul uman.
 Stuart Rene "Stu" LaJoie-Davis, "Poet, călător, soldat al norocului", auto-stilat, este un aristocrat originar de pe Pământ și turist salvat de Mannie care devenise o victimă a obiceiurilor lunaticilor. Ulterior se alătură lui Mannie și profesorului de la Paz când se întorc pe Lună, întrucât le este profund îndatorat și ar fi fost arestat pentru luare de mită și alte infracțiuni. În propriile sale cuvinte "Îi salvez de necazul de a mă transporta [ca pe un condamnat]".
 Hazel Meade, mai târziu Hazel Stone, este o fată de 12 ani care intervine în numele lui Mannie și Wyoh în timpul incursiunii la întâlnirea agitatorilor. Ulterior, Mannie a făcut ca Hazel să se alăture cabinetului său pentru a-i conduce pe copii ca observatori și curieri. Ea este un personaj principal în The Rolling Stones și în romanele ulterioare ale lui Heinlein, mai ales The Cat Who Walk Through Walls .
 Mimi "Mum" Davis este "soția principală" a lui Mannie și de facto matriarhul familiei Davis.
 Greg Davis este soțul de rangul doi al familiei Davis, dar este senior pentru toate scopurile practice, deoarece "bunicul Davis" are probleme mentale. Greg este un predicator al unei religii nespecificate.

Teme majore

Cronologie
Primele șase părți ale cărții se referă la discuțiile dintre protagoniști care justifică și complotează revoluția; următoarele descriu revoluția însăși pe tot parcursul anului. Restul cărții relatează evenimente care au avut loc în lunile de după revoluție, în mai 2076, și o săptămână sau cam așa ceva privind evenimente din octombrie 2076 care au dus la capitularea celor de pe Pământ.

Politică și societate
Profesorul Bernardo de La Paz se descrie ca un "anarhic rațional", nume inventat probabil chiar în acest text. "Anarhiștii raționali" consideră că noțiunile de stat, societate și guvern nu au existență decât ca "acte ale persoanelor responsabile de sine", dar recunoaște că aceasta nu este o credință universală. Dorința de anarhie este echilibrată de logica de care este nevoie de o anumită formă de guvernare, în ciuda defectelor sale Cunoscând acest fapt, un anarhic rațional "încearcă să trăiască perfect într-o lume imperfectă". Când este contestat de Wyoh, profesorul de la Paz răspunde: "În ceea ce privește moravurile, nu există un "stat". Doar persoane. Persoane fizice. Fiecare responsabil pentru propriile sale fapte. Sunt liber, indiferent de regulile care mă înconjoară. Dacă le consider tolerabile, le tolerez; dacă le găsesc prea respingătoare, le încalc. Sunt liber, pentru că știu că eu sunt singur responsabil moral pentru tot ceea ce fac".

Societatea lunară este înfățișată ca cea a Vechiului Vest sălbatic, temperată de apropierea morții prin expunerea la vid și de lipsa femeilor. Deoarece raportul este de aproximativ doi bărbați la fiecare femeie, rezultatul este o societate în care femeile au o putere mai mare, iar orice bărbat care jignește sau atinge o femeie fără voia ei este probabil să fie atacat și aruncat în vid prin cea mai apropiată trapă. Căsătoriile au tendința de a fi un fel de poliandrie, inclusiv căsătoriile în grup și căsătoria în linie a lui Mannie. În discuție cu o femeie din Kentucky, Mannie implică faptul că moșia lunară tridimensională este înregistrată pe numele femeii (sau al femeilor) într-o căsătorie. La un divorț  bărbatul separat (sau bărbații) care au contribuit la costul său i-ar fi fi returnați bani.

Elemente ale scenariului
Ca și în Străin în țară străină, o mână de revoluționari sociali formează o organizație secretă și ierarhică. În acest sens, revoluția amintește mai mult de revoluția bolșevică din octombrie decât de cea americană, iar această asemănare este întărită de aroma rusă a dialectului și de toponimele rusești precum "Noul Leningrad".

Premii și nominalizări
 Premiul Hugo pentru cel mai bun roman (1967). De asemenea, a fost nominalizat în 1966.
 Premiul Nebula pentru cel mai bun roman -  nominalizare (1966)
 Premiul Locus  Top  cele mai bune 10 romane All-time, # 8 (1975), # 4 (1987), # 2 (1998, printre romanele publicate înainte de 1990)
 A primit Premiul Prometheus Hall of Fame (1983)

Influență
Cartea a popularizat acronimul TANSTAAFL ("Nu există o asemenea chestie ca un prânz gratuit") și a ajutat la popularizarea limbajului construit Loglan, care este folosit în poveste pentru o interacțiune precisă om-calculator. The Oxford Dictionary of Quotations creditează acest roman cu prima apariție tipărită a expresiei "Nu există prânz gratuit",  deși fraza și prescurtarea acesteia sunt mult anterioare romanului.

Film
În 2015, a fost anunțat că Bryan Singer a fost atașat pentru a regiza o adaptare a filmului, intitulată Uprising, în dezvoltare la 20th Century Fox.

Lansări cărți audio
Au fost produse două versiuni audio:
 Citită de George Wilson, produsă de Recorded Books, Inc., 1998
 Citită de Lloyd James, produsă de Blackstone Audio, Inc., 1999

Traduceri
 Luna e o doamnă crudă, Editura Vremea, Colecția Super Fiction, 1997, ISBN 973-9162-25-8, traducere de Radu Timnea
 Luna e o doamnă rea, Editura Paladin, Colecția Paladin Sci-fi Masters, 2017, ISBN 9786068673363, traducere de Antuza Genescu

Vezi și
1966 în științifico-fantastic
 Colonizarea Lunii
 Luna în ficțiune
 Dallos

Referințe

Legături externe

 {{OL work|id=59728W|cname=The Moon Is a Harsh Mistress}}
 The Moon is a Harsh Mistress at Worlds Without End
 The Moon Is a Harsh Mistress as first serialized in Worlds of If'': parts one, two, three, four, and five on the Internet Archive
 Proposed movie adaptation:

2075
Inteligența artificială în ficțiune
Romane de Robert A. Heinlein
Premiul Hugo pentru cel mai bun roman
Romane din 1966
Romane științifico-fantastice
Luna în ficțiune
1966 în științifico-fantastic

Luna e o doamnă crudă


Billal Brahimi né le  à Paris en France, est un footballeur international algérien qui évolue au poste d'ailier gauche au Stade brestois 29 en prêt de l'OGC Nice.

Biographie

Débuts professionnels
Originaire de la région parisienne, Billal Brahimi commence le football au Cergy-Pontoise FC, où il joue à partir des U10 jusqu'à rejoindre les U16 de l'AS Saint-Ouen-l'Aumône. Il passe ensuite par le Portugal, au Leixões SC, puis poursuit sa progression au Middlesbrough FC. Brahimi rejoint le Stade de Reims en juillet 2019.

Le Mans FC
En  Billal Brahimi rejoint Le Mans FC, où il est prêté par Reims pour une saison. Il s'impose au Mans comme un joueur clé, terminant meilleur buteur (12 buts) et meilleur passeur (10 passes décisives) du club, ce qui lui vaut d'être nommé parmi les révélations de la saison 2020-2021 du National. Il est en outre le joueur de National ayant délivré le plus de passes clés. Il est l'auteur de deux doublés cette saison-là, sur la pelouse du Sporting Club de Lyon, puis sur la pelouse de l'US Orléans. Il est par ailleurs présent dans l'équipe-type du National cette saison-là.

