ස්පාර්ටකස්( Spártakos;   ක්‍රි.පූ. 111–71 )යනු  තුන්වන වහල් යුද්දයේදී  වහල්නායකවරුන් වූ ක්‍රික්සස්,ගැනිකස් ,කැස්ටස් සහ ඔනොමියස් සමග එක්ව වහල් බවින් පලා විත්  රෝමන් ජනරජයට එරෙහිව සටන් කල ප්‍රධාන තෙරසියානු ග්ලැඩියේටර්වරයෙකි. ස්පාර්ටකස් පිළිබද ඓතිහාසික මුලාශ සමහරක් පරස්පර වුවත් ස්පාර්ටකස් යනු හිටපු ග්ලැඩියේටර්වරයෙක් සහ ප්‍රවීණ යුද නායකයෙක් බව ඓතිහාසික මුලාශ මගින්  පැහැදිලිව පවසයි.

මූලාරම්භය

ග්‍රීක් නිබන්දකවරයෙක් වන ප්ලුටර්ච් ට අනුව ස්පාර්ටකස් යනු සංචාරක තෙරෙසියන් ගෝත්‍රවරයෙකි. ඇපියන් පවසන පරිදි ඔහු වරක් රෝම යුද හමුදා සෙබලෙකු ලෙස සේවය කළ නමුත් පසුව  සිරකරුවෙකු වී ග්ලැඩියේටර් වරයෙකු ලෙස හා අලෙවි කර ඇත.

ෆ්ලොරස් ට අනුව ස්පාර්ටකස් යනු තෙරේසියානු කුළී හේවායෙකුව සිට පසුව රෝමන් සොල්දාදුවෙකු ලෙස සේවයකර ඇත . ඉන්පසු සේවයෙන් පහව වහල්භාවයට පත් වී ඇති අතර පසු කාලයේ ඔහුගේ ශක්තිය සලකා බලා ග්ලැඩියේටර්වරයෙකු බවට පත් වී ඇත.ප්ලුටර්ච් ස්පාර්ටකස්ගේ බිරිද පිලිබදව ද සටහන් තබා ඇති අතර එයට අනුව ඇය මීයෑඩි ගොත්ත්‍රයේ අනාවැකි කියන්නියක්ව සිට ස්පාර්ටකස් සමගම වහල් බවට පත් කර ඇත.

වහල්බවට පත් වීම හා ඉන් පලා යාම.

වෙනස් මූලශ සහ ඒවායේ අර්ථ නිරූපනයට අනුව ස්පාර්ටකස් යනු හමුදා බල ඇනි විසින් අල්ල ගත් වහලෙකි.පසුව ඔහුව ලෙන්ටුලුස් බැටියාටස්ට අයත් ග්ලැඩියේටර් පුහුණු පාසලේ දී පුහුණු කර ඇත.ස්පාර්ටකස් බැරිබර පන්ති  ග්ලැඩියේටර්වරයෙකු ලෙස මුර්මිලෝ යන නමින් පුහුණු කලහ .මෙම සටන් කරුවන් විශාල දිග පලිහක් සහ පළල් අසිපතක්(අගල් 18ක් පමණ දිග) සමගින් සටන් කර ඇත.
ස්පාර්ටකස්  ක්‍රි.පූ.73 දී  තම ස්වාමියන්ගෙන් මිදී පලා යාමට කුමන්ත්රණය කෙරූ ග්ලැඩියේටර්වරයන්ගේ කණ්ඩායමේ සාමාජිකයෙකි.

කුමන්ත්රණය සදහා 70 පමණ පිරිසක් සහබාගී විය.එය සුළු පිරිසක් වුවද ඔවුන් විසින් පුහුණු පාසැල අල්ලාගෙන ග්ලැඩියේටර්වර අවි ආයුද සහ යුද ආවරණ සහිත රථ කිහිපයක්ද අල්ලාගෙන තිබේ.
පසුව මොවුන් පිටු පස යවන ලද හමුදා බල ඇණිද පරාජය කර capua බල ප්‍රදේශයේ කොල්ලකමින් හා තවත් වහලුන් නිදහස් කර ගනිමින් ඔවුනගේ පිරිස් ශක්තිය වැඩි කර ගන්නා ගමින් වඩා ආරක්ෂාකාරී ප්‍රදේශයක් වූ විසුවියස් කන්ද මතට පැමිණියහ.

නිදහස් වීමෙන් පසු පලා ගිය ග්ලැඩියේටර්වර් වරුන් විසින් ස්පාර්ටකස් සහ ගෝල් ජාතික වහලුන් වූ ක්රික්සස් සහ ඔනිමස් ඔවුනගේ නායකයන් ලෙස පත් කර ගත්හ.

තුන්වන වහල් යුද්ධය

ඒ වන විටත් රෝමන් හමුදාව ස්පාඤඤයේ කැරලි මර්දනයට හා තුන්වන මිත්රිදාටික් යුද්ධය සමග සම්බන්ධව සිටි නිසා වහල් කැරැල්ල මැඩ පැවැත්වීම සදහා හමුදා එවීමට බාදා ඇති විය.නමුත් එම යුද්ද වලට වැඩ මෙම කැරැල්ල මැඩ පැවැත්වීම ප්‍රධාන බව වටහා ගත් රෝමන් වරුන් ගේයස් ක්ල්වුඩිස් ග්ලෙබර් ගේ නායකත්වය යටතේ හමුදා බට කණ්ඩයක් පිටත් කර යැවුහ.ඔවුන් ස්පාර්ටකස් ඇතුළු පිරිස කදවුරු ලා සිටි විසූවියස් කන්ද වටා කදවුරු ඉදි කර ගත්හ.කන්ද මත සිටි ස්පාර්ටකස් ඇතුළු පිරිස නිරාහාරව තැබීමෙන් යටත් කර ගැනීමට හැකි වෙති ඔවුන් බලාපොරොත්තු විය.
නමුත් ස්පාර්ටකස් ඇතලු ග්ලැඩියේටර්වර්වරුන් කිහිප දෙනෙක් කබ ආධාරයෙන් විසුවියස් ගිනි කන්දේ ප්‍රපාතය බැස රෝමන්කදවුරු පිටු පස දෙසින් ඔවුන් නොසිතූ ප්‍රහාරයක් එල්ල කර රෝමන් වරුන් විශාල ප්‍රමාණයක් මරා ඝාතනය කළහ.

කැරළිකාරුවන් විසින් දෙවන රෝමන් ප්‍රහාරයද සාර්ථකව පරාජය කර හමුදා අණ දෙන්නා අල්ලාගෙන අනෙකුත් හමුදානායකයින් ඝාතනය කර ඔවුනගේ යුද උපකරණද කැරලි කරුවන් විසින් අත් පත් කර ගන්නා ලදී.
මෙම ජයග්‍රහණය සමගම තවත් බොහෝවහලුන් ස්පාර්ටකස්වට රැස් වන්නට විය.මොවුන් අතර ප්‍රදේශයේ විසූ එඩේරුන් හා ගොපලුන් බොහෝ ප්‍රමාණයක් විය. මේ අයුරින් 70000 දක්වා ස්පාර්ටකස්ගේ පිරිස වර්ධනය විය.

ඉහත ජයග්‍රහණ විසින් ස්පාර්ටකස්ගේ අනර්ඝ උපයශිලිත්වය සනාථ කරන අතර එසේම ඔහු මිට පෙර යුධ අත්දැකීම් තිබී ඇති බවටද කිව හැක.ඔහුගේ කැරළිකරුවන්ගේ යුධ පුහුණුව අඩු වුවත් රෝමන් හමුදාවට -පහරදීමේදී අසාමාන්‍ය උපක‍්‍රම භාවිතා කල අතර සාමාන්‍ය ආයුධ නිපුන ලෙස භාවිතා කළහ. ඔවුන් ක්‍රි.පූ.73-72 ශීත ඍතුවදී නව පිරිස පුහුණු කරමින් සන්නද්ධ කරමින් හා ආයුධ වලින් පරිපුරණ වෙමින් ගත කල අතර ඒ අතර නව ප්‍රදේශ අල්ලා ගනිමින්  ඔවුනගේ ප්‍රදේශය වර්ධනය කර ගත්හ.එසේ අල්ලා ගත ප්‍රදේශ අතර නොලා ,නුසරියා,තුරී සහ මෙටාපොන්ටුම් යන නගරද ඇතුලත් විය. මෙම ප්‍රදේශ අතර දුර ප්‍රමාණය නිසා කැරලිකරුවන් ඔවුනගේ නායකයින් වූ ස්පාර්ටකස් හා ක්රික්සස් ගේ නායකත්වය යටතේ කණ්ඩායම් දෙකකට බෙදී ක්‍රියාත්මක විය.

ක්‍රි.පූ.72 වසන්ත කාලයේදීකැරලිකරුවන් ඔවුනගේ ශීත කදවුර ඇත හැර උතුරට සංක්‍රමණය වීමට පටන් ගත්හ.එම කාලයේදීම මිට පෙර පරාජයන් වලින් තැති ගැන්මට පත්ව සිටි රෝමන් සෙනෙට් මණ්ඩලය ලුසියස් ගෙල්යන් හා ග්‍රනියස් කොනේලියන් ගේ නායකත්වයන් යටතේ හමුදා කණ්ඩයන් දෙකක් පිටත් කරන ලදී.
මෙම හමුදාභට කණ්ඩායම් දෙක මගින් ක්රික්සස්ගේ නායකත්වයෙන් යුත් තිස්දහසක පමණ කැරලිකරුවන් පිරිසක් පරාජය කළහ.නමුත් පසුව ඔවුන් ස්පාර්ටකස් මගින් පරාජයට ලක් විය.
මෙම පරාජයන් ඇපියන් හා ප්ලුටර්ච් ගේ පුළුල් ඓතිහසික කරුණු වල එකීනෙකට පරස්පර අයුරින් විස්තර කර ඇත.

මෙම නොනවතින කැරැල්ල නිසා රෝමන් සෙනෙට් සභාව තැති ගැන්මට පත්ව සිටි අතර ,රෝමයේ ධනවත්ම පුද්ගලයා වු මාර්කස් ලිසිනියස් ක්‍රරස්සස් මෙම කැරැල්ල නැවැත්විය හැකි එකම පුද්ගලයා ලෙස සෙනෙට් සභාව විසින් පත්කර ගන්න ලදී.
ක්‍රරස්සස් විසින් බල ඇණි අටක රෝම සොල්දාදුවන් හතලිස්දහසක පිරිසකට පුහුණුව ලබා දුන් අතර ඔවුන් කටුක ,කුරිරැ හා විනයගරුකවීමට   පුහුණු කර දඩුවම් දීම සදහා වු විනාශකාරී යුද ඒකකයක් නැවත පිහිටු විය.
ඒ වනවිට ස්පාර්ටකස් ඇතුළු පිරිස පැහැදිලි කල නොහැකි හේතුන් නිසා ඉතාලියේ දකුණු දෙසට පසුබැස සිට නැවතත් ක්‍රි.පූ.71 දී උතුරට සංක්‍රමණය වන්නට පටන් ගත්හ.
ක්‍රරස්සස් ඔහුගේ භට කණ්ඩායම් හයක් ප්‍රදේශයේ දේශසීමා වෙත යවා ඔහුගේ නියෝජිත මුමියස් සමග කණ්ඩායම් දෙකක් ස්පාර්ටකස්ගේ පිටු පසින් වරින් වර යෙදවිය.ඔවුන් හට ස්පාර්ටකස් ඇතුළු පිරිසට පහර නොදීමට අණ කල තිබුණු නමුත් ඔවුන් ස්නොචිත අවස්තවක් බලා ස්පාර්ටකස් ඇතුළු පිරිසට ප්‍රහාරයක් එල්ල කළහ.නමුත් මෙම පහර දීමෙන් ජය අත් වුයේ ස්පාර්ටකස්ටය.
මෙයින් පසු ක්‍රරස්සස්ගේ හමුදා කිහිප වරක් පහර දී ජයග්‍රහණ ලබාගත් අතර එමගින් ස්පාර්ටකස් ඇතුළු පිරිස තවත් ලුනේනියහි දකුණු දෙසට යොමු කළහ.මෙමගින් ක්‍රරස්සස්ට වැඩි වාසි හිමි විය.
ක්‍රි.පූ.71 අවසන් වන විට ස්පාර්ටකස් රේගියම් හි කදවුරු ල සිටියහ.

