Jan Marius Romein () a fost un istoric, jurnalist și cărturar neerlandez. Marxist și fost student lui Huizinga, Romein este celebru pentru cărțile sale de popularizare a istoriei naționale a Țărilor de Jos, scrise împreună cu soția sa, Annie Romein-Verschoor. Lucrările sale au fost traduse în engleză, germană, franceză, italiană și japoneză.

Biografie
Născut în Rotterdam, Romein s-a căsătorit cu scriitoarea și istorica Annie Romein-Verschoor (1895-1978) la 14 august 1920.

Romein a început să scrie în timp ce studia științele umaniste la Universitatea din Leiden (1914-1920). Dintre profesorii săi, a fost inspirat cel mai mult de istoricul Johan Huizinga. Studiile sale au avut loc în timpul Primului Război Mondial și al Revoluției Ruse, astfel că el a devenit interesat de marxism. El a tradus în neerlandeză biografia lui Karl Marx scrisă de Franz Mehring (1921; cu un eseu introductiv). După ce cuplul s-a mutat la Amsterdam în 1921, el a devenit redactor la cotidianul De Tribune al Communistische Partij Olanda (CPH, Partidul Comunist din Olanda). În plus, el a lucrat ca scriitor independent și traducător. Încă din anii 1916-1918 a publicat o traducere olandeză a ciclului Jean Christophe (10 vol., cu un eseu introductiv) al lui Romain Rolland. În 1924 a obținut titlul de doctor al Universității din Leiden, cu teza Dostoievski în critica occidentală. În 1927 a părăsit partidul comunist, dar a rămas interesat de marxism și de dezvoltarea politică a Uniunii Sovietice și a Asiei.

După publicarea unei cărți despre istoria Imperiului Roman de Răsărit (Byzantium, 1928), el a tradus și editat Harmsworth's Universal History of the World în neerlandeză, în cooperare cu alți istorici (1929-1932, 9 vol.), cu trei capitole scrise de el însuși. Prima sa carte în domeniul istoriei Țărilor de Jos a fost un studiu de pionierat în istoria scrierii istorice neerlandeze în timpul Evului Mediu (1932). Printre cele mai celebre cărți ale sale se numără o istorie a Țărilor de Jos (1934) și o lucrare în patru volume  cu 36 de scurte biografii ale unor neerlandezi celebri (1938-1940), ambele în colaborare cu soția și colega istorică Annie Romein-Verschoor. În 1939, Romein a fost numit profesor de istorie la Universitatea din Amsterdam. El a supraviețuit celui de-al Doilea Război Mondial, după ce a fost ținut ostatic de poliția germană timp de trei luni în celebrul lagăr de la Amersfoort, și s-a întors la masa de scris și la catedră. În 2011 Jan Romein și soția sa au fost primit post-mortem titlul de "drept între popoare" din partea institutului Yad Vashem din Ierusalim, pentru că au oferit o ascunzătoare unui concetățean evreu persecutat în timpul ocupației germane.

În 1937, el a publicat un eseu despre tehnologie intitlat "Dialectica progresului" (în neerlandeză: "De dialectiek van de vooruitgang"), în care descrie un fenomen numit "Legea avantajului inhibitor" ("Wet van de remmende voorsprong"), ca parte a seriei "The unfinished past" (în neerlandeză: "Het onvoltooid verleden"). Acest articol a fost publicat, de asemenea, în limba germană ca "Dialektik des Fortschritts", în: Mass und Wert. Zweimonatsschrift für freie deutsche Kultur (eds. Thomas Mann și Konrad Falke), vol. 2 (Zurich, Elveția, 1939).

În 1946, Annie Romein a primit o copie a Jurnalului Annei Frank, pe care a încercat să o publice. Neavând succes, ea i-a dat jurnalul soțului ei, care a scris primul articol despre jurnal și autoarea lui în ziarul Het Parool. Interesul stârnit de articolul său a condus la publicarea jurnalului în anul următor. Romein a fost interesat de abordarea (auto)biografică a istoriei. Pe parcursul anilor de ocupație germană a scris o carte despre această perioadă, care a fost publicată în 1946 (în traducere germană în 1948) și este încă privită ca o contribuție originală și documentară la istoriografia perioadei. De asemenea, tot în 1946 el a introdus teoria istoriei ca disciplină în curriculumul academic.

Curând după începerea Războiului Rece, concepțiile sale marxiste, deși nedogmatice, l-au plasat într-o relativă izolare și în 1949 i s-a refuzat intrarea în Statele Unite ale Americii pentru a ține un discurs la o conferință internațională de la Princeton. În schimb, el a fost primit ca profesor invitat în Republica Indonezia în anul universitar 1951-1952.

El și-a dedicat ultima parte a vieții sale scrierii unei istorii a Europei în perioada de 25 de ani cuprinsă între 1889 și 1914: Cumpăna a două epoci. Europa în 1900, care a fost publicată postum în anul 1967 (ediția în limba engleză în 1978). Aceasta este o încercare de a scrie o "istorie integrală" a deceniilor de tranziție din secolul al XIX-lea în secolul al XX-lea, perioada în care supremația mondială a Europei a început să scadă. Cartea conține capitole dedicate tuturor aspectelor istoriei europene din această perioadă: politice, economice, sociale, culturale, științifice, literare, artistice, mișcările de emancipare etc. Din cauza unei boli cronice, care a început să se manifeste în 1959, el și-a limitat cursurile ținute la Universitatea din Amsterdam, predând numai istoria teoretică. A murit la Amsterdam în 1962.