Angers SCO
Le  est annoncée l'arrivée de Billal Brahimi au Angers SCO, en provenance du Stade de Reims. Il fait sa première apparition sous ses nouvelles couleurs, et en Ligue 1, le  suivant, contre l'Olympique de Marseille. Il entre en jeu à la place d'Angelo Fulgini lors de cette rencontre qui se termine sur un match nul (0-0).

OGC Nice
En , Billal Brahimi rejoint l'OGC Nice pour un contrat de quatre ans et demi. Le montant du transfert s'élève à environ sept millions d'euros.

Le , Billal Brahimi se fait remarquer lors d'un match de Ligue 1 face à l'AC Ajaccio en réalisant son premier doublé. Entré en cours de jeu, il contribue à la victoire des Aiglons par trois buts à zéro ce jour-là.

En sélection
Billal Brahimi possède des origines algériennes mais il représente son pays de naissance en sélection de jeunes. Il joue notamment deux matchs avec l'équipe de France des moins de 19 ans en .

Toutefois, Brahimi est approché par la FAF en 2019, et donne son accord pour rejoindre l'équipe d'Algérie des moins de , sans être appelé par la suite. En , rencontré par un journaliste en zone mixte après un match face au PSG, il ne cache pas son intérêt pour les Fennecs. Le  il est appelé par Djamel Belmadi pour la première fois afin de disputer les 2 matchs de qualifications à la coupe d'Afrique 2023, contre l'Ouganda et la Tanzanie.

Style de jeu
Gaucher, Billal Brahimi est à l'aise des deux pieds et est capable de jouer en tant qu'ailier aussi bien à gauche qu'à droite. Il est décrit comme un joueur athlétique, rapide et capable de répéter les efforts. C'est un joueur collectif mais qui peut également faire la différence tout seul et il est reconnu pour sa puissante frappe de balle. Franck Chalençon, son ancien entraîneur avec la réserve du Stade de Reims précise que Brahimi est plus performant dans un football de transition que dans un football de possession.

Statistiques

En sélection nationale
{| class="wikitable alternance2" style="font-size:95%; text-align:center;"
|+ Statistiques de Billal Brahimi au
|-
! rowspan="2" |Saison
! rowspan="2" |Sélection
! colspan="4" |Phases finales
! colspan="3" |Éliminatoires CDM
! colspan="3" |Éliminatoires CAN
! colspan="3" |Matchs amicaux
! colspan="3" |Total
|-
! Compétition
!style="border-right-style:hidden;width:2em"|  !!style="width:2em"|  !!style="width:2em; border-left-style:hidden;" |
!style="border-right-style:hidden;width:2em"| M !!style="width:2em"| B !!style="width:2em; border-left-style:hidden;" |  Pd !!style="border-right-style:hidden;width:2em" |  M !!style="width:2em" |  B !!style="width:2em; border-left-style:hidden;" |  Pd !!style="border-right-style:hidden;width:2em" |  M !!style="width:2em" |  B !!style="width:2em; border-left-style:hidden;" |  Pd !!style="border-right-style:hidden;width:2em" |  M !!style="width:2em" |  B !!style="width:2em; border-left-style:hidden;" |  Pd

Matchs internationaux
Le tableau suivant liste les rencontres de l'équipe d'Algérie dans lesquelles Billal Brahimi a été sélectionné depuis le  jusqu'à présent.

Palmarès

En club
 OGC Nice
 Finaliste de la Coupe de France en  2022

Distinctions individuelles

 Équipe-type de National 2020-2021
 trophée du plus beau but de la saison en Ligue 1 2022-2023

Notes et références

Liens externes

Footballeur international algérien
Footballeur français
Joueur du Middlesbrough FC
Joueur du Mans FC
Joueur du SCO Angers
Joueur de l'OGC Nice
Joueur du Stade brestois
Naissance en mars 2000
Naissance à Paris
Double nationalité franco-algérienne

Billal Brahimi


Juan Suárez Carvajal (1485 – 6 de outubro de 1584) foi um prelado católico romano que serviu como bispo de Lugo (1539–1561).

Biografia
Juan Suárez Carvajals nasceu em Talavera de la Reina, em Espanha, em 1485. No dia 9 de setembro de 1539 foi escolhido pelo Rei da Espanha e confirmado pelo Papa Paulo III como Bispo de Lugo. A 10 de março de 1561 aposentou-se do seu cargo de bispo e faleceu no dia 6 de outubro de 1584.

Bispos nomeados pelo Papa Paulo III
Mortos em 1584
Nascidos em 1485
Bispos do século XVI

Juan Suárez Carvajal


Jonathan Rabb (28 de abril de 1964) es un escritor, novelista y actor estadounidense.

Biografía
Nacido en Boston, Rabb creció en Princeton, New Jersey, donde su padre Theodore K. Rabb, enseñaba historia. Estudió ciencias políticas en Yale University (de 1982 a 1986) y luego en la Columbia University.

Mientras estudiaba en Yale, Rabb cantó con los Whiffenpoofs y luego trabajó en algunos musicales Off-Broadway (Fermat's Last Tango).
Tras dejar Columbia, Rabb comenzó a escribir novelas. Primero The Overseer en 1998, seguida de The Book of Q en 2001. Rabb comenzó su trilogía de Berlín con Rosa, en 2005.

Rabb también ha publicado cuentos y ensayos en Strand Magazine, The Oxford American, Opera News, The Huffington Post y (Doubleday).

En 2010 se unió al departamento de escritura de la Universidad de Savannah.

Obra

Su novela debut, El señor del caos (The Overseer), fue publicada en 1998 por Crown Publishers, trata sobre el descubrimiento de un manuscrito medieval que guarda un peligroso secreto.

La conspiración de los herejes (The Book of Q) fue publicada en 2001. Trata sobre unas misteriosas muertes y desapariciones en la Ciudad del Vaticano por la conspiración de una secta.

La Trilogía de Berlín: Rosa (2005), que nos presenta al Inspector Nikolai Hoffner y su ayudante Hans Fichte de la Kriminalpolizei. Sombras y luces (2009) ambientada en 1927, cuando un ejecutivo de los entonces nuevos estudios Ufa film studios es encontrado muerto. El segundo hijo (2011) ambientada en vísperas de las olimpiadas de 1936.

Premios

Rosa fue elegida en January Magazine como mejor novela de 2005.

Sombras y luces fue nominada a mejor novela negra por Wall Street Journal en 2012.

Referencias

Escritores en inglés
Novelistas de Estados Unidos
Alumnado de la Universidad Yale
Alumnado de la Universidad de Columbia
Rabb

Jonathan Rabb


Georg Ulrich Stutz (født 5. maj 1868 i Zürich, død 6. juli 1938 i Berlin) var en schweizisk-tysk retslærd.