ප්ලුටර්ච්ට අනුව ස්පාර්ටකස් සිසිලියන් මුහුදු මංකොල්ලකරුවන් සමග ඔහු ඇතුළු දෙදහසක පිරිසක් සිසිලි වෙත ගෙන යාම පිලිබදව ගිවිසුමකට එලබ අති අතර  එමගින් ඔහු සිසිලිහි වහල් කැරැල්ලක් ඇති කර තම පිරිස වැඩි කර ගැනීමට බලාපොරොත්තු විය.
නමුත් මුහුදු මංකොල්ලකරුවන් විසින් ගෙවීම ගෙන ස්පාර්ටකස් ඇතුළු පිරිස පවා දෙන ලදී.
කැරලිකරුවන් විසින් පලායාම සදහා යාත්‍රා තැනීමට උත්සහ ගත බවට සුළු සාධක ඇති අතර නමුත්  ක්‍රරස්සස් විසින් එම උත්සාහයන් නැවත්වීමට පියවර ගත් නිසා ඒවා අත්හැර දමා ඇත.
මේ නිසා පසුව ස්පාර්ටකස් ඇතුළු කැරලිකරුවන් රෙගියම් දෙසට පසුබැස ගිය අතර ක්‍රරස්සස්ගේ හමුදාවන්ද ඒ දෙසට පැමිණ රෙගියම් දේශ සන්ධිය හරහා ඔවුනගේ බලකොටු ඉදි කර ගත්හ.
මෙලෙස කැරලිකරුවන් වැටලූ ක්‍රරස්සස්ගේ හමුදා ස්පාර්ටකස් ඇතුළු පිරිසට පිටින් පැමිණෙන සැපයුම් මාර්ග ඇහිරිය.

මේ කාලයේදීම පොම්පේ හි මහා හමුදාව හිස්පනියහි සිට නැවත පැමිණි සිටි අතර සෙනෙට් සභාව විසින් ඔවුන්හට දකුණු දෙසට ගොස්  ක්‍රරස්සස්ගේ හමුදා සමග සම්බන්ද වීමට අණ කරන ලදී.නමුත් මේ නිසා තමාගේ යුද වියදම් අධික වනු ඇති ක්‍රරස්සස් බිය විය.
මේ අතර තුර ස්පාර්ටකස් ක්‍රරස්සස් සමග ගිවිසුමකට පැමිණීමට අසාර්ථක උත්සහයක් ගත් අතර ක්‍රරස්සස් එය ප්‍රතික්ෂේප කල විට ස්පාර්ටකස් ගේ පිරිස කොටස් වලට බෙදී බ්රුටියම් හි පෙටලීය දකුණු කදු දෙසට(වර්තමානයේ ස්ට්රෝන්ගොලි) පසු බසින ලද අතර ක්‍රරස්සස්ගේ හමුදාව ඔවුන් ලුහුබදිමින් පැමිණියහ.

රෝම හමුදාවන් ස්පාර්ටකස්ගේ ප්‍රධාන කණ්ඩායමෙන් වෙන් වූ කුඩා කණ්ඩායම් අල්ලා ගැනීමට සමත් වූ අතර ඔවුන් අතර සංයමය නැතිවී තිබූ අතර ඔවුන් කුඩා කණ්ඩායම් වලට කැඩී තනි කණ්ඩායම් වශයෙන් පැමිණෙන රෝමන් හමුදාවන්ට පහර දෙන්නට විය.
ස්පාර්ටකස් ඔහුගේ හමුදාවන් නැවත හරවා ඔවුනගේ සම්පුර්ණ ශක්තිය යොදා රෝමන් හමුදාවට පහර එල්ල කල අතර නමුත් ඔවුන්ව වැටලු රෝමන් හමුදාව විසින් කැරලිකරුවන් විශාල ප්‍රමාණයක් සටන් භූමියේදී මරා දමන ලදී.

ක්‍රි.පූ.71දී සිදු වූ මම අවසන් සටනේදී ස්පාර්ටකස් පරාජයට පත් වූ බවට පෙනෙන අතර මෙම ප්‍රදේශය වර්තමානයේ සෙනර්චියා දේශ භූමිහි සේල් නදියී දකුණු ඉවුර ආශිත ප්‍රදේශය වන අතර 1899 දී මෙම ප්‍රදේශයෙන් රෝමන් යුගයේ අසිපත් හා යුද ආවරණ සොයා ගෙන ඇත.

ප්ලුටර්ච්ට ඇපියන් හා ෆ්ලොරස් යන සියල්ලන්ටම අනුව ස්පාර්ටකස් රෝමන් හමුදාව සමග පැවති අවසන් සටනේදී මිය ගොස් ඇති අතර නමුත් ඇපියන් තව දුරටත් පවසා ඇති පරිදි ස්පාර්ටකස්ගේ සිරුර සොයා ගැනීමට හැකිවී නොමැත. රෝමන් හමුදාව විසින් අල්ලා ගත් හයදහසක පමණ කැරලිකරුවන් පිරිසක් රෝමයේ සිට කැපුවා දක්වා වූ මාර්ගය දෙපස කුරුසවල ඇණ ගැසීමෙන් මරණයට පත් කර ඇත.

References

ස්පාර්ටකස්


FIM-92 Stinger alçak irtifadaki düşman uçak ve helikopterlerine karşı kullanılan, bir kişi tarafından taşınabilen, omuzdan ateşlenen, hedeften yayılan kızılötesi ve morötesi ışınlarla yönelen, pasif güdümlü ateşle-unut tipi hava savunma füze sistemidir. Tek personel tarafından MANPADS (Omuzdan atılarak) kullanılması, yüksek isabet ve tahrip özelliği gibi sebeplerle kara birliklerinin hava savunmasında önemli bir yere sahiptir. Kaideye monte batarya sistemleri oluşturulabilir. Ayrıca helikopter ve her çeşit kara aracına monte edilebilir.

Şu an itibarıyla ABD dışında 29 ülkenin hizmetindedir. 1981 yılında üretimine başlanmıştır. Üreticileri, General Dynamics/Raytheon Corporation. ve lisanslı olarak da Alman EADS'tır.

Füze 1,52 metre boyunda 70 mm çapında 10,1 kg ağırlığındadır, (kanister başlık dahil) 15,2 kg ağırlığındadır. Menzili 1-4,8 kilometredir.

Operasyonel Geçmiş
Stinger, Sovyet-Afgan Savaşı, Körfez Savaşı ve Afganistan Savaşı da dahil olmak üzere yıllar boyunca bir dizi çatışmada kullanılmıştır. Sovyet-Afgan Savaşı sırasında Stinger, ABD tarafından Afgan isyancılara tedarik edildi ve Sovyetler Birliği'nin Afganistan'dan güçlerini çekme kararında önemli bir rol oynadı. Stinger ayrıca dünyanın dört bir yanındaki çatışmalarda çeşitli diğer ülkeler tarafından da kullanılmıştır.

Kullanıcılar

 : EADS tarafından lisans altında üretiliyor.

 :

 :

 : Stinger füzeleri ROKETSAN tarafından lisans altında üretiliyor. 4.800+ Stinger füzesi, "Stinger Hava Savunma Güdümlü Füze Sistemi Avrupa Ortak Üretim Programı" kapsamında tedarik edildi. Temmuz 2000'de ek 1.000 Stinger ihtiyacı belirlendi ve teslimatlar 2003'te tamamlandı..
  UNITA
 :

Ayrıca Bakınız

 9K38 Igla (SA-18 "Grouse") – Soğuk Savaş sırasında Sovyetler Birliği'nin eşdeğer füzesi
 9K333 Verba – 9K38 Igla yerine Rusya tarafından geliştirilen füze
 Grom – (Polonya)
 QW-1 Vanguard – (Çin)
 Starstreak –  (İngiltere)
 Type 91 –  (Japonya)

Kaynakça

Karadan havaya füzeler
Amerika Birleşik Devletleri yapımı füzeler

FIM-92 Stinger


හෙද සේවය පිළිබදව වූ අර්ථ දැක්වීම සහ එහි ප්‍රායෝගික ක්‍රියාකාරකම් කාලයෙන් කාලයට කැපීපෙනෙන ලෙස වෙනස් වුවද සියළුම සංස්කෘතීන් තුළ හෙද සේවය පැවත ඇත. අතීතයේදී හෙද සේවය පිළිබදව ඉංග්‍රිසී භාෂාවෙන් කරන ලද විග්‍රහ කිරීමකට අනුව කුඩා දරුවකු හට මව්කිරි දීම සහ රැක බලාගැනීම සදහා යොදවන ලද කාන්තාවක් හෙදියක් ලෙසට හැදින්වුණි. මුලින් සදහන් කරන ලද කාර්ය ඉටු කරන හෙදිය කිරි මව ලෙසද පසුව සදහන් කරන ලද කෘත්‍ය ඉටුකරන හෙදිය අංකපාලි ලෙසද හැදින්වුණි. 15 වන ශතවර්සයේදී කාන්තාවක් හෝ වෙනත් පුද්ගලයෙකු මගින් වෙනත් අයෙකු රැක බලා ගැනීම හෝ උපදෙස් දීම පිළිබදව අදහසක් ගොඩ නැංවුණි. මේ සංකල්පය මත පදනම්ව හෙද සේවය වර්ධනය වූ අතර රැක බලාගැනීම යන අදහස වඩාත් පුළුල් ලෙස නූතන හෙද සේවයෙහි ජීවිතයේ ගුණාත්මක බව වර්ධනය කරගැනීම සදහා යොදා ගැනේ.

නූතන හෙද සේවය සොයා ගැනීමට ප්‍රථම මෙහෙණිවරුන් සහ හමුදා සේවකයින් විසින් සේවාවක් ලෙස හෙද සේවය සපයන ලදී. නූතන හෙද සේවයෙහි පුරාතන ආගමික සහ යුධමය සාක්ෂි අද වුවද බොහෝ රටවල දක්නට ඇත. උදාහරණයක් ලෙස බ්‍රිතාන්‍යයෙහි ජේෂ්ඨ හෙදියන් සිස්ටර් හෙවත් කන්‍යා සොහොයුරිය යන තේරුම ඇතිව භාවිතා කරයි.

හෙද සේවයෙහි ඉතිහාසයේ කැපීපෙනෙන වර්ධනයක් ඇති වූයේ යුධසමයෙහි සොල්දාදුවන්ට සත්කාර කිරීම සදහා ක්‍රියාකාරී වූ ෆ්ලෝරන්ස් නයිටින්ගේල්ගෙන් පසුවය. ඇය හෙදියකගේ සටහන් නම් කෘතියෙහි ඇති කරන ලද මූලධර්මයන් අනුව යමින් වෘත්තීමය හෙද සේවාවක් සදහා මුල්ගල් තබන ලදී. යුධ සමයේදී ක්‍රියාකාරී හෙදික් වූ මේරි සිකෝල් , ඇමරිකාවේ සහ ජපානයෙහි හෙද විද්‍යාල ස්ථාපිත කරන ලද ඇග්නස්  එලිසබත්  ජෝන්ස් හා 1873 දී උපාධි ලැබූ ඇමරිකාවේ මුල්ම පුහුණු හෙදිය වූ  ලින්ඩා රිචඩ්, මෙම වෘත්තියෙහි වර්ධනය සදහා කැපීපෙනෙන මෙහෙයක් ඉටු කළ අනෙකුත් හෙදියන්ය.

නවසීලන්තය 1901 සැත්තැම්බර් 12 වැනිදා ස්ථාපිත කරන ලද හෙදියන් ලියාපදිංචි කිරීමේ පනත මගින් ජාතික වශයෙන් හෙදියන් පාලනය කළ මුල්ම රට වේ. එලන් ඩොරකි මෙලෙස ලියාපදිංචි වූ මුල්ම හෙදියයි. උතුරු කැරෝලිනාව ඇමරිකා එක්සත් ජනපදයේ 1903 දී හෙද ලියාපදිංචි බලපත්‍ර නීතිය ස්ථාපිත කරන ලද මුල්ම ප්‍රාන්තයයි.

හෙදියන් වෛද්‍ය ක්ෂේත්‍රයෙහි ධූරාවලියන් සමග විවිධ ගැටළු සහගත තත්වයන්වලට මුහුණ පා ඇත්තේ ඔවුන්ගේ මූලික කෘත්‍ය වෛද්‍යවරුන්ගේ උපදෙස්වලට අනුව ක්‍රියා කාරීවීමයි යන වැරදි ආකල්පය හේතුවෙනි.මෙවන් සදහන් කිරීමක් නයිටින් ගේල්ගේ ප්‍රකාශනයන්හි සදහන් නොවන අතර වෛද්‍යවරුන් පිළිබදව රචිතව ඇත්තේ සාපේක්ෂ වශයෙන් ඉතාම කුඩා අවස්ථාවන් කීපයක පමණි.

නූතන යුගවලදී හෙද සේවයන්ගේ දැනුම සහ උපාධීන් සංවර්ධනය කිරීම සදහා යෝජිතව ඇති අතර ඔවුන්ගේ වෘත්තීය දැනුම පුළුල් කර ගැනීම සදහා විවිධ සගරාවල ලිපි අන්තර්ගත වේ. හෙද වෘත්තිකයන් සෞඛ්‍ය සේවය තුළ කළමණාකාරිත්වයෙහි ප්‍රධාන මෙහෙයක් ඉටුකරන අතර ඔවුන් විශ්ව විද්‍යාලවල සමීක්ෂණ තනතුරු ද දරති.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Nursing#History_of_nursing

හෙද සේවයෙහි ඉතිහාසය


Andorras U/16-fodboldlandshold er Andorras landshold for fodboldspillere, som er under 16 år og administreres af Federació Andorrana de Futbol] (FAF).