Opinii politice
Romein a avut loc opinii marxiste și a fost activ în cadrul Partidului Comunist din Olanda (CPH) începând din 1917, inițial ca secretar al deputatului comunist Willem van Ravesteyn, apoi ca redactor principal al cotidianului comunist De Tribune. Atunci când luptele interne au condus la răsturnarea conducerii cu una agreată de Moscova în 1925, Romein s-a situat de partea lui Van Ravesteyn și David Wijnkoop, și, ca rezultat, a fost forțat să plece din redacția ziarului Tribune. El a fost exclus din partid în 1927 pentru sprijinul acordat lui Wijnkoop, încheindu-se astfel implicarea directă în politică a lui Romein.

Marxismul lui Romein l-au făcut o figură controversată și i-au afectat cariera sa atunci când, în 1938, a candidat pentru un post de profesor la Universitatea Municipală din Amsterdam, în care profesorii erau numiți de către consiliul municipal. Pe de o parte, liberalii și partidele de dreapta nu l-au agreat pe Romein pentru susținerea permanentă a Uniunii Sovietice; pe de altă parte, fracțiunea comunistă condusă de vechiul său prieten, Wijnkoop, s-au supărat pe criticarea deschisă de către el a proceselor spectacol de la Moscova, cu doi ani mai devreme. Această critică, cu toate acestea, i-a adus o oarecare simpatie din partea facțiunii social-democrate. O majoritate din care făcau parte comuniștii lui Wijnkoop au votat împotriva numirii lui Romein. Un an mai târziu, când un alt post de profesor a fost vacant, Romein a fost numit profesor de istoria Țărilor de Jos, cu sprijinul lui Wijnkoop și în ciuda unei vehemente campanii împotriva candidaturii sale.

În anii Războiul Rece de la începutul anilor 1950, Romein și colaboratorii săi au devenit din ce în ce mai izolați. El a condamnat reprimarea de către sovietici a Revoluției ungare din 1956, într-un pamflet care denunța simultan implicarea britanicilor și francezilor în Egipt în timpul Crizei Suezului.

Principalele lucrări
În limba engleză:
 "Theoretical History", in: Journal of the History of Ideas, vol. 9, 1948, no. 1, pp. 53–64.
 A World on the Move; a history of colonialism and nationalism in Asia and North Africa from the turn of the century to the Bandung Conference (compiled following an outline of events and dates prepared by J.M. Romein and W.F. Wertheim, who also have written the introductory chapters; captions and running text by H.M. van Randwijk. Transl. from the Dutch by James S. Holmes and A. van Marle), 1956.
 "The Common Human Pattern; the origin and scope of historical theories", in: Delta, review of arts, life and thought in the Netherlands, Summer 1959, pp. 5–20.
 The Asian Century: A History of Modern Nationalism in Asia (with Jan Erik Romein, transl. by R.T. Clark, with a foreword by K.M. Panikkar), 1962. German edition 1958, Indonesian ed. 1958, Japanese ed. 1961.
 "Change and Continuity in History: The Problem of the 'turnover'," in: Delta, review of arts, life and thought in the Netherlands, Spring 1963, pp. 27–40.
 "The Significance of the Comparative Approach in Asian Historiography. The National and Social Revolution in Asia and the Time Factor", in: An Introduction to Indonesian Historiography. Eds. Soedjatmoko, Mohammed Ali, G.J. Resink, George McT. Kahin, 1965 (3rd ed. 1975), pp. 380–394.
 History of Mankind: Culture and Scientific Development, Volume VI: The Twentieth Century (part of a UNESCO-project). Authors/editors: Caroline F. Ware, K. M. Panikkar, and Jan M. Romein, 1966.
 The Watershed of Two Eras. Europe in 1900 (transl. Arnold J. Pomerans. With a biographical and bibliographical introduction by Harry J. Marks, a foreword by Annie Romein-Verschoor, and a preface by Maarten C. Brands), 1978 (first paperback ed. 1982).
Cărți în limbile olandeză, germană și indoneziană:
 Dostojewskij in de Westersche critiek. Een hoofdstuk uit de geschiedenis van den literairen roem [Dostoyevsky in the Eyes of Western Critics. A chapter from the history of literary fame], 1924 (doctoral dissertation, cum laude, University of Leiden).
 Byzantium. Geschiedkundig overzicht van staat en beschaving in het Oost-Romeinsche Rijk [Byzantium. Historical survey of state and civilisation in the Eastern Roman Empire], 1928.
 Geschiedenis van de Noord-Nederlandsche geschiedschrijving in de Middeleeuwen; Bijdrage tot de beschavingsgeschiedenis [History of the Northern-Dutch Historiography during the Middle Ages. A contribution to civilisation history], 1932.
 De Lage Landen bij de zee. Geïllustreerde geschiedenis van het Nederlandse volk van Duinkerken tot Delfzijl [The Low Lands by the Sea. An illustrated history of the Dutch people from Dunkirk to Delfzyl], 1934 (8th, rev. & augm. ed. 1979).
 Het onvoltooid verleden [The Unfinished Past. Essays], 1937 (2nd, augm. ed. 1948).
 Erflaters van onze beschaving. Nederlandse gestalten uit zes eeuwen (with Annie Verschoor), 4 vols. [Legators of our Civilization. Dutch Figures from Six Centuries], 1938–1940 (13th ed., in one vol., illustr. 1979). Abridged German edition (transl. U. Huber-Noodt): Ahnherren der holländischen Kultur. Vierzehn Lebensbilder mit 13 Porträts, 1946 (2nd ed. 1961).
 De biografie, een inleiding [The Biography; an introduction], 1946 (2nd ed. 1951). German edition (transl. U. Huber-Noodt): Die Biographie; Einführung in ihre Geschichte und ihre Problematik, 1948.
 Theoretische Geschiedenis [Theoretical History], 1946. Eng. ed.: Theoretical History, in: Journal of the History of Ideas, vol. 9, 1948, pp. 53–64. German ed.: Theoretische Geschichte. In: Schweizer Beiträge zur Allgemeinen Geschichte, Berna, vol. 5, 1947, pp. 5–27.
 Apparaat voor de studie der geschiedenis [Apparatus for the study of history], 1949 (9th rev. & augm. ed. 1979).
 In de Hof der Historie. Kleine encyclopaedie der theoretische geschiedenis [In the Court of History. A Short Encyclopedia of Theoretical History], 1951 (2nd ed. 1963).
 1. Kebangunan Asia. – 2. Pengertian kerdja di Timur dan Barat, 1953.
 Asia bergolak, setengah abad sedjarah Asia dalam lebih dari 600 gambar 1900 sampai sekarang, oleh J.M. Romein dan W.F. Wertheim; teks-teks penghubung oleh H.M. van Randwijk, dan terdjemahan oleh Amal Hamzah, 1954.
 Aera Asia. Terdjadinja, perkembangan dan kemenangan Nasionalisme di Asia dalam abad ke-20. Diselenggarakan bersama-sama dengan J.E. Romein; dan terdjemahan oleh Nur Tugiman (traducere indoneziană a cărții The Asian Century), 1958.
 Das Jahrhundert Asiens, Geschichte des modernen asiatischen Nationalismus; in Zusammenarbeit mit J.E. Romein, übersetzt von H. Jolenberg, 1958.
 Over integrale geschiedschrijving [On the writing of Integral History], 1958.
 Op het breukvlak van twee eeuwen [On the Watershed of Two Centuries], 2 vols., 1967 (2nd ed., in one vol., with sub-title: De westerse wereld rond 1900 [The Western World around 1900]. Illustr. 1976); Eng. transl. 1978.
 Historische lijnen en patronen. Een keuze uit de essays [Historical headlines and patterns. Selected Essays], 1971 (cu o prefață de Maarten C. Brands; 2nd ed. 1976).