Stutz studerede i Schweiz og Tyskland, blev Dr. jur. 1892, konstitueret professor i Basel 1894, virkede tillige som dommer, 1895 ekstraordinær professor, 1896 ordentlig professor i Freiburg i. B., 1904 i Bonn, 1916 i Berlin. Han var en af sin tids mest fremragende dyrkere af kirkeretten og dens historie, hans dybtgående og grundlærde forskninger har vundet nyt land for kirkeretshistorien. Som student udgav han Das Verwandtschaftsbild des Sachsenspiegels und seine Bedeutung für die sächsische Erbfolgeordnung (1890), der efterfulgtes af Die Eigenkirche als Element des mittelalterlich germanischen Kirchenrechtes (1895), det grundlæggende Geschichte des kirchlichen Benefizialwesens von seinen Anfängen bis auf die Zeit Alexanders III, I (1895), Die Rechtsnatur des Verlöbnisses nach deutschem bürgerlichem Recht (1900), talen Das Münster zu Freiburg im Breisgau in Lichte rechtsgeschichtlicher Betrachtung (1901), Das Preussische Allgemeine Landrecht und der Eigentümer des Kirchenguts (1905), Die kirchliche Rechtsgeschichte (1905), Der neueste Stand des deutschen Bischofswahlrechtes (1909), Karls der Grossen divisio von Bistum und Grafschaft Chur (1909), Das Eigenkirchenvermögen nach den Freisinger Traditionen (1911), Höngger Meiergerichtsurteile des 16. und 17. Jahrhunderts (1912), Die katholische Kirche und ihr Recht in den preussischen Rheinländern (1915) og Der Geist des Codex iuris canonici (1918). I 1918 blev Stutz medlem af det Preussiske Videnskabsakademi, i hvis Sitzungsberichte han har offentliggjort afhandlinger som Die Schweiz in der Deutschen Rechtsgeschichte (1920), Das Bonner evangelische Universitätspredigeramt in seinem Verhältnis zu Stadt, Kirche und Gemeinde (1921), Reims und Mainz in der Königswahl des zehnten und zu Beginn des elften Jahrhunderts (1921), Kurfürst Johann Sigismund von Brandenburg und das Reformationsrecht (1922) og Die päpstliche Diplomatie unter Leo XIII nach den Denkwürdigkeiten des Kardinals Domenico Ferrata (1925). Fra 1902 har Stutz udgivet Kirchenrechtliche Abhandlungen, hvori der er fremkommet en række værdifulde arbejder. I 1904 stiftede han et kirkeretligt seminar i Bonn, 1917 i Berlin; fra 1908 har han været redaktør af den germanistiske afdeling af Zeitschrift der Savigny-Stiftung für Rechtsgeschichte, af hvilket der fra 1911 udkommer en 3. kanoniskretlig afdeling under Stutz' ledelse; i det nævnte tidsskrift — for øvrigt også i andre tidsskrifter — har han skrevet en mængde afhandlinger, Die Cistercienser wider Gratians Dekret (1919), Die Abstimmungsordnung der Goldenen Bulle (1922) og mange andre —, fine og rammende biografier af Hugo Loersch, Heinrich Brunner, Richard Schröder, Otto von Gierke, Andreas Heusler og andre, anmeldelser og lignende. I Holtzendorff-Kohlers Encyklopädie der Rechtswissenschaft (6. oplag 1904, 7. oplag 1913-15) forfattede Stutz afsnittet Kirchenrecht. Også i det praktiske kirkeliv har Stutz taget virksom del.

Kilder

Retshistorikere
Jurister fra Schweiz
Professorer fra Schweiz
Ansatte ved Basels Universitet
Ansatte ved Freiburgs Universitet
Ansatte ved Bonns Universitet
Ansatte ved Humboldt-Universität zu Berlin
Medlemmer af Det Preussiske Videnskabsakademi
Personer fra Zürich

Ulrich Stutz


An Fargesia longiuscula in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Hsueh f. ngan Y.Y.Dai, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Dieter Ohrnberger. An Fargesia longiuscula in nahilalakip ha genus nga Fargesia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Fargesia

Fargesia longiuscula


Rocca Alta steht für:

 Sperrfort Rocca Alta, autobiographischer Roman von Luis Trenker
 das in diesem Roman als Rocca Alta bezeichnete Werk Verle

Rocca Alta


Otto Skorzeny (12 Haziran 1908 – 5 Temmuz 1975), II. Dünya Savaşı sırasında Alman Waffen-SS komandosu. Budapeşte başkanlık sarayının basılmasını da yönetmiş ve bu sayede Macaristan'ın Almanlara karşı saf değiştirmesini önlemiş Hitler'in meşhur askerlerinden biriydi. II. Dünya Savaşı'nın ardından kurulan gizli Nazi iş birliği örgütü Odessa üyesidir.

Gençliği
Otto Skorzeny uzun bir askerlik geçmişi olan bir orta sınıf Avusturyalı ailenin içinde Viyana'da doğdu. Soyadı, Polonya kökenlidir ve Skorzeny soyadı en uzak akrabalarının bulunduğu Büyük Polonya bölgesinde, Skorzęcin adında bir köyden gelmektedir. Almancaya ek olarak, mükemmel Fransızca konuşurdu ve İngilizceyi yeterli olarak bilmekteydi.

Viyana'da bir üniversite öğrencisi olarak ve Alman ulusal Burschenschaft üyesi olarak tanınmış bir eskrimci oldu. Bir arkadaşıyla beraber kılıç düellosu yaparken yüzüne uzun yıllar izini taşıyacağı büyük bir yara almıştır.

1931 yılında Avusturya'daki Nazi Partisi'ne katıldı ve kısa sürede Sturmabteilung (SA) üyesi oldu. Burada Ernst Kaltenbrunner'in yanında görev aldı. Anschluss'tan (Avusturya'nın ilhakı) sonra uzun boyu ve düzgün fiziği ile Adolf Hitler'in yakın korumalığını yaptı. İnşaat iskeleleri şirketinin işletme müdürü ve ortağı oldu. 1939'da elit bir tümen olan 1. SS Panzer Tümeni "Leibstandarte SS Adolf Hitler"e girdi.

II. Dünya Savaşı
1940 şubatında topçu yüzbaşı olarak Alman Ordusuna katıldı. Fransa ve Hollanda cephelerinde görev aldıktan sonra teğmen olarak Balkan Operasyonuna katıldı. Yine 1940'ta 2. SS Panzer Tümeni "Das Reich"a girdi.

1943'te RSHA'nın Ülke Dışı Sabotaj Bölümü'ne (VI. Şube) alındı.

29 Temmuz 1943'te Benito Mussolini'yi kurtarmak için Alman Hava Kuvvetleri (Luftwaffe) ve Alman Ordusu (Heer) özel ajanlar arasından Hitler tarafından özel olarak seçilip görevlendirildi. 13 Eylül'de yanına aldığı komandolarla birlikte hava harekâtı yapıp Mussolini'yi Gran Sasso Oteli'nden kurtardı. Bundan dolayı operasyonun adı da Gran Sasso Harekâtı'dır.

1943 kasımında Hitler, Bosna'da isyan çıkartan bir lideri öldürmesi için Skorzeny'yi görevlendirdi. Partizan lider kaçmayı başarmıştı fakat bu sefer Rusların eline düşmüş ve dolayısıyla Hitler bu sorundan Skorzeny sayesinde kurtulmuştu.

Ekim 1944'te Hitler, Macaristan İmparatorluk vekili Amiral Miklós Horthy'nin Kızıl Ordu ile gizlice pazarlık yaptığı haberini aldıktan sonra Skorzeny'yi Macaristan'a gönderdi. Macaristan'ın teslim olması, Balkan yarımadasında hâlâ savaşan bir milyon Alman askerinin bağlantısını kesecekti.