U/16-fodboldlandshold
U/16-fodboldlandshold i Europa

Andorras U/16-fodboldlandshold


A 23-a ediție a Campionatului European de Atletism s-a desfășurat între 6 și 10 iulie 2016 la Amsterdam, Țările de Jos. Au participat 1339 de sportivi, veniți din 51 de țări.

Stadionul Olimpic
Probele au avut loc pe Stadionul Olimpic din Amsterdam. Acesta a fost construit pentru Jocurile Olimpice de vară din 1928.

Rezultate
RM - record mondial; RE - record european; RC - record al competiției; RN - record național; PB - cea mai bună performanță a carierei

Masculin

Feminin

Clasament pe medalii

Participarea României la campionat
23 de atleți au reprezentat România.

 Andrei Toader – greutate - locul 6
 Mădălina Florea – semimaraton - locul 7
 Adelina Pastor – 400 m - locul 16, 4×400 m - locul 7
 Anamaria Ioniță – 4×400 m - locul 7
 Sanda Belgyan – 400 m - locul 26, 4×400 m - locul 7
 Andrea Miklos – 4×400 m - locul 7
 Florina Pierdevară – 800 m - locul 16, 1500 m - locul 13
 Ionuț Andrei Neagoe – 200 m - locul 17, 4×100 m - locul 16
 Daniel Budin – 4×100 m - locul 16
 Ioan Andrei Melnicescu – 4×100 m - locul 16
 Cătălin Cîmpeanu – 4×100 m - locul 16
 Andrei Gag – greutate - locul 16
 Elena Panțuroiu – triplusalt - locul 16
 Ancuța Bobocel – 3000 m obstacole - locul 17
 Andreea Ogrăzeanu – 100 m - locul 18
 Claudia Bobocea – 800 m - , 1500 m - locul 19
 Anamaria Nesteriuc – 100 m garduri - locul 20
 Paula Todoran – semimaraton - locul 22
 Marius Ionescu – semimaraton - locul 25
 Marian Oprea – triplusalt - locul 27
 Andreea Pîșcu – semimaraton - locul 45
 Liliana Danci – semimaraton -
 Andrei Toader – greutate -

Participarea Republicii Moldova la campionat
8 atleți au reprezentat Republica Moldova.

 Zalina Marghieva – ciocan - locul 5
 Serghei Marghiev – ciocan - locul 8
 Marina Nichișenco – ciocan - locul 14
 Natalia Stratulat – disc - locul 20
 Roman Prodius – semimaraton - locul 22
 Ivan Emilianov – greutate - locul 25
 Dimitriana Surdu – greutate - locul 25
 Vladimir Letnicov – triplusalt - locul 26

Note

Legături externe

  European Athletics Championships la Asociația Europeană de Atletism
  2016 European Champs la athleticspodium.com

Atletism
2016
Amsterdam
Competiții sportive internaționale găzduite de Țările de Jos

Campionatul European de Atletism din 2016


Rainer Brandt (né le  à Berlin) est un acteur allemand, notamment de doublage.

Biographie
En supposant qu'il s'agit d'un studio de cinéma, Rainer Brandt se présente à un studio de doublage en 1954. Après que le réalisateur Alfred Vohrer l'auditionne, il obtient son premier engagement en tant que doubleur. Parallèlement, il suit une formation d'acteur à l'école d'art dramatique Max-Reinhardt. En 1958, il commence le doublage pour la DEFA. Il obtient des rôles de doublage plus importants à l'ouest. Brandt est la voix d'Elvis Presley dans la plupart de ses films, prêtant plus tard sa voix à Tony Curtis et Jean-Paul Belmondo. Il l'est aussi pour Mario Adorf dans Winnetou.

Brandt travaille pour Karlheinz Brunnemann chez Deutsche Synchron et fonde sa propre société de doublage au milieu des années 1970, aujourd'hui Brandtfilm. Il est l'auteur des dialogues allemands de nombreux films avec Terence Hill et Bud Spencer, dans lesquels il réalise également des dialogues et est également à l'origine des doublages de nombreux films avec Louis de Funès, Adriano Celentano et Pierre Richard.

Brandt fait sa percée en tant que dialoguiste en 1972 avec la série Amicalement vôtre avec Roger Moore et Tony Curtis. Le succès de la série en Allemagne est en grande partie dû au doublage, qui comprend un certain nombre de blagues et de jeux de mots pas présents dans la version originale. Il qualifie lui-même ce style de doublage, qui s'écarte de l'original et en partie délibérément à la limite de la distorsion du sens, de Schnodderdeutsch. Curtis, marié à une Allemande, est très enthousiasmé par la version allemande ; il veut que Brandt écrive les scénarios originaux de la série, mais avant que cela ne se produise, Moore et Curtis se disputent et la série est arrêtée.

Brandt écrit les livres de dialogue pour la série télévisée M*A*S*H, dans laquelle il est la voix du haut-parleur, et pour de nombreuses autres séries : Papa Schultz, Max la Menace, La Vie de famille, Seinfeld et Frasier.

De la fin des années 1960 et jusque dans les années 1970, Brandt met des mots pleins d'esprit dans la bouche de footballeurs et d'entraîneurs dans de courts clips dans la rubrique Rainer Brandts Spezialkamera dans l'émission Das aktuelle Sportstudio de ZDF.

De  à , il joue le rôle du ministre de la Sécurité d'État dans la comédie musicale Hinterm Horizont au Theater am Potsdamer Platz à Berlin et au Hamburger Operettenhaus.

Vie privée
La famille de Rainer Brandt est également habituée au doublage : sa femme, l'actrice Ursula Heyer, est par exemple Joan Collins dans Dynastie. La fille Judith Brandt est également très active dans le doublage. Elle double Sophie Marceau et Monica Bellucci, entre autres, et a maintenant repris la direction du studio de doublage de Brandt. Son fils Andrej Brandt est Larry Hovis dans Papa Schultz et Gary Burghoff dans M*A*S*H.

Rainer Brandt n'est lié ni à l'acteur et doubleur Volker Brandt ni à l'acteur Matthias Brandt.

Filmographie
 1957 : Cadillac (TV)
 1958 : Gesucht wird Mörder X (série télévisée)
 1959 :
 1960 : Die Nacht in Zaandam
 1960 :
 1960 : L'Île du sadique
 1960 : Le Vengeur défie Scotland Yard
 1960 : Confession du Mardi-Gras
 1960 :
 1960 :
 1960 : La Jeune Pécheresse
 1961 : Zeit des Glücks (TV)
 1961 : La Grande Roue
 1961 :
 1962 : Agence matrimoniale Aurora
 1962 : Genosse Münchhausen
 1963 : Das große Vorbild (TV)
 1963 : Tödliche Töne (TV)
 1963 : Einer unter ihnen (TV)
 1964 : Casanova wider Willen (TV)
 1964 : Der Kaiser vom Alexanderplatz (TV)
 1964 : Gewagtes Spiel (série télévisée): Herzbube
 1966 : Prairie-Saloon (TV)
 1966 : Un cercueil de diamants
 1966 : : Ein Schritt vom Wege (série télévisée)
 1966 : Mes funérailles à Berlin
 1967 : Orgel und Rakete (TV)
 1968 : Le Château des chiens hurlants
 1968 :
 1968 : Die Mühle von Sanssouci (TV)
 1968 :
 1968 : Les Cavaliers de la route: Auf eigene Rechnung (série télévisée)
 1969 : La Kermesse des brigands (série télévisée, 13 épisodes)
 1978 : Zwei himmlische Töchter (série télévisée)
 1980 :  (TV)
 1981 :
 1983 : Ein Mord liegt auf der Hand (TV)
 1987 : Ein Heim für Tiere: Danke, Caruso (série télévisée)
 1988 : Berliner Weiße mit Schuß (série télévisée): Der Seitensprung/Pilzzeit/Alte Freundschaft
 1996 : Sylter Geschichten: Urlaub mit Hindernissen (série télévisée)

Références

Liens externes

Acteur allemand de cinéma
Acteur allemand de doublage
Directeur de doublage
Naissance en janvier 1936
Naissance à Berlin
Naissance dans le Troisième Reich

Rainer Brandt


Egalitate de gen - ocuparea funcțiilor de conducere în învățământul superior

Cadru strategic internațional

La nivel internațional și european, strategiile analizate se dovedesc a fi favorabile accesului femeilor în funcții de conducere în învățământul superior. Una din direcțiile strategice stabilite de Agenda ONU 2030 pentru Dezvoltare Durabilă, prin Obiectivul de dezvoltare durabilă 5 – Realizarea egalității de gen și împuternicirea tuturor femeilor și fetelor – este "Ensure women's full and effective participation and equal opportunities for leadership at all levels of decision-making in political, economic and public life".

La nivel european, cadrul de referință în domeniul egalității de gen este reprezentat în prezent de Angajament strategic pentru egalitatea de șanse între femei și bărbați 2016-2019, care vine în completarea Pactului european pentru egalitatea de gen 2011-2020. Prioritățile Angajamentului strategic pentru egalitatea de șanse între femei și bărbați 2016-2019 sunt aceleași cu cele enunțate în strategia anterioară a Comisiei Europene, printre care se numără și "promovarea egalității între femei și bărbați în procesul decizional".

Conform Angajamentului strategic pentru egalitatea de șanse între femei și bărbați 2016-2019 "inegalitățile de gen în cadrul organelor decizionale ale organizațiilor de cercetare au fost reduse: procentul de femei care conduc instituții a crescut în 15 dintre cele 20 de state membre ale UE pentru care au fost disponibile date din anii 2010 și 2014". Totuși, în acest domeniu încă sunt necesare măsuri de reducere a inegalităților. De aceea, unul din obiectivele strategiei actuale în domeniul prioritar Egalitatea în procesul de luare a deciziilor este îmbunătățirea colectării datelor și a echilibrului de gen în pozițiile decizionale din organisme de cercetare.

Cadrul normativ în România
Una din recomandările Comitelului CEDAW adresate României în anul 2017 cu ocazia prezentării Raportul Combinat 7 și 8 privind eliminarea tuturor formelor de discriminare împotriva femeilor a fost "Punerea în aplicare a planurilor de combatere a segregării ocupaționale, creșterea nivelului de participare a femeilor la luarea deciziilor în sfera economică".

La nivel național sunt transpuse aceste prevederi în Legea nr. 202/2002 privind egalitatea de șanse și de tratament între femei și bărbați. Mai precis, articolul 21, alin. 1 menționează că "Instituțiile și autoritățile publice centrale și locale, civile și militare, unitățile economice și sociale, precum și partidele politice, organizațiile patronale și sindicale și alte entități nonprofit, care își desfășoară activitatea în baza unor statute proprii, promovează și susțin participarea echilibrată a femeilor și bărbaților la conducere și la decizie și adoptă măsurile necesare pentru asigurarea participării echilibrate a femeilor și bărbaților la conducere și decizie". Dar, cu toate că există un cadru legislativ, dar și o strategie în domeniul egalității de șanse între femei și bărbați pentru perioada 2018-2021, Legea educației naționale (Legea nr. 1/2011 cu modificările și completările ulterioare) nu transpune principiul egalității de șanse în Capitolul XI, secțiunea 1, care se referă la structurile de conducere în instituțiile de învățământ superior de stat sau particulare, dar nici obligația respectării unor cote de gen în structurile de conducere, la fel cum nu există, de altfel, în România, cote de gen pentru reprezentarea politică a femeilor.

Note

Egalitatea de gen


نهر برينتا كان يسمى سابقا ميدقوس وهو نهر في شمال إيطاليا ينبع من مقاطعة ترينتو ويصب في البحر الأدرياتيكي وقرببادوفا يتفرع إلى قسمين يسمى الأول ميدقوس الكبير والآخر ميدقوس الصغير.

مراجع

أنهار إيطاليا
أنهار ترينتينو
أنهار مقاطعة بادوفا
ممرات مائية في إيطاليا
أنهار مقاطعة فيشنزا

برينتا


Geçmiş, bir yer ismi, aşağıdaki anlamlara gelebilir:
 Geçmiş, İvrindi – Balıkesir ili İvrindi ilçesine bağlı mahalle
 Geçmiş, Terme – Samsun ili Terme ilçesine bağlı mahalle

Geçmiş


Viscount Hood, of Whitley in the County of Warwick, is a title in the Peerage of Great Britain. It was created in 1796 for the famous naval commander Admiral Samuel Hood, 1st Baron Hood. He had already been created a Baronet, of Catherington, in the Baronetage of Great Britain on 20 May 1778, and Baron Hood, of Catherington in the County of Southampton, in the Peerage of Ireland in 1782.