Referințe

Legături externe
 Het Parool, 3 aprilie 1946. first published discussion of Anne Frank's diary.
 Jan M. Romein, "The Significance of the Comparative Approach in Asian Historiography. The National and Social Revolution in Asia and the Time Factor", in: An Introduction to Indonesian Historiography. Eds. Soedjatmoko, Mohammed Ali, G.J. Resink, George McT. Kahin (Ithaca, New York: Cornell University Press, 1965), pp. 380-394.

Nașteri în 1893
Decese în 1962
Istorici din secolul al XX-lea
Drepți între popoare din Țările de Jos
Jurnaliști neerlandezi
Oameni din Rotterdam

Jan Romein


Alfred Volkland, né le  à Brunswick et mort le  à Bâle, est un chef d'orchestre, compositeur et pianiste allemand.

Biographie
Alfred Volkland naît au sein de huit enfants d'un artisan peintre. Il prend des cours de piano et de violon, puis apparend la direction d'orchestre à partir de 1864 au conservatoire de Leipzig auprès notamment de Carl Reinecke et Ignaz Moscheles, et y fait connaissance de son condisciple Edvard Grieg. Il est nommé en 1866 pianiste à la Cour et en 1867 directeur de musique de Sondershausen. En 1869, il dirige les concerts Euterpe de Leipzig. Alfred Volkland épouse en 1871 Henriette Pfeifer (1840-1903), et le couple n'a pas d'enfant. Joseph Joachim a loué dans une lettre « toutes les bonnes heures avec Spitta chez vous et votre chère épouse. ». En 1874, il est cofondateur de la Bachverein (Association Bach) avec Franz von Holstein, Philipp Spitta  et son ami intime Heinrich von Herzogenberg. En 1875, il est nommé à Bâle maître de chapelle de la Société musicale et directeur de la Société chorale de Bâle et de la Liedertafel. Il est nommé ensuite Dr. phil h. c. de l'université de Bâle. Clara Schumann a assisté à de nombreuses fois à ses concerts et a souvent été reçue chez les Volkland et lui a confié la préparation de la publication des Lieder de Robert Schumann.

En 1899, il démissionne de la direction de chœur pour cause de maladie et en 1902 de la direction d'orchestre. Les archives musicales d'Alfred Volkland ont été données à la bibliothèque publique de l'université de Bâle par sa famille en 1905. Il y a des dossiers sur lui aux archives de Bâle-Ville, ainsi que celles de son épouse.

Réception de l'œuvre
La notoriété de chef d'orchestre et chef de chœur d'Alfred Volkland s'est apparemment rapidement estompée après la fin de sa carrière active. Il n'y a pas d'enregistrements sonores de ses concerts.