Skorzeny, kod adı Panzerfaust Harekâtı (Almanya'da Eisenfaust Operasyonu olarak da bilinir) adlı cüretkar bir işgal girişiminde bulunarak, Horthy'nin oğlu Miklós Horthy Jr.'ı kaçırdı ve babasını devlet başkanlığından istifaya etmeye zorladı. Ardından Macaristan'da diktatör Ferenc Szálasi yönetiminde Nazi yanlısı bir hükûmet kuruldu. Nisan 1945'te, Alman ve Macar kuvvetleri Macaristan'dan sürüldükten sonra, Szálasi ve Ok Haç Partisi merkezli kuvvetleri Avusturya ve Slovakya'da savaşa devam etti. Operasyonun başarısı Skorzeny'yi Obersturmbannführer'e terfi ettirdi.

Skorzeny'yi bekleyen son görevi ise, Ardenler Taarruzu'nda İngilizce konuşabilen Alman casuslarla birlikte Müttefik hatlarına sızmak ve sabote etmekti. Bu taarruzda 150. SS Panzer Tugayı'nın komutanlığını yaptı. Skorzeny'nin planladığı gibi, Greif Operasyonu, çoğu ele geçirilmiş Amerikan Cipleri'nde ve Amerikan üniformaları giymiş yaklaşık iki düzine Alman askerini içeriyordu. Skorzeny, 1907 tarihli Lahey Sözleşmesi uyarınca, ABD üniforması giyerken yakalanan adamlarından herhangi birinin casus olarak idam edileceğinin çok iyi farkındaydı ve bu olasılık, Generaloberst Jodl ve Mareşal von Rundstedt ile çok tartışmaya neden oldu.

Bir avuç adamı yakalandı ve Skorzeny'nin bizzat 1944 Noelini güvenlik nedenleriyle izole bir şekilde geçirmek zorunda kalmaktan hoşlanmayan General Eisenhower'ı öldürmek veya yakalamak için Paris'e bir baskın düzenlediğine dair bir söylenti yaydı.   Eisenhower, Skorzeny için topyekûn bir insan avı emri vererek misilleme yaptı ve Müttefiklerin kontrolündeki bölgelere dağıtılan, ayrıntılı bir açıklama ve bir fotoğraf içeren "Aranıyor" posterleri koydurttu. Toplamda, Skorzeny'nin adamlarından yirmi üçü Amerikan hatlarının gerisinde yakalandı ve on sekizi düşman üniforması giyerek savaş kurallarını ihlal ettikleri için casus olarak idam edildi.

1945'te Obersturmbannführer (Yarbay) rütbesine terfi ettirildi ve Doğu Cephesi'ndeki SS avcı birliklerinin birlik yöneticisi (Verbandsführer) olarak atandı. Skorzeny, Şubat 1945'i, Oder Nehri üzerindeki Schwedt Bridgehead'in savunması sırasında, yalnızca bazıları SS komandoları ve paraşütçüleri olan yaklaşık 5.000 askere komuta eden bir tümgeneral olarak geçirdi. 17 Mart'ta, Müttefikler tarafından ele geçirilmesinin ardından Ren Nehri boyunca kalan son bozulmamış köprüyü Remagen'de sabote etme emri aldı, ancak köprü aynı gün çöktü. Hitler ona Almanya'nın en yüksek askeri ödüllerinden biri olan Meşe Yapraklı Şövalye Demir Haçı madalyası verdi.

Mart 1945'te Skorzeny Alp bölgesine gönderildi ve sözde "Alp kalesinde" son Alman direnişinin örgütlenmesine yardım etmesi gerekiyordu. Bad Aussee'de Nisan sonunda "Schutzkorps Alpenland" adını verdiği çeşitli SS özel birimlerinin 250 ila 300 üyesini topladı.

16 Mayıs 1945'te Skorzeny, Annaberg im Lammertal'deki 3. ABD Piyade Tümeni'nin ABD güçlerine teslim oldu ve sorgulanmak üzere Salzburg'a getirildi. Daha sonra Dachau toplama kampına transfer edildi ve Karşı İstihbarat Birlikleri tarafından sorguya çekildi. Bulge Muharebesi'nde savaş yasalarını ihlal ettiği gerekçesiyle 1947 yılında Dachau Mahkemeleri'nde savaş suçlusu olarak yargılandı. 18 Ağustos 1947 tarihinde Dachau'da bir ABD askeri mahkemesine getirildi. Yargılama üç hafta boyunca sürdü. Dachau'daki duruşmasının ardından Skorzeny, daha fazla soruşturma için Alman makamlarına teslim edildi ve Darmstadt gözaltı kampına transfer edildi.

Savaş sonrası

Hapisten Kaçışı
Skorzeny, Darmstadt'taki bir gözaltı kampında, Nazilerden arındırma mahkemesinin kararını beklerken gözaltına alındı. 27 Temmuz 1948 tarihinde kampa girdi ve yasal bir duruşma için Nürnberg'e götürülmek üzere Skorzeny'i almaya geldiğini iddia eden ABD Askeri Polis üniforması giymiş üç eski SS subayının yardımı ile kamptan kaçtı. Skorzeny daha sonra ABD yetkililerinin kaçmasına yardım ettiğini ve üniformaları sağladığını ileri sürmüştür.

Skorzeny yaklaşık 18 ay boyunca Hjalmar Schacht'ın (Hitler'in eski maliye bakanı) yeğeni Ilhse Lüthje tarafından kiralanan Bavyera'da bir çiftlikte saklandı. Bu süre zarfında Reinhard Gehlen ve Hartmann Lauterbacher (Hitler Gençliği eski başkan yardımcısı) ile temas halinde oldu. Skorzeny, 13 Şubat 1950 tarihinde Paris'teki Champs-Elysées'te bir kafede fotoğraflandı. Ertesi gün Fransız basınında çıkan fotoğraf, Salzburg'a taşınmasına neden oldu. Burada   Alman gazileri ile bir araya geldiği ve o günlerde Ilhse Lüthje ile evlenmek için aynı zamanda karısına boşanma davası açtı.

Kısa bir süre sonra, İspanyol hükûmeti tarafından verilen bir Nansen pasaportu (uluslararası vatansız mültecilere Milletler Cemiyeti tarafından verilen kimlik kartı) yardımı ile Madrid'e taşındı. Orada küçük bir mühendislik işi kurdu. Nisan 1950 tarihinde Fransız gazetesi Le Figaro'nun Skorzeny'nin anılarını yayımlaması sonucu 1.500 komünistin derginin genel merkezinin önünde ayaklanmasına neden oldu.

Askeri danışman

Skorzeny, eski General Reinhard Gehlen tarafından 1953'te Mısır'a gönderildi. Skorzeny, Mısır ordusunu eğitmek için eski SS ve Wehrmacht subaylarından oluşan bir personel topladı. Bu subaylar arasında, SS Generali Wilhelm Farmbacher, Panzer Generali Oskar Munzel, Polonya'da Yahudi İşleri Gestapo Bölümü başkanı Leopold Gleim ve Joachim Daemling'de Skorzeny'ye katıldı. Skorzeny, Mısır Ordusunun eğitimine ek olarak Süveyş Kanalı bölgesinde konuşlanmış İngiliz birliklerine karşı muhtemel saldırı için komando taktikleri vererek Arap gönüllüleri eğitti. Birkaç Filistinli mülteci de komando eğitimi aldı ve Skorzeny 1953-1954'te Gazze Şeridi üzerinden İsrail'e akınlarını planladı. Bu Filistinlilerden biri de Yaser Arafat'tı.