In 1795, his wife Susannah Linzee was created Baroness Hood, of Catherington in the County of Southampton, in her own right, in the Peerage of Great Britain. They were both succeeded by their son Henry, the second viscount. His grandson, the third viscount, assumed in 1840 by royal licence the additional surname of Tibbits, which was that of his father-in-law. His great-grandson, the sixth viscount, was a diplomat and notably served as Minister at the British Embassy in Washington from 1958 to 1962 and as Deputy Under-Secretary of State at the Foreign Office between 1962 and 1969. , the titles are held by the latter's nephew, the eighth viscount, who succeeded his father in 1999.

Alexander Hood, 1st Viscount Bridport, was the younger brother of the first Viscount Hood. In 1794, he had been created Baron Bridport in the Peerage of Ireland, with remainder to his great-nephew Samuel Hood, the second son of the second Viscount Hood, who succeeded to the barony on Lord Bridport's death in 1814, while the viscountcy became extinct. In 1868, the latter's son, the third baron, was again created Viscount Bridport (see this title for later history of these peerages). Also, Alexander Hood, uncle of the first Viscount Hood and first Viscount Bridport, was the ancestor of the Fuller-Acland-Hood Baronets of St Audries and the Barons St Audries. Rear-Admiral Sir Horace Hood, younger son of the fourth Viscount Hood, was also a distinguished naval commander.

The family seat is Loders Court, near Bridport, Dorset.

Viscounts Hood (1796)
Samuel Hood, 1st Viscount Hood (1724–1816)
Henry Hood, 2nd Viscount Hood (1753–1836)
Samuel Hood-Tibbits, 3rd Viscount Hood (1808–1846)
Francis Wheler Hood, 4th Viscount Hood (1838–1907)
Grosvenor Arthur Alexander Hood, 5th Viscount Hood (1868–1933)
Samuel Hood, 6th Viscount Hood (1910–1981)
Alexander Lambert Hood, 7th Viscount Hood (1914–1999)
Henry Lyttelton Alexander Hood, 8th Viscount Hood (b. 1958)

The heir apparent is the present holder's son, the Hon. Archibald Lyttelton Samuel Hood (b. 1993)

Barons Hood (1795)
Susannah Hood, 1st Baroness Hood (d. 1806)
Henry Hood, 2nd Baron Hood (1753–1836) (succeeded as Viscount Hood in 1816)
see above for later holders

See also
Viscount Bridport
Baron St Audries

References

Books cited

External links
Cracroft's Peerage page

Viscountcies in the Peerage of Great Britain
Noble titles created in 1796
Viscount

Viscount Hood


Kathrine Virginia "Kathy" Switzer (Amberg, Alemania, 5 de enero de 1947) es una escritora, comentarista de televisión y atleta estadounidense, más conocida por ser la primera mujer en correr un maratón (el maratón de Boston) con un dorsal.

Maratón de Boston de 1967

Fue la primera mujer en correr un maratón con dorsal, prueba que estaba destinada exclusivamente a los deportistas varones, cuando en la maratón de Boston de 1967 logró, inscribiéndose como Katherine switzer, partir de la línea de meta con el dorsal 261 y llegar a cruzar la línea final después de 4 horas y 20 minutos

En el transcurso de la carrera, uno de los comisarios, llamado Jock Semple, que ejercía de codirector de la carrera, detectando que Kathrine Switzer era, efectivamente, una mujer, intentó detenerla, salió detrás de ella y le gritó: "¡Sal de mi carrera y devuélveme el dorsal!". Pero la colaboración de su novio y de algunos corredores, que la escoltaron hasta la meta, impidió que la atleta fuera retirada de la competición.

Jock intentó detenerla, porque cualquier tipo de incidente podría provocar la pérdida de los permisos para celebrar el Maratón. Bobbi Gibb -otra mujer que también corrió la maratón aquel año (pero sin dorsal), y que acabó por delante de Switzer- dijo estar segura de que Semple no solo la había visto aquel año, sino también el año anterior, cuando fue la primera mujer en lograr acabar el maratón de Boston por delante de más de 290 de los 415 corredores inscritos. También aquella vez corrió sin dorsal.

Otros logros

Fue una de las corredoras que elevó el nivel del atletismo femenino en los setenta. Kathrine Switzer ganó la maratón de Nueva York femenina de 1974 y quedó segunda 1975, donde logró su mejor marca con un tiempo de 2 horas, 51 minutos y 37 segundos.

Su activismo la llevó a impulsar una serie de carreras exclusivas para mujeres en todo el mundo y fue también una de las personas que más trabajó para que el COI incluyera la maratón femenina en el programa olímpico, que no se produjo hasta Los Angeles 1984.

Switzer es también la fundadora de 261 Fearless, una fundación dedicada a crear oportunidades para las mujeres en todos los frentes.

Referencias

Maratonistas
Atletas de Alemania

Kathrine Switzer


In computer programming, a function object is a construct allowing an object to be invoked or called as if it were an ordinary function, usually with the same syntax (a function parameter that can also be a function). In some languages, particularly C++, function objects are often called functors (not related to the functional programming concept).

Description
A typical use of a function object is in writing callback functions. A callback in procedural languages, such as C, may be performed by using function pointers. However it can be difficult or awkward to pass a state into or out of the callback function. This restriction also inhibits more dynamic behavior of the function. A function object solves those problems since the function is really a façade for a full object, carrying its own state.

Many modern (and some older) languages, e.g. C++, Eiffel, Groovy, Lisp, Smalltalk, Perl, PHP, Python, Ruby, Scala, and many others, support first-class function objects and may even make significant use of them. Functional programming languages additionally support closures, i.e. first-class functions that can 'close over' variables in their surrounding environment at creation time. During compilation, a transformation known as lambda lifting converts the closures into function objects.

In C and C++
Consider the example of a sorting routine that uses a callback function to define an ordering relation between a pair of items. The following C/C++ program uses function pointers:

#include <stdlib.h>

/* qsort() callback function, returns < 0 if a < b, > 0 if a > b, 0 if a == b */
int compareInts(const void* a, const void* b)
{
    return ( *(int *)a - *(int *)b );
}
...
// prototype of qsort is
// void qsort(void *base, size_t nel, size_t width, int (*compar)(const void *, const void *));
...
int main(void)
{
    int items[] = { 4, 3, 1, 2 };
    qsort(items, sizeof(items) / sizeof(items[0]), sizeof(items[0]), compareInts);
    return 0;
}

In C++, a function object may be used instead of an ordinary function by defining a class that overloads the function call operator by defining an operator() member function. In C++, this may appear as follows:

// comparator predicate: returns true if a < b, false otherwise
struct IntComparator
{
  bool operator()(const int &a, const int &b) const
  {
    return a < b;
  }
};

int main()
{
    std::vector<int> items { 4, 3, 1, 2 };
    std::sort(items.begin(), items.end(), IntComparator());
    return 0;
}

Notice that the syntax for providing the callback to the std::sort() function is identical, but an object is passed instead of a function pointer. When invoked, the callback function is executed just as any other member function, and therefore has full access to the other members (data or functions) of the object. Of course, this is just a trivial example. To understand what power a functor provides more than a regular function, consider the common use case of sorting objects by a particular field. In the following example, a functor is used to sort a simple employee database by each employee's ID number.

struct CompareBy
{
    const std::string SORT_FIELD;
    CompareBy(const std::string& sort_field="name")
      : SORT_FIELD(sort_field)
    {
        /* validate sort_field */
    }

    bool operator()(const Employee& a, const Employee& b)
    {
        if (SORT_FIELD == "name")
            return a.name < b.name;
        else if (SORT_FIELD == "age")
            return a.age < b.age;
        else if (SORT_FIELD == "idnum")
            return a.idnum < b.idnum;
        else
            /* throw exception or something */
    }
};

int main()
{
    std::vector<Employee> emps;

    /* code to populate database */

    // Sort the database by employee ID number
    std::sort(emps.begin(), emps.end(), CompareBy("idnum"));

    return 0;
}

In C++11, the lambda expression provides a more succinct way to do the same thing.

int main()
{
    std::vector<Employee> emps;
    /* code to populate database */
    const std::string sort_field = "idnum";
    std::sort(emps.begin(), emps.end(), [&sort_field](const Employee& a, const Employee& b){ /* code to select and compare field */ });
    return 0;
}

It is possible to use function objects in situations other than as callback functions. In this case, the shortened term functor is normally not used about the function object. Continuing the example,

IntComparator cpm;
bool result = cpm(a, b);

In addition to class type functors, other kinds of function objects are also possible in C++. They can take advantage of C++'s member-pointer or template facilities. The expressiveness of templates allows some functional programming techniques to be used, such as defining function objects in terms of other function objects (like function composition). Much of the C++ Standard Template Library (STL) makes heavy use of template-based function objects.

Another way to create a function object in C++ is to define a non-explicit conversion function to a function pointer type, a function reference type, or a reference to function pointer type. Assuming the conversion does not discard cv-qualifiers, this allows an object of that type to be used as a function with the same signature as the type it is converted to. Modifying an earlier example to use this we obtain the following class, whose instances can be called like function pointers:

// comparator predicate: returns true if a < b, false otherwise
struct IntComparator
{
  static bool compare(const int &a, const int &b)
  {
    return a < b;
  }
  using T = decltype(compare);
  operator T*() const { return compare; }
};

int main()
{
    std::vector<int> items { 4, 3, 1, 2 };
    std::sort(items.begin(), items.end(), IntComparator());
    return 0;
}

Maintaining state

Another advantage of function objects is their ability to maintain a state that affects operator() between calls. For example, the following code defines a generator counting from 10 upwards and is invoked 11 times.

#include <algorithm>
#include <iostream>
#include <iterator>

class CountFrom {
 public:
  CountFrom(int count) : count_(count) {}

  int operator()() { return count_++; }

 private:
  int count_;
};

int main() {
  const int state(10);
  std::generate_n(std::ostream_iterator<int>(std::cout, "\n"), 11,
                  CountFrom(state));
}

In C++14 or later, the example above could be rewritten as:

#include <algorithm>
#include <iostream>
#include <iterator>

int main() {
  std::generate_n(std::ostream_iterator<int>(std::cout, "\n"), 11,
                  [count=10]() mutable { return count++; });
}

In C#
In C#, function objects are declared via delegates. A delegate can be declared using a named method or a lambda expression. Here is an example using a named method.

using System;
using System.Collections.Generic;

public class ComparisonClass1
{
    public static int CompareFunction(int x, int y)
    {
        return x - y;
    }

    public static void Main()
    {
        var items = new List<int> { 4, 3, 1, 2 };
        Comparison<int> del = CompareFunction;
        items.Sort(del);
    }
}

Here is an example using a lambda expression.

using System;
using System.Collections.Generic;

public class ComparisonClass2
{
    public static void Main()
    {
        var items = new List<int> { 4, 3, 1, 2 };
        items.Sort((x, y) => x - y);
    }
}

In D
D provides several ways to declare function objects: Lisp/Python-style via closures or C#-style via delegates, respectively:

bool find(T)(T[] haystack, bool delegate(T) needle_test) {
  foreach (straw; haystack) {
    if (needle_test(straw))
      return true;
  }
  return false;
}

void main() {
    int[] haystack = [345, 15, 457, 9, 56, 123, 456];
    int   needle = 123;
    bool needleTest(int n) {
      return n == needle;
    }
    assert(find(haystack, &needleTest));
}

The difference between a delegate and a closure in D is automatically and conservatively determined by the compiler. D also supports function literals, that allow a lambda-style definition:

void main() {
    int[] haystack = [345, 15, 457, 9, 56, 123, 456];
    int   needle = 123;
    assert(find(haystack, (int n) { return n == needle; }));
}

To allow the compiler to inline the code (see above), function objects can also be specified C++-style via operator overloading:

bool find(T, F)(T[] haystack, F needle_test) {
  foreach (straw; haystack) {
    if (needle_test(straw))
      return true;
  }
  return false;
}

void main() {
    int[] haystack = [345, 15, 457, 9, 56, 123, 456];
    int   needle = 123;
    class NeedleTest {
      int needle;
      this(int n) { needle = n; }
      bool opCall(int n) {
        return n == needle;
      }
    }
    assert(find(haystack, new NeedleTest(needle)));
}

In Eiffel

In the Eiffel software development method and language, operations and objects are seen always as separate concepts. However, the agent mechanism facilitates the modeling of operations as runtime objects. Agents satisfy the range of application attributed to function objects, such as being passed as arguments in procedural calls or specified as callback routines. The design of the agent mechanism in Eiffel attempts to reflect the object-oriented nature of the method and language. An agent is an object that generally is a direct instance of one of the two library classes, which model the two types of routines in Eiffel: PROCEDURE and FUNCTION. These two classes descend from the more abstract ROUTINE.

Within software text, the language keyword agent allows agents to be constructed in a compact form. In the following example, the goal is to add the action of stepping the gauge forward to the list of actions to be executed in the event that a button is clicked.

my_button.select_actions.extend (agent my_gauge.step_forward)

The routine extend referenced in the example above is a feature of a class in a graphical user interface (GUI) library to provide event-driven programming capabilities.