Seules deux des compositions d'Alfred Volkland ont été mentionnées dans la presse spécialisée contemporaine. Une Ouverture en ré mineur, qu'il joua lors de son concert inaugural en tant que maître de chapelle des concerts Euterpe à Leipzig en 1869, et qui fut exécutée le  à Sondershausen par son collègue Max Bruch et qui ne fut pas publiée. Un Adagio et Allegro, pièce de concert pour orchestre, ont été créés sous sa direction par le Gewandhausorchester de Leipzig le , et ont remporté un grand succès ; la partition a été publiée. La critique dans la presse a été mitigée : partition brillamment orchestrée, mais pas assez originale et quelque peu fastidieuse.

Ses lieder et sa musique chorale qui ont été publiés ont plus quant à eux marqué l'époque et sont encore joués.

Sa participation à la fondation de l'association Bach à Leipzig  a encore des conséquences au . Elle s'est toujours engagée contre certaines interprétations de la musique d'Église de Bach avec orgue en continuo. Pour démontrer cette conception de Bach, cinq cantates de Bach ont été éditées et publiées, dont deux par Alfred Volkland.

Œuvre
Compositions
 Ouvertüre in d-Moll. 1869.
 Adagio und Allegro, Konzertstück für Orchester. Rieter-Biedermann, Leipzig/ Winterthur 1882.
Travaux
 BWV 25 und BWV 65. In: Kirchen-Cantaten von Joh. Seb. Bach. Im Clavierauszuge mit unterlegter Orgelstimme herausgegeben vom Bach-Vereine in Leipzig. Rieter-Biedermann, Leipzig/ Winterthur 1876/77.
 Redaktion der Lieder Robert Schumanns für Clara Schumanns Gesamtausgabe. Breitkopf & Härtel, Leipzig 1879–1893.
 Deutscher Liederkranz. 50 Lieder f. Sopran, Alt, Ten. u. Bass. Nr. 379. Dazu die einzelnen Stimmen. Nrn. 380-83. Leipzig: Volksausgabe Breitkopf & Härtel. (ohne Angabe des Erscheinungsjahrs)
 Liederfrühling, Sammlung der schönsten und modernsten Lieder und Gesänge. Nr. 101. Volksausgabe Breitkopf & Härtel, Leipzig (ohne Angabe des Erscheinungsjahrs).

Notes et références

Bibliographie
  Wolfgang Sandberger, Das Bach-Bild Philipp Spittas: ein Beitrag zur Geschichte der Bach-Rezeption im 19. Jahrhundert, Archiv für Musikwissenschaft, Beiheft 39, éd. Steiner, Stuttgart, 1997 , lire en ligne
 Paul Meyer-Lieb: Alfred Volkland 1841-1905. In: Basler Jahrbuch 1906, .

Voir aussi
Orchestre symphonique de Bâle

Liens externes

 le quinter pour cordes op. 17 d'Herzogenberg est dédié à Alfred Volkland.
 Biographie d'A. Volkland, in: Musikalisches Wochenblatt,
 Nachruf auf Alfred Volkland, Basler Jahrbuch, 1906

Source de la traduction

Compositeur allemand du XIXe siècle
Chef d'orchestre allemand
Naissance en avril 1841
Naissance à Brunswick (Basse-Saxe)
Naissance dans le duché de Brunswick
Décès en juillet 1905
Décès à Bâle
Décès à 64 ans

Alfred Volkland


John Herbert Turner (May 7, 1834 – December 9, 1923) was a British Columbia politician.  Born in Claydon, Suffolk, England, Turner moved to British North America and worked as a merchant in Halifax and Charlottetown. In 1862 he moved to Victoria, on Vancouver Island, and founded Turner, Beeton and Co., which was involved in salmon canning, insurance and finance, importing and wholesaling.

Turner entered politics serving as mayor of Victoria from 1876 to 1881 and entered the provincial legislature in 1886 in the constituency of Victoria City. He served as minister of finance under successive premiers from 1887 to 1895 and as the 11th premier of British Columbia from 1895 to 1898. From 1901 to 1915 he was the province's representative in London where he retired. He died in Richmond in 1923.

References

1834 births
1923 deaths
Canadian Anglicans
English emigrants to pre-Confederation British Columbia
Premiers of British Columbia
People from Mid Suffolk District
Mayors of Victoria, British Columbia

John Herbert Turner


Les Championnats du monde juniors de ski alpin 1988 sont la septième édition des Championnats du monde juniors de ski alpin. Ils se déroulent du  au  à Madonna di Campiglio en Italie. Pour la première fois les championnats intègrent (à l'image des précédents championnats du monde seniors) des épreuves de super G et l'édition comporte donc dix épreuves : descente, super G, slalom géant, slalom et combiné dans les catégories féminine et masculine. Le combiné n'est pas une épreuve à part mais la somme des résultats des descente, slalom géant et slalom. Il récompense les skieurs les plus polyvalents.

Avec sept médailles sur trente dont trois titres, l'Autriche termine en tête du classement des nations pour la cinquième année consécutive, devant l'Allemagne de l'Ouest et les États-Unis. Côté performances individuelles, l'Autrichienne Sabine Ginther remporte trois titres (les trois de l'équipe autrichienne) en super G, slalom géant et combiné, plus une médaille d'argent en descente.

Tableau des médailles

Podiums

Hommes

Femmes

Notes et références

Notes

Références

1988
Ski alpin juniors
Alpin Monde juniors
Ski 1988
Sport en janvier 1988
Sport en Italie en 1988
Monde juniors 1988


NGC 350 este o galaxie lenticulară situată în constelația Balena. A fost descoperită în 27 septembrie 1864 de către Albert Marth.