Bu görevden sonra Mısır Cumhurbaşkanı Cemal Abdünnasır'a bir danışman olarak hizmet etmeye devam etti.

Bazı yazarlara göre, İspanya ve Arjantin arasında seyahat etti ve burada Başkan Juan Perón'a danışman olarak ve Eva Perón'un koruması olarak görev yaptı ve "Dördüncü Reich"ın Latin Amerika merkezli olması için bir tutkuyla çalıştı.

Mossad'dan işe alımı iddiası
İsrail güvenlik ve istihbarat dergisi Matara 1989'da, Skorzeny'nin 1963'te Mossad tarafından İsrail'e karşı kullanılacak roketler geliştirmek için Mısır kaynaklı bir proje üzerinde çalışan Alman bilim adamları hakkında bilgi almak için işe alındığını iddia eden bir makale yayınladı. İsrail'in önde gelen gazetesi Yedioth Ahronot, Matara'nın hikâyesi hakkında haber yaparken, hikâyeyi kendi üst düzey Mossad kaynağından doğruladığını söyledi. Eski Mossad başkanı Isser Harel, eski Nazilerin Arap ülkeleri hakkında istihbarat sağlamak için işe alındığı hikâyesini doğruladı.

Ian Black ve Benny Morris 1991'de Skorzeny'nin kimin için çalıştığını bilmiyor olabileceğini yazdılar, ancak 2010'da Tom Segev, Simon Wiesenthal'ın biyografisinde Skorzeny'nin ancak Wiesenthal'in onu aranan savaş suçluları listesinden çıkarması halinde yardım teklif ettiğini yayınladı. Wiesenthal reddetti, ancak Skorzeny sonunda yine de yardım etmeyi kabul etti. Segev, ana kaynağı olarak, Skorzeny'nin işe alınmasında ana rolü Segev'in atfettiği kıdemli Mossad ajanı Rafi Meidan'ı verdi.

Hikâyenin diğer ayrıntıları 2016'da Yossi Melman ve Dan Raviv tarafından yayınlandı. Aldıkları bilgilere göre, bir Mossad ekibi Skorzeny'yi öldürmek için bir plan geliştirmeye başlamıştı, ancak şef Isser Harel onun yerine onu işe almaya karar verdi, içeride bir adam olarak, Mısır'a askeri yardım sağlayan Nazileri hedef alma yeteneklerini büyük ölçüde artıracaktı. İddiaya göre 1962'de Avraham Ahituv ve Rafi Eitan ile çalışarak Mossad için işe alındı ve operasyonlar yürüttü.

Diğer isimsiz kaynaklar Skorzeny'nin Mossad'ın suikasta uğramasını beklediği İspanya'daki evini ziyaret etmesinden sonra işe alındığını iddia etti. Mossad'ın İsrail'deki tesislerinde eğitim ve öğretim gördükten sonra, Mossad için söylentiye göre Mısır hükûmeti için çalışan Alman roket bilimcisi Heinz Krug'a suikast düzenlemek ve Mısır askeri roket sahası Fabrika 333'te beş Mısırlıyı öldüren bir mektup bombası göndermek vardı. Ayrıca Mısır için çalışan Alman bilim adamlarının isimlerini ve adreslerini ve Mısır'a askeri donanım sağlayan Avrupalı paravan şirketlerinin isimlerini de verdiği iddia ediliyor.

Doğrulanmış hiçbir kaynak, Skorzeny'nin İsrail ile çalışma nedenlerini açıklayamaz, ancak macera ve entrikalara can vermiş ve Mossad'ın suikastinden korkmuş olabilir. 22 Ocak 2018'de Der Spiegel'de yayınlanan bir makale, Mossad patronu Isser Harel'in cinayet emrini verdiğini belirterek, Skorzeny'nin Krug'un ölümüyle ilgisi olduğuna dair şüpheleri artırdı.

Diğer faaliyetleri
Otto Skorzeny Francisco Franco'un isteği üzerine İspanya'da yaşamına devam etti. Diğer binlerce eski Nazi gibi, Skorzeny de 1952'de bir Batı Alman hükümeti tahkim kurulu tarafından gıyaben entnazifiziert (denazifiye edilmiş) ilan edildi, bu da artık İspanya'dan diğer Batı ülkelerine vatansız kişiler için özel bir Nansen pasaportuyla seyahat edebileceği anlamına geliyordu. 1957 ve 1958'de İrlanda'yı ziyaret etti. 1958'in sonlarında Avusturya pasaportu almaya hak kazandı. 1959-1969 yılları arasında zamanının bir bölümünü İrlanda'da Kildare ilçesinde satın aldığı 165 dönümlük çiftlik olan Martinstown House'da geçirdi. Skorzeny'in ülkeye sebepsiz yere girişi reddedilemese de, İrlanda hükümeti tarafından oturma vizesi reddedildi ve kalış süresini bir seferde altı hafta ile sınırlamak zorunda kaldı ve İrlanda Askeri İstihbarat Müdürlüğü (G2) tarafından izlendi. 1963'ten sonra ülkeyi nadiren ziyaret etti ve 1971'de Martinstown House'u sattı. 1.93 cm uzunluğunda ve 110 kg ağırlığında, yüzündeki yara izi ile birlikte kolayca tanınabilir biri olarak, İngiliz ve İrlanda basını arasında neden İrlanda'da olduğu konusunda spekülasyonlara neden oldu. Bir Kildare sakini, Skorzeny'i "özellikle arkadaş canlısı olmayan ve yerel halkla gerçekten kaynaşmayan biri" olarak tarif etti. Skorzeny ayrıca Mallorca'da da mülk sahibiydi.

1960'larda Skorzeny, "üniformalı birlikler tarafından yürütülen paramiliter operasyonlar ve sivil ajanlar tarafından yürütülen siyasi savaş arasındaki havzayı sıkıştıracak bir stratejik saldırı personelinin uluslararası direktörlüğü" olarak tasarladığı Paladin Grubu'nu kurdu. Merkezi Alicante, İspanya yakınlarında bulunan Paladin Group gerillaların silahlandırılması ve eğitimi konusunda uzmanlaştı. Bazı ajanları, İspanya İçişleri Bakanlığı tarafından terörist grup ETA'ya karşı gizli bir savaş yürütmek için işe alındı.

Skorzeny 1966 yılında kurulmuş olan İspanyol neo-Nazi grup CEDADE'nin liderliğini yaptı ve bu gruba bir danışman olarak hareket etmesinden dolayı bu örgütün kurucu babalarından biri olarak sayılır.

Skorzeny'nin, Robert Steinbacher ve Otto Steinbauer adı altında Nazi fonları veya (bazı kaynaklara göre) Avusturya istihbaratı tarafından desteklenen Die Spinne (Örümcek) adlı gizli bir örgüt kurduğu, 600 kadar eski SS askerinin Almanya'dan İspanya'ya, Arjantin'e ve oradan diğer ülkelere kaçmasına yardım etti.

Yıllar içinde, Skorzeny, Gehlen ve onların işbirlikçi ağları, sözde Avrupa ve Latin Amerika'da muazzam bir etki kazandılar.

Özel hayatı
1934'te Skorzeny, Margareta Gretl Schreiber ile evlendi ve 1937'de çocukları olmadan boşandılar.