In other library classes, agents are seen to be used for different purposes. In a library supporting data structures, for example, a class modeling linear structures effects universal quantification with a function for_all of type BOOLEAN that accepts an agent, an instance of FUNCTION, as an argument. So, in the following example, my_action is executed only if all members of my_list contain the character '!':

    my_list: LINKED_LIST [STRING]
        ...
            if my_list.for_all (agent {STRING}.has ('!')) then
                my_action
            end
        ...

When agents are created, the arguments to the routines they model and even the target object to which they are applied can be either closed or left open. Closed arguments and targets are given values at agent creation time. The assignment of values for open arguments and targets is deferred until some point after the agent is created. The routine for_all expects as an argument an agent representing a function with one open argument or target that conforms to actual generic parameter for the structure (STRING in this example.)

When the target of an agent is left open, the class name of the expected target, enclosed in braces, is substituted for an object reference as shown in the text agent {STRING}.has ('!') in the example above. When an argument is left open, the question mark character ('?') is coded as a placeholder for the open argument.

The ability to close or leave open targets and arguments is intended to improve the flexibility of the agent mechanism. Consider a class that contains the following procedure to print a string on standard output after a new line:

    print_on_new_line (s: STRING)
            -- Print `s' preceded by a new line
        do
            print ("%N" + s)
        end

The following snippet, assumed to be in the same class, uses print_on_new_line to demonstrate the mixing of open arguments and open targets in agents used as arguments to the same routine.

    my_list: LINKED_LIST [STRING]
        ...
            my_list.do_all (agent print_on_new_line (?))
            my_list.do_all (agent {STRING}.to_lower)
            my_list.do_all (agent print_on_new_line (?))
        ...

This example uses the procedure do_all for linear structures, which executes the routine modeled by an agent for each item in the structure.

The sequence of three instructions prints the strings in my_list, converts the strings to lowercase, and then prints them again.

Procedure do_all iterates across the structure executing the routine substituting the current item for either the open argument (in the case of the agents based on print_on_new_line), or the open target (in the case of the agent based on to_lower).

Open and closed arguments and targets also allow the use of routines that call for more arguments than are required by closing all but the necessary number of arguments:

my_list.do_all (agent my_multi_arg_procedure (closed_arg_1, ?, closed_arg_2, closed_arg_3)

The Eiffel agent mechanism is detailed in the Eiffel ISO/ECMA standard document.

In Java
Java has no first-class functions, so function objects are usually expressed by an interface with a single method (most commonly the Callable interface), typically with the implementation being an anonymous inner class, or, starting in Java 8, a lambda.

For an example from Java's standard library, java.util.Collections.sort() takes a List and a functor whose role is to compare objects in the List. Without first-class functions, the function is part of the Comparator interface. This could be used as follows.

List<String> list = Arrays.asList("10", "1", "20", "11", "21", "12");

Comparator<String> numStringComparator = new Comparator<String>() {
    public int compare(String str1, String str2) {
        return Integer.valueOf(str1).compareTo(Integer.valueOf(str2));
    }
};

Collections.sort(list, numStringComparator);

In Java 8+, this can be written as:
List<String> list = Arrays.asList("10", "1", "20", "11", "21", "12");

Comparator<String> numStringComparator = (str1, str2) -> Integer.valueOf(str1).compareTo(Integer.valueOf(str2));

Collections.sort(list, numStringComparator);

In JavaScript
In JavaScript, functions are first class objects. JavaScript also supports closures.

Compare the following with the subsequent Python example.

function Accumulator(start) {
  var current = start;
  return function (x) {
    return current += x;
  };
}

An example of this in use:

var a = Accumulator(4);
var x = a(5);   // x has value 9
x = a(2);       // x has value 11

var b = Accumulator(42);
x = b(7);       // x has value 49 (current = 49 in closure b)
x = a(7);       // x has value 18 (current = 18 in closure a)

In Julia
In Julia, methods are associated with types, so it is possible to make any arbitrary Julia object "callable" by adding methods to its type. (Such "callable" objects are sometimes called "functors.")

An example is this accumulator mutable struct (based on Paul Graham's study on programming language syntax and clarity):

julia> mutable struct Accumulator
           n::Int
       end

julia> function (acc::Accumulator)(n2)
           acc.n += n2
       end

julia> a = Accumulator(4)
Accumulator(4)

julia> a(5)
9

julia> a(2)
11

julia> b = Accumulator(42)
Accumulator(42)

julia> b(7)
49

Such an accumulator can also be implemented using closure:

julia> function Accumulator(n0)
           n = n0
           function(n2)
               n += n2
           end
       end
Accumulator (generic function with 1 method)

julia> a = Accumulator(4)
(::#1) (generic function with 1 method)

julia> a(5)
9

julia> a(2)
11

julia> b = Accumulator(42)
(::#1) (generic function with 1 method)

julia> b(7)
49

In Lisp and Scheme
In Lisp family languages such as Common Lisp, Scheme, and others, functions are objects, just like strings, vectors, lists, and numbers. A closure-constructing operator creates a function object from a part of the program: the part of code given as an argument to the operator is part of the function, and so is the lexical environment: the bindings of the lexically visible variables are captured and stored in the function object, which is more commonly called a closure. The captured bindings play the role of member variables, and the code part of the closure plays the role of the anonymous member function, just like operator () in C++.

The closure constructor has the syntax (lambda (parameters ...) code ...). The (parameters ...) part allows an interface to be declared, so that the function takes the declared parameters. The code ... part consists of expressions that are evaluated when the functor is called.

Many uses of functors in languages like C++ are simply emulations of the missing closure constructor. Since the programmer cannot directly construct a closure, they must define a class that has all of the necessary state variables, and also a member function. Then, construct an instance of that class instead, ensuring that all the member variables are initialized through its constructor. The values are derived precisely from those local variables that ought to be captured directly by a closure.

A function-object using the class system in Common Lisp, no use of closures:

(defclass counter ()
  ((value :initarg :value :accessor value-of)))

(defmethod functor-call ((c counter))
  (incf (value-of c)))

(defun make-counter (initial-value)
  (make-instance 'counter :value initial-value))

;;; use the counter:
(defvar *c* (make-counter 10))
(functor-call *c*) --> 11
(functor-call *c*) --> 12

Since there is no standard way to make funcallable objects in Common Lisp, we fake it by defining a generic function called FUNCTOR-CALL. This can be specialized for any class whatsoever. The standard FUNCALL function is not generic; it only takes function objects.

It is this FUNCTOR-CALL generic function that gives us function objects, which are a computer programming construct allowing an object to be invoked or called as if it were an ordinary function, usually with the same syntax. We have almost the same syntax: FUNCTOR-CALL instead of FUNCALL. Some Lisps provide funcallable objects as a simple extension. Making objects callable using the same syntax as functions is a fairly trivial business. Making a function call operator work with different kinds of function things, whether they be class objects or closures is no more complicated than making a + operator that works with different kinds of numbers, such as integers, reals or complex numbers.

Now, a counter implemented using a closure. This is much more brief and direct. The INITIAL-VALUE argument of the MAKE-COUNTER factory function is captured and used directly. It does not have to be copied into some auxiliary class object through a constructor. It is the counter. An auxiliary object is created, but that happens behind the scenes.

(defun make-counter (value)
  (lambda () (incf value)))

;;; use the counter
(defvar *c* (make-counter 10))
(funcall *c*) ; --> 11
(funcall *c*) ; --> 12

Scheme makes closures even simpler, and Scheme code tends to use such higher-order programming somewhat more idiomatically.

(define (make-counter value)
  (lambda () (set! value (+ value 1)) value))
;;; use the counter
(define c (make-counter 10))
(c) ; --> 11
(c) ; --> 12

More than one closure can be created in the same lexical environment. A vector of closures, each implementing a specific kind of operation, can quite faithfully emulate an object that has a set of virtual operations. That type of single dispatch object-oriented programming can be done fully with closures.

Thus there exists a kind of tunnel being dug from both sides of the proverbial mountain. Programmers in OOP languages discover function objects by restricting objects to have one main function to do that object's functional purpose, and even eliminate its name so that it looks like the object is being called! While programmers who use closures are not surprised that an object is called like a function, they discover that multiple closures sharing the same environment can provide a complete set of abstract operations like a virtual table for single dispatch type OOP.

In Objective-C

In Objective-C, a function object can be created from the NSInvocation class. Construction of a function object requires a method signature, the target object, and the target selector. Here is an example for creating an invocation to the current object's myMethod:

// Construct a function object
SEL sel = @selector(myMethod);
NSInvocation* inv = [NSInvocation invocationWithMethodSignature:
                     [self methodSignatureForSelector:sel]];
[inv setTarget:self];
[inv setSelector:sel];

// Do the actual invocation
[inv invoke];

An advantage of NSInvocation is that the target object can be modified after creation. A single NSInvocation can be created and then called for each of any number of targets, for instance from an observable object. An NSInvocation can be created from only a protocol, but it is not straightforward. See here.

In Perl

In Perl, a function object can be created either from a class's constructor returning a function closed over the object's instance data, blessed into the class:

package Acc1;
sub new {
    my $class = shift;
    my $arg = shift;
    my $obj = sub {
        my $num = shift;
        $arg += $num;
    };
    bless $obj, $class;
}
1;

or by overloading the &{} operator so that the object can be used as a function:

package Acc2;
use overload
    '&{}' =>
        sub {
            my $self = shift;
            sub {
                my $num = shift;
                $self->{arg} += $num;
            }
        };

sub new {
    my $class = shift;
    my $arg = shift;
    my $obj = { arg => $arg };
    bless $obj, $class;
}
1;

In both cases the function object can be used either using the dereferencing arrow syntax $ref->(@arguments):

use Acc1;
my $a = Acc1->new(42);
print $a->(10), "\n";    # prints 52
print $a->(8), "\n";     # prints 60
or using the coderef dereferencing syntax &$ref(@arguments):
use Acc2;
my $a = Acc2->new(12);
print &$a(10), "\n";     # prints 22
print &$a(8), "\n";      # prints 30

In PHP

PHP 5.3+ has first-class functions that can be used e.g. as parameter to the usort() function:

$a = array(3, 1, 4);
usort($a, function ($x, $y) { return $x - $y; });

PHP 5.3+, supports also lambda functions and closures.

function Accumulator($start)
{
    $current = $start;
    return function($x) use(&$current)
    {
        return $current += $x;
    };
}

An example of this in use:

$a = Accumulator(4);
$x = $a(5);
echo "x = $x<br/>";	// x = 9
$x = $a(2);
echo "x = $x<br/>";	// x = 11

It is also possible in PHP 5.3+ to make objects invokable by adding a magic __invoke() method to their class:

class Minus
{
    public function __invoke($x, $y)
    {
        return $x - $y;
    }
}

$a = array(3, 1, 4);
usort($a, new Minus());

In PowerShell

In the Windows PowerShell language, a script block is a collection of statements or expressions that can be used as a single unit. A script block can accept arguments and return values. A script block is an instance of a Microsoft .NET Framework type System.Management.Automation.ScriptBlock.

Function Get-Accumulator($x) {
    {
        param($y)
        return $x += $y
    }.GetNewClosure()
}
PS C:\> $a = Get-Accumulator 4
PS C:\> & $a 5
9
PS C:\> & $a 2
11
PS C:\> $b = Get-Accumulator 32
PS C:\> & $b 10
42

In Python
In Python, functions are first-class objects, just like strings, numbers, lists etc. This feature eliminates the need to write a function object in many cases. Any object with a __call__() method can be called using function-call syntax.

An example is this accumulator class (based on Paul Graham's study on programming language syntax and clarity):

class Accumulator:
    def __init__(self, n) -> None:
        self.n = n

    def __call__(self, x):
        self.n += x
        return self.n

An example of this in use (using the interactive interpreter):

>>> a = Accumulator(4)
>>> a(5)
9
>>> a(2)
11
>>> b = Accumulator(42)
>>> b(7)
49

Since functions are objects, they can also be defined locally, given attributes, and  returned by other functions,  as demonstrated in the following example:

def Accumulator(n):
    def inc(x):
        nonlocal n
        n += x
        return n
    return inc

In Ruby
In Ruby, several objects can be considered function objects, in particular Method and Proc objects. Ruby also has two kinds of objects that can be thought of as semi-function objects: UnboundMethod and block. UnboundMethods must first be bound to an object (thus becoming a Method) before they can be used as a function object. Blocks can be called like function objects, but to be used in any other capacity as an object (e.g. passed as an argument) they must first be converted to a Proc. More recently, symbols (accessed via the literal unary indicator :) can also be converted to Procs. Using Ruby's unary & operator—equivalent to calling to_proc on an object, and assuming that method exists—the Ruby Extensions Project created a simple hack.

class Symbol
  def to_proc
    proc { |obj, *args| obj.send(self, *args) }
  end
end

Now, method foo can be a function object, i.e. a Proc, via &:foo and used via takes_a_functor(&:foo). Symbol.to_proc was officially added to Ruby on June 11, 2006 during RubyKaigi2006.