Note

Vezi și

 NGC 349
 NGC 351

Legături externe

 NGC 350 pe WikiSky
 NGC 350 pe spider.seds.org

Galaxii lenticulare
Obiecte NGC
Constelația Balena
Obiecte astronomice descoperite în 1864
Obiecte astronomice descoperite de Albert Marth

NGC 350


VM i fodbold for kvinder 2019, gruppe A er en af seks indledende grupper ved VM i fodbold for kvinder 2019. Kampene spilles fra 7. til 17. juni 2018. Gruppen består af Frankrigs, Norge, Nigeria og Sydkoreas. De øverst placerede hold vil gå videre til ottendedelsfinalerne.

Gruppe A

Referencer

Gruppe A

VM i fodbold for kvinder 2019, gruppe A


Walling ist der Familienname folgender Personen:

 Ansel T. Walling (1824–1896), US-amerikanischer Politiker
 August Walling (* 1911), deutscher Lagerkommandant des KZ Hessental
 Cheves Walling (1916–2007), US-amerikanischer Chemiker
 Dean Walling (* 1969), britischer Fußballspieler für St. Kitts und Nevis
 Edna Walling (1896–1973), australische Landschaftsgärtnerin
 Johannes Walling (1390–1458), deutscher römisch-katholischer Geistlicher an der römischen Kurie und Dompropst in Lübeck
 Mike Walling (1950–2020), britischer Komiker und Autor
 Sydney Walling (1907–2009), antiguanischer Cricketspieler
 William Walling (* 1926), US-amerikanischer Science-Fiction-Autor

Walling ist der Name folgender geographischer Objekte:
 Walling (Gemeinde St. Valentin), Ortsteil von St. Valentin, Bezirk Amstetten, Niederösterreich
 Walling (Gemeinde Eberschwang), Ortsteil von Eberschwang, Oberösterreich
 Walling (Gemeinde Scheffau), Ort bei Scheffau am Tennengebirge, Bezirk Hallein, Land Salzburg
 Walling (Tennessee), Ort in den Vereinigten Staaten

Walling


La boulangère a des écus  es una opéra-bouffe en tres actos con música de Jacques Offenbach y libreto en francés de Henri Meilhac y Ludovic Halévy. Se estrenó el 19 de octubre de 1875 en el théâtre des Variétés de París. Una segunda versión en tres actos y cuatro escenas se representó el 27 de abril de 1876 también en el Variétés.

Discografía
La boulangère a des écus, Lina Dachary, Claudine Collart, Aimé Doniat, Lucien Huberty, Raymond Amade, Orquesta lírica de la ORTF, Jean-Paul Kreder (dir.) - INA 103 00084

Referencias

Enlaces externos

Óperas de Jacques Offenbach
Óperas en francés
Óperas de 1875
Óperas estrenadas en París
Operetas

La Boulangère a des écus


Whois (Alan Adı Sorgulama), domain'in (alan adının örn: domainadi.com ya da IP numaranın ait olduğu kişi ve/veya kuruluşun (firmanın) bilgilerini içerir. Domain'in kayıt ve süresinin bitiş tarihi, host edildiği firmanın name server bilgileri de yer alır.

Mesela domainadi.com domaini kimin adına kayıtlı mail adresi telefon numarası domaini host eden hosting firmasının name server (ns) bilgilerini gösteren bir sorgulamadır. Bu tip sorgulamaları aşağıdaki adreslerden yapılabilir.

Ayrıca domain adı almak istediğide domain'in daha önceden alınıp alınmadığını bu şekilde sorgulayarak öğrenilebilir.

Whois servisler

İnternet alan adları

Whois


Erika Umeda ; ) este o cântăreață și model japoneză. A fost membră a trupelor ZYX și Cute, după care a ales să urmeze o carieră solo în modeling. În 2014, a revenit la cariera ei muzicală cu debutul ei solo Crush On You.

Umeda are o soră mai mare. Este prietenă cu Kanna Arihara, Airi Suzuki, Maimi Yajima și Tomomi Itano.

Lucrări

Discografie
 Erika (12 februarie 2014)

Filmografie
 Koinu Dan no Monogatari

Radio
 Cutie Party
 Cute Cutie Paradise

Programe TV
 Haken OL wa mita!

Reclame
 ABC MART
 Universal Studios Japan

Legături externe
  Blog

Nașteri în 1991
Nașteri pe 24 mai
Fotomodele din Japonia
Oameni în viață

Erika Umeda


The Very Best of The Beach Boys es una serie que consta de dos discos que se editaron simultáneamente en el Reino Unido en 1983, con canciones de The Beach Boys.

Lanzamiento
The Very Best of The Beach Boys se publicó en julio de 1983, por Capitol Records. Los dos volúmenes se editaron juntos con el número de catálogo BBTV 1867193.