1939'da Emmi Linhart ile evlendi ve 1940'ta Waltraut isiminde bir kızı oldu. 1953'de boşandılar.

1954'te Madrid'de Ilse Lüthje ile evlendi ve ölümüne kadar Lüthje ile birlikte yaşadı.

Ölümü
1970 yılında, Otto Skorzeny'nin omurgasında kanserli iki tümör keşfedildi. İki tümör Hamburg'da bir hastanede  yapılan ameliyat ile çıkarıldı ancak yapılan ameliyattan sonra belden aşağısı felç kaldı. Skorzeny yeniden yürüyebilmek için bir fizyoterapist ile her gün uzun saatler geçirdi ve altı ay içinde tekrar ayağa kalktı. Otto Skorzeny sonunda, 5 Temmuz 1975 tarihinde, Madrid'te akciğer kanserinden öldü. Öldüğünde 67 yaşındaydı. Skorzeny hayatı boyunca Nazizmi hiç kınamadı.

7 Ağustos 1975 tarihinde Madrid'de Katolik cenaze töreni yapıldı fakat cesedi yakıldı ve külleri daha sonra Viyana'ya getirilerek Döblinger Friedhof'ta Skorzeny aile mezarlığında toprağa verildi. Cenaze töreninde "eski yoldaşları" kendisini Hitler selamı ile selamladı ve ayrıca Hitler'in en sevdiği şarkılardan bazılarını söylediler. Aynı zamanda cenazesine katılan eski Mossad ajanlarının verdiği bilgiye göre, cenazesine "tek-kol Nazi selamı vermekte tereddüt etmeyen düzinelerce Alman askeri gazisi ve eşleri katılmıştır".

Kaynakça

1908 doğumlular
Viyana doğumlular
1975 yılında ölenler
Nazi Partisi üyeleri
Avusturyalı Naziler
Avusturyalı Roma Katolikleri
İspanya'daki Avusturyalı gurbetçiler
20. yüzyılda Avusturyalılar
20. yüzyılda Freikorps personeli
Alman Roma Katolikleri
Alman inşaat mühendisleri
SS-Obersturmbannführer
Waffen-SS personelleri
SA subayları
II. Dünya Savaşı'nda Nazi Almanyası'nın askerleri
II. Dünya Savaşı'nda Almanya'nın özel kuvvetleri
II. Dünya Savaşı'nda Avusturyalı askerî personel
Madrid'de ölenler
İspanya'da kanserden ölenler
Akciğer kanserinden ölenler
RSHA personeli

Otto Skorzeny


Olaylar
 10 Ekim - Kerbelâ Olayı yaşandı.
 7 Kasım - Üçüncü Konstantinopolis Konsili başladı.
 Trakya (thema) kuruldu.

Doğumlar

Ölümler
 6 Mayıs - I. Muâviye, İslam Devleti'nin Ali'den sonraki halifesi ve Emevi Hanedanı'nın kurucusu (d. 602)
 10 Ekim
 Ali el-Ekber, Hüseyin'in Kerbela'da öldürülen büyük oğlu (d. 662)
 Hüseyin bin Ali, Muhammed bin Abdullah'ın torunu, Ali bin Ebu Talib'nin oğlu (d. 626)
 tarihi bilinmeyen
 Alkame bin Kays, Tabiun dönemi fıkıh, hadis, kırâat ve tefsir bilgini (d. 591)
 Müslim bin Akil, Hüseyin bin Ali'nin kuzeni

680


Alain Badiou (n. 17 ianuarie 1937, Rabat) este un filozof de limbă franceză, cu orientare marxistă respectiv comunistă, matematician, dramaturg și romancier.

El a fost din 1969 până în 1999 profesor la Universitatea Paris VIII (Université Paris-VIII), apoi director al Institutului de Filosofie din cadrul École normale supérieure (ENS) din Paris. Chiar și după pensionare lucrează încă la Collège international de philosophie. Badiou a fost mult timp unul dintre liderii maoismului francez.

Biografie
Tatăl lui Badiou, Raymond Badiou (1905-1996), a fost profesor de matematică la școlile din Rochefort-sur-Mer, Rabat, Casablanca și Toulouse. În timpul celui de-al doilea război mondial a luat parte la mișcarea Rezistența franceză (La résistance intérieure française). Între anii 1944 și 1958 a fost primar al orașului Toulouse. A fost până în 1958 un membru al Section française de l'Internationale ouvrière (SFIO) și co-fondator al  PSU (Parti socialiste unifié), după care, din cauza politicii din Algeria, va ieși din partidul său și va demisionat din toate funcțiile. Alain Badiou numește cele trei importante influențe ale tatălui său asupra dezvoltării sale, prin urmare, loialitatea față de convingerile sale, intransigența și interesul față de matematică. Interesul său față de filozofie a evoluat din lectura operelor lui Jean-Paul Sartre.

Badiou a fost student la Lycée Louis-le-Grand, apoi la École normale supérieure (1956–1961). A predat la Lycée în  Reims din 1963. Acolo  a început prietenia lui cu dramaturgul și filosoful François Regnault. A publicat mai multe romane până în 1969 la Universitatea din Paris VIII a mers. Badiou a fost foarte timpuriu activ politic, el a fost unul dintre fondatorii Parti socialiste unifié (PSU). PSU a devenit deosebit de important în lupta pentru decolonizare din Algeria. În anul 1964 a scris primul său roman, Almagestes. In 1967 s-a alaturat unui grup de studiu, care era condus de Louis Althusser, de asemenea, el a devenit tot mai mult influențat de Jacques Lacan și a devenit membru al redacției  Cahiers pour l'Analyse. La acel moment el dobândea deja cunoștințe solide în matematică și logică, pe care le-a asociat cu Teoria Lacan. Cele două contribuții la Cahiers anticipează temele importante din lucrările sale de mai târziu.

Revolta studenților în 1968 a dus la o mai puternică legătură de stânga, a luat parte la grupări militante, cum ar fi Union des communistes de France marxiste-léniniste (UCFml). El însuși a spus că UCFml a fost organizația maoistă, care a fost fondată în 1969 de Natacha Michel, Sylvain Lazarus, de el însuși și un mic grup de oameni tineri. În acest timp, Badiou s-au alăturat nou înființata Universitate din Paris VIII / Vincennes-Saint-Denis, un bastion împotriva gândirii culturale. Acolo, el a participat la dezbateri intelectuale aprige cu alți profesori ca Gilles Deleuze și Jean-François Lyotard.

În anii 1980, în timp ce influența lui Althusser și Lacan scădea (Lacan murea iar Althusser era spitalizat la psihiatrie), Badiou publica lucrări mai specifice și mai abstracte precum Théorie du sujet (1982) și opera sa magnum opus, L'Être et l'Événement (1988). Cu toate acestea, el nu s-a distanțat niciodată de Althusser sau Lacan.

În anul 1999 si-a asumat poziția sa față de ENS. De asemenea, este în contact cu alte instituții, cum ar fi Collège international de philosophie. A fost membru în Organisation politique, pe care a fondat-o în 1985, împreună cu colegii din UCFml. Această organizație a fost desființată din 2007. Badiou a fost, de asemenea, un dramaturg de succes; una dintre piesele sale cele mai cunoscute este Ahmed le Subtil.