Because of the variety of forms, the term Functor is not generally used in Ruby to mean a Function object.
Just a type of dispatch delegation introduced by the Ruby Facets project is named as Functor. The most basic definition of which is:

class Functor
  def initialize(&func)
    @func = func
  end
  def method_missing(op, *args, &blk)
    @func.call(op, *args, &blk)
  end
end

This usage is more akin to that used by functional programming languages, like ML, and the original mathematical terminology.

Other meanings

In a more theoretical context a function object may be considered to be any instance of the class of functions, especially in languages such as Common Lisp in which functions are first-class objects.

The ML family of functional programming languages uses the term functor to represent a mapping from modules to modules, or from types to types and is a technique for reusing code. Functors used in this manner are analogous to the original mathematical meaning of functor in category theory, or to the use of generic programming in C++, Java or Ada.

In Haskell, the term functor is also used for a concept related to the meaning of functor in category theory.

In Prolog and related languages, functor is a synonym for function symbol.

See also
 Callback (computer science)
 Closure (computer science)
 Function pointer
 Higher-order function
 Command pattern
 Currying

Notes

References

Further reading
 David Vandevoorde & Nicolai M Josuttis (2006). C++ Templates: The Complete Guide, : Specifically, chapter 22 is devoted to function objects.

External links
 Description from the Portland Pattern Repository
 C++ Advanced Design Issues - Asynchronous C++ by Kevlin Henney
 The Function Pointer Tutorials by Lars Haendel (2000/2001)
 Article "Generalized Function Pointers" by Herb Sutter
 Generic Algorithms for Java
 PHP Functors - Function Objects in PHP
 What the heck is a functionoid, and why would I use one? (C++ FAQ)

Object (computer science)
Subroutines
Articles with example C code
Articles with example C++ code
Articles with example D code
Articles with example Eiffel code
Articles with example Java code
Articles with example JavaScript code
Articles with example Julia code
Articles with example Lisp (programming language) code
Articles with example Objective-C code
Articles with example Perl code
Articles with example PHP code
Articles with example Python (programming language) code
Articles with example Ruby code

Function object


Eriophonus grandiceps es una  especie de coleóptero adéfago de la familia Carabidae y el único miembro del género monotípico Eriophonus.

Referencias

Enlaces externos
 Eriophonus en ION
 Nomenclator Zoologicus

Harpalina

Eriophonus


Mahratta may refer to:

An old spelling of
 Maratha caste, a ruling/warrior class of the Indian subcontinent
 Maratha Empire (1674–1820), India
 Marathi language and those who spoke that language, primarily residing in:
 the state of Maharashtra in India

Houses
 Mahratta (Wahroonga), a house in Sydney, Australia

Ships
 SS Mahratta (1891), lost on the Goodwin Sands in 1909
 SS Mahratta (1917), lost on the Goodwin Sands in 1939
 HMS Mahratta (G23), an M class destroyer torpedoed in 1944 with the loss of 220

Military units of the British Indian Army
 5th Mahratta Light Infantry,
 103rd Mahratta Light Infantry
 105th Mahratta Light Infantry
 110th Mahratta Light Infantry
 114th Mahrattas
 116th Mahrattas
 117th Mahrattas

See also
Mahratta War (disambiguation)

Language and nationality disambiguation pages

Mahratta


Willem Verhulst or Willem van Hulst was an employee of the Dutch West India Company and the second (provisional) Director of the New Netherland colony in 1625–26. Nothing can be verified about his life before and after this period. Verhulst may have consummated the purchase of Manhattan Island on behalf of the Dutch West India Company, although there is still considerable debate over the evidence that also supports the purchase by Peter Minuit.

Life and career
Verhulst sailed from the Netherlands in January 1625 on the ship Orangenboom ("Orange Tree") as "provisionally director of the colonists". In April of that year, four more ships sailed out with settlers and farm animals (the ships were named Paert, Koe, Schaep, and Makreel, meaning "horse, "cow", sheep" and "mackerel").  He had received detailed instructions from the board of directors. In 1625, Verhulst oversaw the decision to locate Fort Amsterdam, the company's main fortress,   and town on the tip of Manhattan Island in the colony of New Netherland. The settlement, which was given the name New Amsterdam, was the first permanent European settlement in what was later called New York City.

Verhulst was not popular with the Dutch colonists and was quickly replaced by Peter Minuit. He sailed back to the Dutch Republic on the Wapen van Amsterdam ("Arms of Amsterdam") which left September 23 and arrived November 4, 1626 in Amsterdam. He brought with him the news that the colony was doing well and that Manhattan had been bought from the natives for goods valued at 60 guilders, leading some historians to propose that the otherwise obscure Verhulst oversaw this transaction. Although, there is still significant debate over the evidence, whether Minuit or Verhulst had executed the permission of the island of Manhattan.and the traditional version of the story attributes Peter Minuit with conducting and completing the purchase.

See also
Adrian Jorisszen Tienpoint, Verhulst's deputy

References

Sources

See also
 Dutch colonization of the Americas
 Dutch Empire
 Fort Wilhelmus
 List of colonial governors of New Jersey
 List of colonial governors of New York

Year of birth unknown
Year of death unknown
17th-century Dutch people
Directors of New Netherland
Dutch expatriates in the United States

Willem Verhulst


أبو يزيد واسمه الحقيقي هو مخلد بن كداد اليفرني (عرف بصاحب الحمار) من قبائل زناته البربرية بنو يفرن. ثار ضد الحكم الفاطمي (942 -947). عاش في مدينة توزر وكان من الخوارج .

مصادر

تاريخ ابن خلدون المسمى, بكتاب العبر وديوان المبتدأ والخبر في أيام العرب والعجم والبربر ومن عاصرهم من ذوي السلطان
الأكبر، ابن خلدون

تونسيون في القرن 9
أشخاص من الدولة الفاطمية القرن 10
أشخاص من ولاية توزر
إباضيون
إفريقية تحت الدولة الفاطمية
تمردات ضد الدولة الفاطمية
تونسيون في القرن 10
زناتة (قبيلة)
سجناء ومعتقلون في الدولة الفاطمية
شخصيات تاريخية جزائرية
مواليد 883
مواليد عقد 870
مواليد عقد 880
وفيات 947

أبو يزيد


أسباروكوفو هي مدينة في مقاطعة بورغاس في بلغاريا.
 أسباروكوفو هي مدينة في مقاطعة فارنا في بلغاريا.
 أسباروكوفو هي مدينة في مقاطعة مونتانا في بلغاريا.
 أسباروكوفو هي مدينة في مقاطعة بليفين في بلغاريا.

صفحات توضيح أسماء أماكن
قرى بلغاريا

أسباروكوفو (توضيح)


Der Burgstall Hartenfels ist der Rest einer hochmittelalterlichen Adelsburg, die sich einst auf einem imposanten Felssporn erhob. Der Burgstall befindet sich östlich des Pfarrdorfes Neukirchen bei Sulzbach-Rosenberg in der gleichnamigen Gemeinde im oberpfälzischen Landkreis Amberg-Sulzbach in Bayern, Deutschland. Von der Burg sind keine geschichtlichen Nachrichten bekannt, erhalten haben sich von ihr nur zwei Gräben und ein kleiner Mauerrest.
Das vom Bayerischen Landesamt für Denkmalpflege als "Mittelalterlicher Burgstall Hartenfels" erfasste Bodendenkmal trägt die Denkmalnummer D-3-6435-0036.

Geographische Lage

Die Stelle der abgegangenen Spornburg befindet sich in der Mittleren Frankenalb, auf einem nach Südwesten gerichteten Felssporn des Großen Hartenfelsens auf  Höhe. Sie lag damit etwa 80 Höhenmeter über dem Tal. Der Sporn fällt an seiner nordwestlichen Seite und an der Südspitze senkrecht mehrere Meter ab, auch die Südostseite weist einen, teils mit Felsen durchsetzten, sehr steil abfallenden Hang auf, so dass nur die Nordseite, an der der Sporn aus dem Berg hervortritt, geschützt werden musste.

Der Burgstall liegt etwa 700 Meter ostnordöstlich der evangelischen Pfarrkirche Sankt Peter und Paul in Neukirchen bei Sulzbach-Rosenberg.

In der Nähe befinden sich noch weitere ehemalige mittelalterliche Burgen: etwa 2500 Meter südwestlich liegt ein Burgstall am Ostteil des Buchenberges bei Ermhof, in derselben Entfernung in westlicher Richtung befindet sich das Schloss Neidstein mit der gleichnamigen Burgruine unmittelbar dahinter. Etwas weiter liegen die Burgen Rupprechtstein, heute nur noch eine Ruine mit sehr wenigen Resten, und Werdenstein, bei der es sich nur noch um einen Burgstall handelt. Nördlich liegt noch das Schloss Holnstein, früher ebenfalls eine Burg.

Geschichte
Die Burg wurde vermutlich während des 13. Jahrhunderts von den Herren von Neidstein erbaut, allerdings gibt es keine Erwähnungen der Burg selbst. Nur in einer Urkunde, die auf den 21. Februar 1268 datiert ist, wird sie indirekt im Namen des Heinrich von Hertenvels (= Hartenfels) genannt. In dieser Urkunde heißt es, dass der verstorbene Heinrich in der Kirche zu Eschenbach begraben liegt. Weiter geht aus dieser Urkunde hervor, dass Heinrich mit dem Reichsministerialen "Rupert von Hertenstein" (Hartenstein) und dem "Rupert von Neidstein" zwei Brüder hatte. Da die Hartenfelser ebenso wie die Hartensteiner mit dem Neidsteiner Geschlecht verwandt waren, hatten auch sie wahrscheinlich den Stand von Reichsministerialen.

Neben der hochmittelalterlichen Befestigung auf dem Hartenfels befinden sich dort noch die Reste einer vorgeschichtlichen Anlage an derselben Stelle. Von ihr hat sich ein längeres, etwa noch einen halben Meter hohes Wallstück erhalten, das sich außerhalb des Wallgrabens der mittelalterlichen Burg bogenförmig um den Bergsporn zieht und ihn so abriegelte.

Heute ist die Stelle der ehemaligen Burg völlig mit Wald bewachsen, erhalten haben sich nur zwei Gräben und Grundmauerreste der einstigen Ringmauer. Ein Wanderweg von Neukirchen bei Sulzbach-Rosenberg führt zum frei zugänglichen Burgstall, er dient heute dank einer aufgestellten Bank als Rastplatz und als Aussichtspunkt. Die senkrechten oder leicht überhängenden Felswände dienen als Kletterwand.

Beschreibung
Die ehemalige Höhenburg war einst in zwei Bereiche aufgeteilt, in eine Vorburg am Übergang des Spornes zum flachen Gipfelbereich bzw. der Hochfläche des Hartenfelses (Bild 1), und in eine Hauptburg an der felsigen Spitze des Bergspornes, an der von Natur aus am besten geschützten Stelle (Bild 3).

Die Vorburg war durch einen zwei Meter tiefen und etwa zehn Meter breiten Graben geschützt, der sich bogenförmig von der östlichen Hangkante zur westlichen erstreckt (Bild 2 und 4). Die Sohle dieses Halsgrabens sinkt dabei von Ost nach West um mehrere Meter ab und mündet dort in eine natürlich entstandene Geländerinne. Abraumhügel an den Enden des Grabens als Zeichen künstlicher Herkunft sind nicht zu sehen, doch ist der Graben sicher von Menschenhand ausgehoben. An der Außenseite des Grabens befindet sich ein drei Meter breiter Wall, der heute an der Ostseite des Grabens seinen Anfang nimmt und in westlicher Richtung allmählich immer flacher werdend nach etwa der Hälfte der Strecke im Gelände ausläuft. Außerhalb dieses Walls liegt in Richtung der Hochfläche der oben angesprochene vorgeschichtliche Wallabschnitt.
Begrenzt wird die Vorburg, außer nach Norden zum Halsgraben hin, an fast allen Seiten durch senkrechten Abfall der Felsen, der aber nur wenige Meter beträgt. Die sich anschließenden Berghänge fallen sehr steil, teils mit Felskanten durchsetzt, zu Tal ab. Nur an der Ostnordostseite ist ihre Abgrenzung unklar, da sie hier nicht unmittelbar durch Steilhänge oder Felsen geschützt ist, sondern sich eine Geländewanne anschließt.
Die Fläche der Vorburg ist von sehr unregelmäßiger Form, da sie dem felsigen Gelände zwischen Hochfläche und Felssporn angepasst wurde, zudem fällt der Vorburgbereich vom Halsgraben zur Hauptburg um einige Meter ab.
Da sie so von der Hochfläche leicht angreifbar war, musste sie an ihrer Nordostseite durch eine starke Mauer geschützt werden, von ihr ist noch ein 4,50 Meter breiter und ein Meter hoher Wall erhalten. Etwa in der Mitte dieses Walls lässt eine 3,80 Meter breite Unterbrechung den früheren Zugang zur Burg erahnen, auch heute betritt man das Gelände des Burgstalls an dieser Stelle.
Nach Südwesten hin ist dem Vorburgbereich ein größerer Felsen mit acht Metern Länge um etwa fünf Meter vorgelagert, er war aber dennoch in den Vorburgbereich miteinbezogen, auf seiner Oberfläche lassen sich noch Reste von Mauerwerk entdecken. Spuren weiterer Bebauung sind von der Vorburg nicht mehr zu sehen.