Lista de canciones

The Very Best of The Beach Boys Volumen 1
Todas por Brian Wilson/Mike Love excepto donde se indique.
Lado A
"Surfin' Safari" – 2:05
"Surfin' U.S.A." (Brian Wilson/Chuck Berry) – 2:28
"Shut Down" (Brian Wilson/Roger Christian) – 1:49
"Little Deuce Coupe" (Brian Wilson/Roger Christian) – 1:50
"In My Room" (Brian Wilson/Gary Usher) – 2:13
"Fun, Fun, Fun" – 2:18
"I Get Around" – 2:12
"Don't Worry Baby" – 2:51
"When I Grow Up (To Be a Man)" – 2:02

Lado B
"Wendy" – 2:22
"Little Honda" – 1:51
"Dance, Dance, Dance" – 1:58
"All Summer Long" – 2:05
"Do You Wanna Dance" (Bobby Freeman) – 2:18
"Help Me, Rhonda" – 2:45
"California Girls" – 2:38
"The Little Girl I Once Knew" (Brian Wilson) – 2:36
"Barbara Ann" (Fred Fassert) – 2:05

The Very Best of The Beach Boys Volumen 2
Lado A
"You're So Good to Me" – 2:13
"Then I Kissed Her" (Phil Spector/E. Greenwich/J. Barry) – 2:15
"Sloop John B" (tradicionális, Brian Wilson) - 2:56
"God Only Knows" (Brian Wilson/Tony Asher) – 2:49
"Wouldn't It Be Nice" (Brian Wilson, Tony Asher,Mike Love) - 2:22
"Here Today" (Brian Wilson, Tony Asher) - 2:52
"Good Vibrations" – 3:35
"Heroes and Villains" (Brian Wilson, Van Dyke Parks) – 3:37
"Wild Honey" – 2:37

Lado B
"Darlin'"  – 2:12
"Country Air" – 2:20
"Here Comes the Night" – 2:41
"Friends" (Brian Wilson, Carl Wilson, Dennis Wilson, Alan Jardine) – 2:30
"Do It Again" – 2:18
"Bluebirds over the Mountain" (Ersel Hickey) - 2:51
"I Can Hear Music" (Jeff Barry/Ellie Greenwich/Phil Spector) - 2:36
"Break Away" (Brian Wilson,Murry Wilson) - 2:56
"Cottonfields" (Huddie Ledbetter) - 2:21

Recepción
Tuvo un gran éxito en el Reino Unido, el álbum alcanzó el disco de platino, y se mantuvo en el número n.º 1 y 2, por tres semanas en cada caso. En total, estuvo veinticuatro semanas en venta, de las cuales nueve fueron en el top 10.

Véase también
 Discografía de The Beach Boys
 The Very Best of The Beach Boys
 Sounds of Summer: The Very Best of The Beach Boys

Referencias

Álbumes recopilatorios de The Beach Boys
Álbumes recopilatorios de 1983
Álbumes de Capitol Records
Álbumes dobles
Álbumes certificados de platino por la British Phonographic Industry
Álbumes dobles de The Beach Boys
Álbumes en inglés

The Very Best of The Beach Boys (álbum británico)


Antiamericanismul sau americanofobia este atitudinea de respingere și defăimare a politicii și culturii Statelor Unite ale Americii. Teza principală a antiamericanismului se bazează pe identificarea SUA drept cauza răului mondial.

În DEX antiamericanismul este definit ca o "atitudine antiamericană". Oxford Dictionary definește antiamericanismul ca fiind "ostilitatea față de interesele Statelor Unite ale Americii".

Charles de Gaulle a formulat această ideologie pe larg în faimoasa sa frază: "Puteți fi sigur că americanii vor face toate prostiile pe care le pot gândi, plus câteva altele, lucru imposibil de imaginat". Cu toate acestea, la începutul secolului al XX-lea, Georges Clemenceau a spus: "America este singura țară care a trecut direct de la barbarism la dezintegrare, ocolind stadiul civilizației".

Istoric

Consolidarea antiamericanismului datează din războiul din Vietnam.

Relații internaționale

Raportul Consiliului Național de Informații al Statelor Unite "Global Trends 2025", elaborat în toamna anului 2008, arată că nemulțumirea față de politica americană din lume este atât de mare încât orice idee americană de pe agenda internațională este discreditată în prealabil - doar pentru că este americană.

După cum afirmă Valentin Asmus în 2015, cel mai mare rău din lume este în Statele Unite și în sateliții săi, dar "în cadrul societăților care protejează în mod legal America de suveranitatea lor, se poate forma un nucleu de opoziție spirituală față de americanism, ca în Rusia".

Antiamericanismul este în parte, un produs secundar, derivat al marelui succes al Statelor Unite ale Americi din punct de vedere economic, cultural si politic. În acest sens antiamericanismul este cealaltă fațetă a puternicei atracții exercitate de cultura Americii asupra altor culturi. Pe de o parte atracția culturală poate coexista cu o antipatie profundă ce provine din sfera relațiilor politice, dar pe de altă parte nu este un lucru obișnuit pentru anumite țări să-și regăsească propriul interes politic cu Statele Unite ale Americii, dar să mențină totuși o distanță culturală. Pe câmpul valorilor politice, influența americană sau chiar americanizarea s-a propagat în anii de după al doilea razboi mondial, când aceasta și-a manifestat puterea de lider în Germania si Japonia și nu numai, ca și actor principal în spatele  Națiunilor Unite. Constituțiile Germaniei si Japoniei reflectă inputurile din SUA din perioadă de ocupație, în timp ce Carta ONU are amprentele puternice ale constituționalismului american, mediat printr-o combinație a  idealismului Wilsonian și pragmatismul lui Franklin Roosevelt.

Interpretări

Un sondaj efectuat în 2017 de BBC World Service din 19 țări, 4 țări au evaluat pozitiv influența Statelor Unite, în timp ce 14 au votat negativ și 1 a fost divizat.