De aproximativ 10 ani lucrările sale sunt din ce în ce traduse în limba engleză, Ethics, Deleuze, Manifesto for Philosophy, Metapolitics, și Being and Event. Articole publicate în reviste, cum ar fi Lacanian Ink, New Left Review, Radical Philosophy, Cosmos and History   și Parrhesia. În special activitatea sa ajunge să fie văzută de puteri militante din India, RDC și Africa de Sud, ceea ce este neobișnuit pentru un filozofi europeni.

Badiou începea o dispută cu intelectualii din Paris, după ce în 2005 a fost publicată "Circonstances 3: Portées du mot 'juif'" – The Uses of the Word "Jew". Conflictele au apărut în Le Monde și Les Temps Modernes. Lingvistul și lacanistul Jean-Claude Milner, fostul președinte al Jacques Derrida Collège international de philosophie, îl acuză pe Badiou de antisemitism.

Ediții în limba română din opera lui Alain Badiou

 Mic panteon al filosofiei franceze postbelice, trad. de Iulia Dondorici, Editura Tact, Cluj-Napoca, 2018.
 Explicația (alături de Alain Finkielkraut), trad. de Alex Cistelecan, Editura Tact, Cluj-Napoca, 2012.
 Secolul, trad. de Emilian Cioc, Editura Idea, Cluj-Napoca, 2010.
 Sfântul Pavel. Întemeierea universalismului, trad. de Andreea Lazăr, Editura Tact, Cluj-Napoca, 2008.
 Manifest pentru filosofie, trad. Andreea Rațiu, Editura Idea, Cluj-Napoca, 2008.

Bibliografie

 Rémy Bac: La soustraction de l'être. La question ontologique de la verité de Heidegger et Badiou. Paris 2008.
Jason Barker: Alain Badiou. A Critical Introduction. Pluto Press, London 2002.
 A. J. Bartlett, Justin Clemens (Hrsg.): Alain Badiou. Durham 2010.
 Bruno Bosteels: Alain Badiou: Werdegang eines Streitbaren. Laika-Verlag, Hamburg 2012.
 Steven Corcoran (Hrsg.): The Badiou Dictionary. Edinburgh University Press, Edinburgh 2015, ISBN 978-0-7486-4096-6
 Frederiek Depoortere: Badiou and theology. London 2009.
 Timm Ebner/Jörg Nowak: Struktur als Bruch. Alternativen zum autoritären Post-Althusserianismus bei Badiou und Žižek. In: Das Argument Nr. 288, 2010.
 Dominik Finkelde: Politische Eschatologie nach Paulus. Badiou, Agamben, Žižek, Santner. Wien 2007.
 Peter Hallward (Hrsg.): Think again. Alain Badiou and the future of philosophy. London 2009.
 Andreas Hetzel: Der letzte Kommunist. Alain Badiou über Staat und Revolution, in: Franziska Martinsen/Oliver Flügel-Martinsen (Hg.), Demokratietheorie und Staatskritik aus Frankreich. Neuere Diskurse und Perspektiven, Stuttgart 2015 (Steiner), 109-130.
 Adrian Johnston: Badiou, Žižek, and political transformation. The cadence of change. Evanston 2009.
 Jens Knipp, Frank Meier (Hrsg.): Treue zur Wahrheit. Die Begründung der Philosophie durch Alain Badiou. Münster 2010.
 Jean-Jacques Lecercle: Badiou and Deleuze read literature. Edinburgh 2010.
Oliver Marchart: Die politische Differenz. Zum Denken des Politischen bei Jean-Luc Nancy, Claude Lefort, Alain Badiou, Ernesto Laclau und Giorgio Agamben (= Suhrkamp Taschenbuch Wissenschaft. Bd. 1956). Suhrkamp, Berlin 2010.
 Ed Pluth: Badiou. A philosophy of the new. Cambridge 2010 (dt. Badiou – Eine Philosophie des Neuen. Laika-Verlag, Hamburg 2012).
 Wilhelm Roskamm: Alain Badiou und die Philosophie. Grin, München 2008.
 Gernot Kamecke/Henning Teschke (Hrsg.): Ereignis und Institution. Anknüpfungen an Alain Badiou. Tübingen: Narr 2008.
 Erik M. Vogt: "Ästhetisch-Politische Lektüren zum 'Fall Wagner': Adorno - Lacoue-Labarthe - Žižek - Badiou." Turia + Kant, Wien/Berlin 2015. ISBN 978-3-85132-789-2

Note:

Legături externe

 Rezensionen zu Das Erwachen der Geschichte und anderen Werken von Alain Badiou  in der Annotierten Bibliografie der Politikwissenschaft
 Alain Badiou Bibliografie von Diaphanes
 "We Need a Popular Discipline." Contemporary Politics and the Crisis of the Negative. Interview in Critical Inquiry, 34 (Sommer 2008).
 One Divides into Two. Artikel von Badiou. Lacan.com. (englisch)
 "Les réponses écrites d'Alain Badiou"  (PDF; 101 kB) Interviewed by Ata Hoodashtian, for Le journal Philosophie Philosophie, Université Paris VIII.

Nașteri în 1937
Nașteri pe 17 ianuarie
Filozofi din secolul al XX-lea
Filozofi din secolul al XXI-lea
Teoreticieni marxiști
Oameni din Rabat
Francezi din secolul al XX-lea
Absolvenți ai Lycée Louis-le-Grand
Francezi din secolul al XXI-lea

Alain Badiou


Olga Constantinovna Kurylenko ( – Olha Kostiantynivna Kurylenko,  – Olga Konstantinovna Kurilenko; n. 14 noiembrie 1979) este o actriță și fotomodel de cetățenie franceză. La vârsta de 16 ani s-a mutat de la Moscova la Paris pentru a urma o carieră în manechin. Kurylenko și-a început cariera de actriță în 2005, jucând în filmele Hitman și în rolul fetei Bond din 007: Partea lui de consolare (2008). A mai jucat în  Minunea dragostei (2012), alături de Tom Cruise în Oblivion. Planeta uitată (2013) și Russell Crowe în Promisiunea (2014).

Biografie
S-a născut la Berdeansk într-o familie mixtă, tatăl, Konstantin, fiind ucrainean și mama, Marina Alyabysheva, o profesoară de artă bielorusă. La vârsta de 3 ani părinții au divorțat și Olga a rămas cu mama. La vârsta de 18 ani apare pe coperțile revistelor Elle și Vogue, urmate de Madame Figaro și Marie Claire magazines.

Precum și părinții ei, în anul 2000 Olga s-a măritat cu un fotograf de mode francez, Cedric van Mol, de care a divorțat după patru ani. apoi, în 2006 s-a măritat cu un om de afaceri de piese pentru telefoane mobile american, Damian Gabrielle de care a divorțat după un an.

A devenit prezentatoarea brandurilor Bebe, Clarins și Helena Rubinstein. A făcut modelling pentru Roberto Cavalli și Kenzo și a apărut în catalogul Victoria's Secret.

Prima tentativă de actorie a fost apariția sa din videoclipul piesei Love's Divine a lui Seal, filmat în 2003, începându-și cariera în film în 2005 în Franța. În același an a fost imaginea parfumului Kenzo Amour.