Die Vorburg endet im Süden an einem natürlichen Geländeeinschnitt, der an der tiefsten Stelle noch einen aus dem Fels geschlagenen Abschnittsgraben ausweist (Bild 5). Dieser Graben fällt zur Vorburg etwa zwei Meter ab, die Hauptburg steigt von der Sohle dieses Grabens vier Meter sehr steil an. Ein etwas östlich des heutigen Aufgangs zur Hauptburg gelegener Absatz, etwa auf halber Höhe des Steilhanges, kennzeichnete wohl den früheren Zugang zur Hauptburg (Bild 6).

Die Hauptburg weist eine trapezförmige Fläche mit etwa 50 Meter Länge und 25 Meter Breite auf. An ihrer West- und ihrer Südseite ist sie durch senkrechten Abfall der Felsen um einige Meter bestens geschützt und auch der steil abfallende Osthang bot ausreichend Schutz. Ebenso war die Nordseite durch senkrechte Felsen und steilen Hang recht sicher. An dieser Seite sind von der vermutlichen Ringmauer der Burg noch Grundmauerreste erhalten, die sich aber nur noch als flacher Wall darstellen (Bild 7). Dieser Wall zieht sich 16 Meter an der Nordseite entlang, biegt anschließend an der Nordostecke der Hauptburg in südliche Richtung um und verläuft dort noch fünf Meter an der Hangkante entlang. Nur an der Nordwestecke ist noch ein kleiner Mauerrest obertägig sichtbar (Bild 8). Weitere Bebauungsspuren auf der ebenen Fläche der Hauptburg, neben einer fast quadratischen Grube in der Mitte des Bereiches, sind nicht mehr vorhanden. Diese Grube misst 4 mal 3,50 Meter und könnte der Rest einer Zisterne oder eines Kellerraumes sein (Bild 9).
Am Südrand des Felsspornes wurden zahlreiche Keramikscherben gefunden, so dass man dort wohl ein Küchengebäude annehmen kann.

Weiter sind dort zwölf aus dem Fels geschlagene Stufen zu sehen, die von der Burgfläche aus über den senkrechten Felsabfall nach unten führen (Bild 10). Ob sie zur einstigen Burganlage gehörten, ist unbekannt, wahrscheinlich wurden sie aber erst später im Zuge eines Wanderweges, der durch das Burgstall-Gelände führt, angelegt.

Bilder

Literatur
 Stefan Helml: Burgen und Schlösser im Kreis Amberg-Sulzbach. Druckhaus Oberpfalz, Amberg 1991, S. 80–81.
 Hellmut Kunstmann: Burgstall Hartenfels. In: Mitteilungen der Altnürnberger Landschaft. Herausgegeben von der Altnürnberger Landschaft e.V, Dezember 1953, 2. Jahrgang Heft 3, S. 7–9.
 Armin Stroh: Die vor- und frühgeschichtlichen Geländedenkmäler der Oberpfalz. (Materialhefte zur bayerischen Vorgeschichte, Reihe B, Band 3). Verlag Michael Lassleben, Kallmünz 1975, ISBN 3-7847-5030-3, S. 121.

Weblinks

Einzelnachweise und Anmerkungen

Hartenfels, Burgstall
Hartenfels, Burgstall
Bodendenkmal in Neukirchen bei Sulzbach-Rosenberg
Hartenfels

Burgstall Hartenfels


Divizia A 2016–2017 este cel de-al 26-lea sezon din istoria Diviziei A, a doua ligă de fotbal din Republica Moldova. Competiția a început pe 5 august 2016 și urmează să se termine în luna mai 2017.

Echipe

Clasament

Rezultate

Topul marcatorilor

Vezi și
 Liga a II-a 2016-2017

Referințe

Legături externe
 Pagina oficiala
 Divizia A 2016-2017 pe SoccerWay

Sezoane Divizia A
2016 în fotbal
2017 în fotbal
2016 în Republica Moldova
2017 în Republica Moldova

Divizia A 2016-2017


Derlin ist der Familienname folgender Personen:

 Bruce Derlin (* 1961), neuseeländischer Tennisspieler
 Mirka Derlin (* 1984), deutsche Fußballschiedsrichterin

Derlin ist weiter der Name eines Enzyms, nämlich einer ATPase vom Typ ER-RT.

Siehe auch:
 Derlien

Derlin


Victor Vlad Grigorescu (n. 1976) este un politician român, fost ministru al energiei în Guvernul Dacian Cioloș în perioada noiembrie 2015-ianuarie 2017. Este expert în politici energetice și politici economice europene.

Fost membru în consiliul de administrație al Electrica S.A., Victor Grigorescu a activat în perioada 2007 - 2011 în cadrul Reprezentanței Permanente a României pe lângă UE ca diplomat, expert în politica comercială comună a UE. Între 2004 și 2007 lucrat în cadrul Ministerului Economiei și Comerțului participând la negocierile de aderare a României la Uniunea Europeană. Înainte de a deveni ministru al energiei,  a fost co-autor al câtorva lucrări despre Parteneriatul Transatlantic pentru Investiții și Comerț.

Note

Legături externe
 Cine este Victor Grigorescu, noul ministru desemnat al Energiei, 15 noiembrie 2015, Antena 3

Miniștri români
Nașteri în 1976
Politicieni români în viață
Guvernul Cioloș

Victor Grigorescu


La Coupe du Portugal de football 1978-1979 est la  de la Coupe du Portugal de football, considéré comme le deuxième trophée national le plus important derrière le championnat.

La finale est jouée le 30 juin 1979, au stade national du Jamor, entre le Boavista Futebol Clube et le Sporting Clube de Portugal. Les deux équipes n'arrivent pas à se départager, après prolongation le score est de 1 à 1, une nouvelle finale est nécessaire. Les deux clubs se retrouvent le  juillet au même endroit, le Boavista remporte son troisième trophée en battant le Sporting CP 1 à 0 et se qualifie pour la Coupe d'Europe des vainqueurs de coupe de football 1979-1980.

Finale

Voir aussi
 Championnat du Portugal de football 1978-1979

1978-1979
Portugal
Sport au Portugal en 1978
Sport au Portugal en 1979

Coupe du Portugal de football 1978-1979


Brodarstvo je jedna od gospodarskih djelatnosti. Može biti pomorsko i unutarnje brodarstvo (riječno, jezersko i kanalsko). Čini ju organizirani prijevoz ljudi i robe morskim, kanalskim, jezerskim i riječnim putevima uz sudjelovanje posebno kvalificiranih ljudi brodovima. Spada u promet.

Izvori

Vodeni promet

Brodarstvo


Agaricomycotina este o subdiviziune a încrengăturii Basidiomycota în subregnul Dikarya și Regnul Fungi cu aproximativ 20 000 de specii. Ea include cele mai multe ciuperci comestibile care sunt colectate pentru consum, dar, de asemenea, soiuri otrăvitoare până extrem de toxice și letale.

Istoric
Subclasa a fost determinată de microbiologul rusesc Alexandr Borissovici Doweld în cartea sa Prosyllabus Tracheophytorum, Tentamen systematis plantarum vascularium (Tracheophyta) din 2001.

Descrierea făcută despre Agaricomycotina de micologii  R. Bauer, J. P.Begerow și coautori în volumul 5 al jurnalul Mycological Progress din 2006 este declarat ilegitim.

Morfologie

Caracteristici macroscopice
La ciupercile Agaricomycotina, ciupercile au forme foarte variate, de exemplu: tubercul, tufă, sferă, cupă, dar în cele mai multe cazuri pălărie și picior. Pălăria poate avea dimensiuni foarte diferite, în raport de specie. Forma, incluzând culoarea, aspectul și marginea pălăriei constituie criterii care servesc la determinare. Și piciorul ciupercilor are forme, dimensiuni și culori foarte variate, unele specii fiind sesile (fără picior). Inserția piciorului la pălărie poate fi diferită (centrală, marginală, excentrică).

La unele specii, pălăria este acoperită de solzi, iar piciorul este învelit, parțial, de volvă. Solzii de pe pălărie și volva provin dintr-o membrană denumită velum universale (văl universal). De asemenea, carpoforii unor specii prezintă inel pe picior și cortină pe marginea pălăriei, care provin dintr-o membrană denumită velum partiale (văl parțial). Familia Amanitaceae de exemplu poartă ambele văluri.

Carnea este mult mai cărnoasă în relație cu cea a bureților din sub-încrengătura Pezizomycotina și prezintă caractere importante (culoare, gust, miros, consistență etc.) pentru determinarea speciilor.

Caracteristici microscopice
Cele mai multe ciuperci ale acestei sub-încrengături au un miceliu secundar (cu câte doi nuclei haploizi), alcătuit din hife filamentoase, septate, ramificate și pluricelulare, dar de asemenea un miceliul terțiar, care dezvoltă țesuturi false sau plectenchimuri, luând parte la formarea basidiilor.

La majoritatea ciupercilor evoluate, în regiunea fertilă se diferențiază un strat de celule, situat pe suprafața himenoforului, numit strat himenial sau himeniu. Organizarea cea mai complexă a regiunii fertile (himenale) se întâlnește la ciupercile din sub-divizia Agaricomycotina. În stratul himenal, basidiile, pe care se formează sporii, sunt de formă diferită și preponderent septate, purtând câte 4 sterigme (rar și mai puține sau mai multe). Sunt însoțite de cistide (celule de obicei izbitoare și sterile care pot apărea între basidii și himeniu) de diferite forme și de mare importanță în determinarea genurilor și speciilor.

Sporii sunt unicelulari, de dimensiuni, formă, culoare, ornamentație, reacție de colorare foarte variate și pot fi sferici, ovoizi, elipsoidali, cilindrici, fusiformi etc., cu suprafața netedă sau ramificată, slab crestată, numai foarte rar verucoasă.

La majoritatea ciupercilor evoluate, în regiunea fertilă se diferențiază un strat de celule, situat pe suprafața himenoforului, numit strat himenial sau himeniu. Organizarea cea mai complexă a regiunii fertile (himeniale) se întâlnește la ciupercile din subdivizia Agaricomycotina. În stratul himenial, basidiile, pe care se formează sporii, sunt de formă diferită și preponderent septate, purtând câte 4 sterigme (rar și mai puține sau mai multe). Sunt însoțite de cistide (celule de obicei izbitoare și sterile care pot apărea între basidii și himeniu) de diferite forme și de mare importanță în determinarea genurilor și speciilor.

Sporii sunt unicelulari, de dimensiuni, formă, culoare, ornamentație, reacție de colorare foarte variate și pot fi sferici, ovoizi, elipsoidali, cilindrici, fusiformi etc., cu suprafața netedă sau ramificată, slab crestată, numai foarte rar verucoasă.

La majoritatea ciupercilor evoluate, în regiunea fertilă se diferențiază un strat de celule, situat pe suprafața himenoforului, numit strat himenial sau himeniu. Organizarea cea mai complexă a regiunii fertile (himeniale) se întâlnește la ciupercile din subdivizia Agaricomycotina. În stratul himenial, basidiile, pe care se formează sporii, sunt de formă diferită și preponderent septate, purtând câte 4 sterigme (rar și mai puține sau mai multe). Sunt însoțite de cistide (celule de obicei izbitoare și sterile care pot apărea între basidii și himeniu) de diferite forme și de mare importanță în determinarea genurilor și speciilor.

Sporii sunt unicelulari, de dimensiuni, formă, culoare, ornamentație, reacție de colorare foarte variate și pot fi sferici, ovoizi, elipsoidali, cilindrici, fusiformi etc., cu suprafața netedă sau ramificată, slab crestată, numai foarte rar verucoasă.

Sistematică
Conform micologului american David S. Hibbett și coautori, această sub-încrengătură se împărățește în 3 clase cuprinzând 26 de ordini purtătoare de basidii, anume:
 Agaricomycetes cu 3 subclase și 22 ordini,
 Dacrymycetes cu un ordin (Dacrymycetes) și
 Tremellomycetes cu 3 ordini (Cystofilobasidiales, Filobasidiales, Tremellales).