Interpretările antiamericanismului au fost adesea polarizate. Antiamericanismul a fost descris de sociologul american Paul Hollander ca fiind "un impuls critic neobosit față de instituțiile, tradițiile și valorile sociale, economice și politice americane"

Reprezentanți

Note

Relațiile externe ale Statelor Unite ale Americii
Discriminare
Propagandă
Rasism după țară

Antiamericanism


Grgo Šore ( Donji Seget, 15. veljače 1915. –  Seget Donji 2000.), oficir KJ, domobranski časnik NDH i politički zatvorenik Golog otoka.

Izvori

Šore_Grgo
Šore_Grgo
Seget

Grgo Šore


«Las brujas» puede referirse a:

Cine y televisión
 Las brujas «Les brouches» (1919), película de Juan de Homs.
 Las brujas «The Witches» (1966), película de Cyril Frankel.
 Las brujas «Le streghe» (1967), película de Mauro Bolognini, Vittorio De Sica, Pier Paolo Pasolini, Franco Rossi, y Luchino Visconti.
 Las brujas «The Witches» (1990), película de Nicolás Roeg.
 Las brujas «Les brouches» (1994), película de Alain Tasma.
 Las brujas de Eastwick (1987), película de George Miller.
 Las brujas (película de 2020), otra adaptación de la novela

Literatura
 Las brujas (1871), novela de José María de Pereda.
 Las brujas (1983), novela de Roald Dahl.
 Las brujas, personajes de la saga Mundodisco.
 Las brujas de Salem (1953), obra de teatro de Arthur Miller.

Las brujas (desambiguación)


Sıyrılıp Gelen, Grup Yorum'un 1986 tarihinde çıkardığı ilk albümüdür.

Albümdeki Şarkılar
 Büyü (Söz: Gülten Akın, Müzik: Kemal Sahir Gürel; Vokal: Gülbahar Uluer)
 Gülebilmez (Azeri Halk Türküsü; Vokal: Ayşegül Yordam)
 Kuşatma (Filistin) (Söz: Mecit Ünal, Müzik: Grup Yorum; Vokal: Efkan Şeşen)
 Güleycan (Söz-Müzik: Efkan Şeşen; Vokal: Efkan Şeşen)
 Hüznün İsyan Olur (Söz: Ahmet Telli, Müzik: Metin Kahraman; Vokal: Erkan Sevil)
 Entel Karşılaması (Müzik: Grup Yorum)
 Sıyrılıp Gelen (Söz: Ahmet Telli, Müzik: Metin Kahraman; Vokal: Ayşegül Yordam)
 Hayat (Söz-Müzik: Anonim; Vokal: Gülbahar Uluer)
 Munzur Dağı (Söz: Hasan Hüseyin Korkmazgil, Müzik: Metin Kahraman; Vokal: Gülbahar Uluer)
 Sen Özgürlüksün (Söz-Müzik: Tuncay Akdoğan; Vokal: Tuncay Akdoğan)
 Mapushane Çeşmesi (Söz: Erol Toy, Müzik: Grup Yorum; Vokal: Metin Kahraman)

Bu albümdeki Büyü şarkısı, Özgürlük albümünde Edip Akbayram tarafından da yorumlandı.

Albüm Çalışmasına Katılan Grup Yorum Üyeleri

 Metin Kahraman: Bağlama, Vokal
 Erkan Sevil: Klasik Gitar, Vokal
 Tuncay Akdoğan: Cura, Vokal
 Kemal Sahir Gürel: Kaval, Orkestra Flütü, Mandolin, Koltuk Davulu
 Taci Uslu: Org, DSS 1
 Gülbahar Uluer: Vokal
 Ayşegül Yordam: Vokal
 Efkan Şeşen: Vokal

Kaynakça

Grup Yorum albümleri
1986 albümleri

Sıyrılıp Gelen


José Francisco Lopes de Albuquerque (Moraújo, 25 de Janeiro de 1974) é um político brasileiro, filiado ao republicanos, eleito para o cargo de deputado Federal por Roraima.

Biografia
Começou sua carreira política em 2012, disputando para vereador de Boa Vista, aonde não conseguiu se eleger após atingir a votação de 1.344 (0,96%).

Se elegeu para vereador em 2016, sendo re-eleito em 2020.

Se candidatou à deputado federal pelo republicanos, sendo eleito com a votação de 14.193 votos.

Referências

Nascidos em 1974
Naturais de Moraújo
Deputados federais do Brasil por Roraima
Membros do Democratas (Brasil)
Membros do Partido Comunista do Brasil
Membros da Rede Sustentabilidade
Membros do Republicanos (partido político)

José Francisco Lopes de Albuquerque


Horno para calentar los mares es el segundo álbum de estudio del dúo argentino Illya Kuryaki and the Valderramas, fue grabado en 1993 y contó con un nuevo sello discográfico (PolyGram). Es el disco musicalmente más duro que hicieron, el que les permitió salir a tocar en vivo, pero por supuesto no dejaron de lado las baladas características. Empezaron a grabar instrumentos ellos mismos, Dante guitarras y Emmanuel bajos, contó con la participación de Tweety González.
Fue menos exitoso que el primero a pesar de ser más rico musicalmente (notándose la evolución en el sonido) y de tener varios temas de gran rotación, como "No way Jose" y "Virgen de Riña". Debido a una decisión de la compañía discográfica, quien no vendiera más de 20 000 discos había que rescindirle el contrato. Horno vendió cerca de 15 000 y se quedaron sin sello. Con los ahorros que tenían se metieron de lleno a grabar lo que sería su disco más exitoso (Chaco).