Distribuție selectivă
 2005: L'annulaire
 2006: Paris, je t'aime
 2006: Le porte-bonheur (film TV)
 2006: Suspectes (serial TV, șapte episoade)
 2007: Hitman
 2008: Max Payne
 2008: 007: Partea lui de consolare - (Quantum of Solace)
 2009: Kirot
 2010: Tyranny (serial TV, cinci episoade)
 2010: Centurion
 2011: There Be Dragons
 2011: La terre outragée
 2012: To the Wonder
 2012: Seven Psychopaths
 2012: The Expatriate
 2012–2013: Magic City (serial TV, 16 episoade)
 2013: Oblivion. Planeta uitată - (Oblivion)
 2014: Nume de cod: Spionul de noiembrie - (The November Man)
 2014: Promisiunea - (The Water Diviner)
 2015: O zi perfectă - (A Perfect Day)
 2015: Momentum: Urmărire disperată - (Momentum)
 2016: La correspondenza
 2017: Moartea lui Stalin - (La mort de Staline)
 2018: Johnny English Strikes Again''

Note

Legături externe

Olga Kurylenko pe Facebook

Nașteri în 1979
Nașteri pe 14 noiembrie
Ucraineni de origine rusă
Actrițe franceze

Olga Kurylenko


An Maxillaria darienensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John T. Atwood. An Maxillaria darienensis in nahilalakip ha genus nga Maxillaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Panamá. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Maxillaria

Maxillaria darienensis


La prodigiosine est une pyrrole de formule , rencontrée dans la nature comme la substance rouge que produisent de nombreuses souches de Serratia marcescens, ainsi que d'autres gammaprotéobactéries à Gram négatif telles que Vibrio psychroerythrus et Hahella chejuensis. Elle est responsable de la teinte rose apparaissant dans des dépôts qui se forment sur la porcelaine, mal entretenue, telle que celle des baignoires, éviers ou cuvettes de toilettes. Elle fait partie de la famille des prodiginines que produisent certaines gammaprotéobactéries à Gram négatif, ainsi que certaines actinobactéries à Gram positif (par exemple Streptomyces coelicolor). Le nom prodigiosine est dérivé de prodigieux (c'est-à-dire quelque chose de merveilleux).

Métabolite secondaire
La prodigiosine est un métabolite secondaire de Serratia marcescens. Parce qu'il est facile à détecter, il a été utilisé comme système modèle pour étudier le métabolisme secondaire. On sait depuis longtemps que la production de prodigiosine est améliorée par une limitation en phosphate. En effet, dans des conditions de faible teneur en phosphate, il a été montré que les souches pigmentées croissent à une vitesse plus élevée que les souches non pigmentées.

Fonction religieuse
La capacité des souches pigmentées de Serratia marcescens à pousser sur du pain a conduit les scientifiques à faire de ce phénomène une explication possible des miracles médiévaux de transsubstantiation, dans le contexte desquels le pain eucharistique est converti en Corps du Christ. De tels miracles ont conduit le pape Urbain IV à instituer la fête du Corpus Christi en 1264. Cela faisait suite à la célébration d'une messe à Bolsena en 1263, dirigée par un prêtre bohémien qui avait des doutes concernant la transsubstantiation. Pendant la messe, l'eucharistie semblait saigner et chaque fois que le prêtre essuyait le sang, il en apparaissait davantage. Cet événement est célébré dans une fresque du Palais pontifical de la Cité du Vatican, peinte par Raphaël.

Activité biologique
La prodigiosine a reçu un regain d'intérêt du fait de son large éventail d'activités biologiques, telles que des activités antipaludiques, antifongiques, immunosuppressives et antibiotiques. La fonction pour laquelle elle est la plus connue est peut-être sa capacité à déclencher l'apoptose des cellules cancéreuses malignes. Le mécanisme exact de cette inhibition est très complexe et n'est pas entièrement élucidé, mais pourrait impliquer plusieurs processus, y compris l'inhibition de la phosphatase, le clivage par le cuivre de l'ADN double brin, ou la perturbation du gradient de pH par le transport transmembranaire des ions H+ et Cl−. En conséquence, la prodigiosine est une piste médicamenteuse et est en phase d'étude préclinique pour le traitement du cancer du pancréas. La prodigiosine s'est récemment avérée avoir une excellente activité contre Borrelia burgdorferi en phase stationnaire, l'agent causant la maladie de Lyme.

Production

Biosynthèse

La biosynthèse de la prodigiosine et des analogues apparentés, les prodiginines, implique le couplage convergent de trois anneaux de type pyrrole (marqués A, B et C sur la figure 1) à partir de L-proline, L- sérine, L-méthionine, pyruvate et 2-octénal.

L'anneau A est synthétisé à partir de la L-proline par la voie de la synthase peptidique non ribosomique (NRPS) (figure 2), dans laquelle l'anneau pyrrolidine est oxydé, avec la flavine adénine dinucléotide (FAD+) comme coenzyme pour donner l'anneau pyrrole A. Dans la première étape, la proline est attachée à une protéine peptidyl porteuse (PCP) appelée pigG par l'action de l'enzyme pigI puis l'enzyme pigA effectue l'oxydation.

L'anneau A est ensuite étendu via la voie de la polykétide synthase pour incorporer la L-sérine dans l'anneau B (figure 3). Le fragment de cycle A est transféré de la protéine porteuse de peptidyle (PCP) à la protéine porteuse d'acyle (ACP) par un domaine céto-synthase (KS), suivi d'un transfert vers la malonyl-ACP via une condensation de Claisen décarboxylative catalysée par l'enzyme pigJ. Ce fragment est alors capable de réagir avec le carbanion masqué formé à partir de la décarboxylation médiée par le phosphate de pyridoxal (PLP) de la L-sérine, qui se cyclise dans une réaction de déshydratation pour donner le second cycle pyrrole. Cet intermédiaire est ensuite modifié par oxydation de l'alcool primaire en aldéhyde, catalysée par pigM, et méthylation (qui incorpore un groupe méthyle de la L-méthionine sur l'alcool en position 6) catalysée par pigF et pigN. Cela donne la structure cyclique centrale AB prête pour d'autres transformations, y compris en tambjamines ainsi qu'en prodiginines.

Le cycle C est formé à partir de l'addition décarboxylative médiée par le pyrophosphate de thiamine (TPP) du pyruvate au 2-octénal, catalysée par pigD ; pigE convertit ensuite l'intermédiaire en une amine (à l'aide d'un acide aminé et de PLP) prêt pour la condensation intramoléculaire ; pigB oxyde l'anneau résultant à l'aide d'oxygène et de FAD+, donnant le pyrrole.

Enfin, les deux pièces sont combinées par pigC et son cofacteur adénosine triphosphate (ATP) dans une réaction de déshydratation qui établit un système conjugué sur les trois anneaux et achève la synthèse de la prodigiosine.

Laboratoire
Les détails de la première synthèse totale de prodigiosine ont été publiés en 1962, confirmant la structure chimique. Comme pour la biosynthèse, l'intermédiaire-clé était l'aldéhyde AB illustré à la figure 5. Cet aldéhyde a ensuite été préparé par d'autres méthodes et utilisé pour fabriquer de la prodigiosine et des produits naturels apparentés.

Utilisations
Les utilisations pharmaceutiques potentielles de la prodigiosine, ou son utilisation comme teinture, ont conduit à étudier sa production à partir de Serratia marcescens, éventuellement après modification génétique.

Voir aussi
 Obatoclax, un médicament expérimental avec une structure chimique apparentée.

Notes et références

Azole
Pigment biologique

Prodigiosine