Specii apartenente subîncrengăturii (exemple)

Note

Bibliografie
 Irmgard Krisai-Greilhuber, Günther F. Kraus: "Definition und Abgrenzung der Pilze", în: "Pilze in Innenräumen und am Arbeitsplatz", Editura Springer, Viena - Heidelberg 2013, ISBN 978-3-7091-1234-2, p. 1-15
 Karl Mägdefrau: "Beiträge zur Biologie der niederen Pflanzen: Systemtik, Stammesgeschichte, Ökologie", Editura Urban & Fischer bei Elsev, Stuttgart 1977, ISBN 3437302620
 Dr. Franz Oberwinkler: "Pflanzen und ihre Pilze", Tübingen 2000

Legături externe

Agaricomycotina
2001 în știință

Agaricomycotina


Will Speck (Nova Iorque, 31 de dezembro de 1969) é um cineasta, produtor de cinema e roteirista estadunidense que cria a maior parte de seus trabalhos junto de Josh Gordon como Speck & Gordon, geralmente no gênero de comédia. A dupla se conheceu enquanto frequentavam a Universidade de Nova Iorque e criaram os curtas-metragens Angry Boys e Culture, que lhes renderam uma indicação ao Oscar de Melhor Curta-Metragem em Live-Action. Em 2007, eles fizeram sua estreia na direção de longas-metragens com Escorregando para a Glória e dirigiram vários episódios de Cavemen. Depois de trabalharem em Coincidências do Amor (2010) e The Power Inside (2013), a dupla dirigiu A Última Ressaca do Ano (2016) e criaram Assassímio, uma série animada do Hulu que estreou em 2021. A dupla também dirigiu os futuros filmes Distant e Lyle, Lyle, Crocodile.

Carreira
Depois de serem emparelhados em uma tarefa de grupo, Will Speck conheceu Josh Gordon e se tornaram amigos enquanto frequentavam a Escola de Artes Tisch da Universidade de Nova Iorque. A dupla acabaria por começar a escrever roteiros juntos em Los Angeles em 1994, onde Gordon se juntou à equipe de roteiristas do seriado Louco por Você e Speck trabalhou com a Fox 2000 Pictures como executivo criativo. Em 1997, eles escreveram e dirigiram os curtas-metragens Angry Boys e Culture, este último estrelado por Philip Seymour Hoffman, e recebeu prêmios no Festival Internacional de Cinema de Chicago de Melhor Curta-Metragem Narrativo. Além disso, em 1998, Culture recebeu uma indicação ao Oscar de Melhor Curta-Metragem em Live-Action. Ao criar os dois curtas, Gordon disse que eles "eram cômicos e foram as primeiras vezes que expressamos nossa sensibilidade em filmes".

A dupla fez sua estreia na direção de longas-metragens com o filme de comédia, Escorregando para a Glória (2007), estrelado por um elenco que inclui Will Ferrell e Jon Heder. Produzido pela DreamWorks Pictures, o filme recebeu críticas positivas da crítica especializada e foi um sucesso de bilheteria, arrecadando mais de US$ 145 milhões. Nesse mesmo ano, Speck e Gordon escreveram, dirigiram e produziram vários episódios da sitcom Cavemen.  Filmado em Los Angeles, apesar de ser ambientado em Atlanta, a ABC lutou para promover a série, que recebeu críticas mistas e foi chamado pelo Chicago Tribune como um dos piores programas de televisão já criados.

Em 2010, Speck e Gordon dirigiram o filme de comédia romântica, Coincidências do Amor, estrelado por Jennifer Aniston e Jason Bateman, que recebeu críticas mistas por seu roteiro escrito por Allan Loeb. Mais tarde, a dupla dirigiu todos os seis segmentos do filme social interativo The Power Inside em 2013, e também produziram o primeiro segmento. A série foi indicada ao Daytime Emmy Award de Melhores Novas Abordagens em Série Dramática.

Speck e Gordon também dirigiram centenas de comerciais para várias empresas e organizações. Entre eles estão a campanha GEICO Cavemen que inspirou e mais tarde foi usada para promover Cavemen com o slogan "tão fácil, um homem das cavernas poderia fazê-lo" , o comercial "Make Homosexuals Marry" com Justin Long e Mike White, e um anúncio promovendo a doação de órgãos, intitulado "World's Biggest Asshole", estrelado por Thomas Jane e a voz de Will Arnett. Avaliando "World's Biggest Asshole", a Forbes nomeou-o como o segundo melhor anúncio de 2016 e escreveu que foi "bem escalado, bem filmado, muito bem escrito e construído a partir de uma visão emocionalmente satisfatória". No Festival de Publicidade de Cannes, o patrocinador do comercial, Donate Life America, foi premiado com dez Leões de Ouro, consistindo em 3 ouros, 2 pratas e 5 bronzes.

Também em 2016, a dupla dirigiu dois episódios da série da Netflix, Flaked, e dirigiram e foram produtores-executivos de A Última Ressaca do Ano, uma comédia também estrelada por Jennifer Aniston e Jason Bateman e distribuída pela Paramount Pictures.  Em agosto de 2019, Speck e Gordon foram contratados para dirigir e produzir o filme de comédia de ficção científica, Distant, para a Amblin Entertainment, que foi filmado na Hungria e deve ser lançado em 2022. A dupla também criou a série animada de televisão Assassímio, que foi lançada no Hulu em 2021.  Seu trabalho mais recente foi Lyle, Lyle, Crocodile, uma adaptação do livro infantil de mesmo nome, com a Sony Pictures Releasing programada para lançá-lo nos Estados Unidos em 7 de outubro de 2022.

Projetos futuros ou cancelados
Speck e Gordon foram contratados para dirigir ou produzir vários projetos que foram cancelados ou estão atualmente em pré-produção. Em 2008, foi relatado que eles iriam dirigir o longa-metragem I Want to __ Your Sister da roteirista Melissa Stack, baseado em um roteiro apresentado na pesquisa Black List comprado pela Paramount Pictures por US$ 300.000. O projeto foi mais tarde reescrito como I Wanna F*** Your Brother, com Stack como diretora.

Em 2011, a 20th Century Fox e a Chernin Entertainment anunciaram que os cineastas dirigiriam The Pool. Em 2015, a Lotus Entertainment adquiriu os direitos do roteiro Parents Weekend, de Peter Scott, e informou que a dupla serviria como produtores-executivos. Dois anos depois, a Amblin Entertainment revelou que Speck e Gordon dirigiriam The Travelers, um filme de suspense e adaptação do romance de mesmo nome de Chris Pavone. Em 2020, eles foram anunciados como diretores do filme de ação War Driver.

Filmografia

Ligações externas

Pessoas vivas
Nascidos em 1969
Cineastas dos Estados Unidos
Produtores de cinema dos Estados Unidos
Roteiristas dos Estados Unidos
Produtores de televisão dos Estados Unidos
Diretores de televisão dos Estados Unidos

Will Speck


Hambejronija (lat. Chambeyronia), maleni biljni rod iz porodice Arecaceae kojem pripadaju 9 vrsta , sve endemi  iz Nove Kaledonije.

Vrste
 Chambeyronia divaricata (Brongn.) Hodel & C.F.Barrett
 Chambeyronia houailouensis Hodel & C.F.Barrett
 Chambeyronia huerlimannii (H.E.Moore) Hodel & C.F.Barrett
 Chambeyronia lepidota H.E.Moore
 Chambeyronia macrocarpa (Brongn.) Vieill. ex Becc.
 Chambeyronia magnifica (H.E.Moore) Hodel & C.F.Barrett
 Chambeyronia oliviformis (Brongn. & Gris) Hodel & C.F.Barrett
 Chambeyronia piersoniorum (Pintaud & Hodel) Hodel & C.F.Barrett
 Chambeyronia pyriformis (Pintaud & Hodel) Hodel & C.F.Barrett

Vanjske poveznice

Izvori

Archontophoenicinae

Hambejronija


Ain't Life Grand may refer to:

 Ain't Life Grand (Slash's Snakepit album), or the title song
 Ain't Life Grand (Widespread Panic album), or the title song
 Ain't Life Grand (Black Oak Arkansas album), by Black Oak Arkansas

Ain't Life Grand


Fulvio Pellegrino Morato est un littérateur italien de la Renaissance.

Biographie
Né à Mantoue vers la fin du , de parents pauvres, suit la carrière de l'enseignement et enseigne les belles-lettres dans différentes villes. Attiré à Ferrare par le duc d'Este, qui accorde une généreuse protection à tous les savants, il y ouvre une école que s'empresse de fréquenter la jeune noblesse ; mais accusé de partager en secret les hérésies de Luther, il est obligé de quitter cette ville et se retire à Vicence vers 1530. Il passe ensuite à Venise, où sa réputation l'a précédé, et il y reçoit de la plupart des littérateurs un accueil distingué. Cependant les amis qu'il a laissés à Ferrare continuent d'agir en sa faveur et il obtient la permission de revenir en cette ville, où il est de retour en 1538. L'éducation de sa fille (la célèbre Olympia Morata), la culture de la poésie et la société de quelques amis dont il a éprouvé le dévouement, occupent le reste de sa vie, et il meurt en 1547.

Œuvres

 Il Rimario di tutte le cadentie di Dante e Petrarca, Venise, 1528, in-8° ; réimprimé dans la même ville en 1529, 1533, 1550, et avec des additions en 1565, in-8°. C'est le plus ancien dictionnaire de rimes que l'on connaisse ; sa publication a précédé de quarante-quatre ans celle du Dictionnaire de rimes par Jean Le Fèvre, le premier qui ait paru en français. Morato promet dans sa préface l'Explication des passages les plus obscurs du Dante et de Pétrarque ; mais cet ouvrage n'a pas été terminé.
 Carmina quædam latina, Venise, 1533, in-8°, livre tellement rare qu'il n'a point été connu de Tiraboschi ni des meilleurs bibliographes italiens ;
 Del significato de' colori e de' mazzoli, ibid., 1535, 1543, in-8°. C'est une introduction à la science du blason.
 Une Lettre à Olympia sur la prononciation de la langue latine, etc., imprimée dans le recueil des œuvres de sa fille. On conserve en manuscrit à la bibliothèque d'Este ses Commentaires sur le  livre de l'Énéide, les Satires d'Horace, l'Oraison pour Archias et la Seconde Philippique de Cicéron, et enfin sur le  et le  livre des Commentaires sur la guerre des Gaules, de César.

Notes

Bibliographie

Liens externes

Naissance à Mantoue
Décès à Ferrare
Humaniste italien de la Renaissance
Écrivain italien du XVIe siècle

Fulvio Pellegrino Morato


Daniel Lezama (Ciudad de México, 1968) es un pintor mexicano. Se caracteriza por un estilo académico que el mismo define como "naturalista", en el que reelabora alegóricamente símbolos e imágenes del discurso nacionalista mexicano y las reinterpreta en contextos contemporáneos, con puestas en escena de temas fuertes. Retoma la obra de autores mexicanos del siglo XIX y XX y la influencia de autores de fuerte alcance narrativo como Rubens o Goya, y de maestros del tenebrismo en el manejo de la luz como Caravaggio.

Biografía
Su padre fue pintor y gran parte de su infancia transcurrió en Texas, París y la Ciudad de México. Creció rodeado de cultura visual, y luego de incursionar en distintas prácticas artísticas como el cómic y la literatura, decidió convertirse en artista plástico.

Estudió Artes Plásticas en la Escuela Nacional de Artes Plásticas de la UNAM y actualmente reside en la Ciudad de México.

En 2001 ganó el premio premio de adquisición de la décima Bienal Tamayo, al mismo tiempo ha sido acreedor a apoyos del FONCA y del CONACULTA.

Exposiciones

Individuales
2022

 Vértigos de mediodía, Museo de Arte Moderno, Ciudad de México

2012
 Pillahuana, Pulquería Los Insurgentes, Ciudad de México
2011
 Cartas de viaje, Galería Hilario Galguera, Ciudad de México
2010
 El rumor de las islas (stand individual), FEMACO, Ciudad de México
 5 veces la bandera, Drexel Galería, Monterrey
2009
 Daniel Lezama / Travelers, Embajada de México en Berlín.
2008
 La madre pródiga, Museo de la Ciudad de México, Ciudad de México
2006
 Teatro nacional, Galería Jesús Drexel, Monterrey, NL
 La gran noche mexicana, Galería OMR, Ciudad de México
2005
 La muerte de Empédocles, Café La Gloria, Ciudad de México
2004
 Comparsas, Galería Jesús Drexel, Monterrey, NL
2003
 Días de guardar, Casa ITESO-Clavijero, Guadalajara, Jal.
2002
 La clase de historia, Galería Jesús Drexel, Monterrey, NL
 Una visita al valle, Galería OMR, Ciudad de México
 Pinturas, 1998-2002, Galería de la SHCP, Ciudad de México
 Morality Plays, Roebling Hall Gallery. New York
2001
 Historias compartidas, Museo de Arte Moderno, Ciudad Juárez, Chih. (Traveling show)
2000
 Obra reciente, Galería Nina Menocal, Ciudad de México
 Pequeño formato, Galería El Estudio, Ciudad de México
 Sala individual, MUCA Roma. Ciudad de México
 El nacimiento del amor, Museo de la Ciudad, Querétaro, Qro. (Traveling show)
1998
 12 Scenes, 1997-98, Hof & Huyser Galerie, Ámsterdam
 El jardín existencial, Galería 2, ENAP-Xochimilco, Ciudad de México.
1997
 El teatro de lo real, Galería III, Academia de San Carlos, Ciudad de México
 El velo de Maya, Centro Cultural San Ángel, Ciudad de México.
1996

Motivo: retrato, Casa Borda, Taxco.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial de Daniel Lezama

Nacidos en Ciudad de México
Pintores de México del siglo XX

Daniel Lezama