Lista de canciones
 Horno para calentar los mares (0.24)
 Van a ver (3.32)
 Uritorco (2.35)
 Tal vez (3.18)
 Mi Chevy y mis franciscanas (3.17)
 Algo huele mal (3.10)
 Vela el sol (5.28)
 Amor malvón (3.54)
 No way José (3.25)
 Virgen de riña (4.15)
 Abbey Road (3.57)
 Oscura (3.31)
 Visión febril (0.41)
 Pasión confusa (3.50)
 Como crece la lengua en los salones (3.24)
 Cazar toreros (3.36)
 Virgen de riña (Bonus Acústico) (4.08)

Miembros
Emmanuel Horvilleur (voz, bajo, programación, sampleo)
Dante Spinetta (voz, guitarras, programación)

Músicos invitados
Gabriel Albizurl (guitarras)
Fernando Nale (bajo)
Sergio Verdinelli (batería)
Tweety González (programación, loops, bajo Synthy, saxorgan, órgano Hammond)
Nico Cota (bajo, percusión, risas, batería, clavinete, pandereta monitora)
Los Muñones Latinos (percusión)
Oduro Wetnisale Leujalet (ellos)
Carlos Villavicencio (arreglo y dirección de cuerdas)
Fito Paez (plano, clavinetes, órgano)
Dee Jay Claudio Cardone (ruidos)
Nico Lovi (solo de guitarra en tema 15)
Javier Malosetti (bajos, guitarra, programación)
Walter Malosetti (solo de guitarra en tema 16)

Ficha técnica
Grabación: grabado y mezclado en el Estudio Supersónico entre mayo y junio de 1993
Ingeniero de grabación y mezcla: Mariano López
Asistente de estudio: Eduardo "Barakus" Lencenella, Juan Maggi
Producción: Tweety González e I.K.V.
Coordinación ejecutiva: Tweety González
Edición y compaginación: Andrés Mayo
Lider espiritual: La Estufa
Producción ejecutiva: Pelo Aprile
Dirección artística: Dante Spinetta, Emmanuel Horvilleur
Fotografía: Eduardo Martí
Collages: Mercedes Villar (Amor Malvón: Emmanuel Horvilleur)
Diseño de cubierta: (DIN-A) Mariela Szejnblum

Referencias

Enlaces externos
Ficha del disco en Rock.com.ar.

Álbumes de 1993
Álbumes de Illya Kuryaki and the Valderramas
Álbumes de rock
Álbumes de rock alternativo
Álbumes de hard rock
Álbumes de rock de Argentina

Horno para calentar los mares


An Dactylorhiza lehmannii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johannes Christoph Klinge, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Károly Rezsö Soó von Bere. An Dactylorhiza lehmannii in nahilalakip ha genus nga Dactylorhiza, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dactylorhiza

Dactylorhiza lehmannii


Hubovo este o comună slovacă, aflată în districtul Rimavská Sobota din regiunea Banská Bystrica, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 142 de locuitori.

Istoric
Localitatea Hubovo este atestată documentar din 1235.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Hubovo


Cebel-i Lübnan ili, (Arapça: جبل لبنان) Lübnan'ın orta kesiminde yer alan ve Akdeniz'e sahili olan bir vilayettir. Vilayetin isminin Türkçe anlamı Lübnan Dağı'dır.

Vilayetin merkezi Baabda şehridir. Vilayete bağlı 6 ilçe bulunmaktadır.

İlçeler
 Aley
 Baabda
 Metn
 Şuf

Demografi
Hıristiyanlar bölgede çoğunlukta olup nüfusa oranı 57.32% dir. Dürziler 28.47% oranla ikinci sırayı; Sünniler ise 8.33% kadardır;
Şiiler ise 6%.

Ayrıca bakınız
Lübnan Dağı

Lübnan'ın illeri

Cebel-i Lübnan (il)


La Catedral de Bengasi fue una catedral en la ciudad de Bengasi, Libia. Se encuentra en el centro de la ciudad y se encuentra actualmente en desuso y sometida a trabajos de renovación. Se sitúa en el Distrito Italiano.

Historia
La Catedral de Bengasi fue construida entre 1929 y 1939, y fue una de las iglesias más grandes en el norte de África. El edificio fue utilizado posteriormente como Congreso de la República Árabe Libia.

Más tarde quedó vacante y en desuso, llegando a presentar un decepcionante aspecto. A partir de 2009, la catedral y su sitio completo están actualmente en proceso de renovación por una empresa italiana.

Características Arquitectónicas

El edificio es un buen ejemplo de arquitectura neoclásica, y fue diseñado por los arquitectos italianos Guido Ottavo y Ferrazza Cabiati. La estructura de la catedral, se basa en la de una basílica. La entrada tiene un pórtico con seis columnas dóricas. Sus dos cúpulas características cubren los tramos de la nave, mientras que una serie de óculos proporcionan la iluminación natural de la catedral. El edificio está muy inspirado en la arquitectura religiosa italiana. Los planos originales muestran que la catedral no se completó según lo previsto, los dibujos incluyen una torre-campanario de tres pisos que nunca llegó a construirse. Sin embargo, es una de las iglesias más grandes en el norte de África.

Edificios y estructuras de Bengasi
Arquitectura de 1939
Bengasi
Bengasi
Arquitectura de Libia del siglo XX

Antigua catedral de Bengasi


Soziale Einrichtungen sind öffentliche Einrichtungen, die die Aufgaben des Sozialsystems erfüllen.

In Deutschland sind nach dem Subsidiaritätsprinzip freie Träger (siehe auch Wohlfahrtspflege) vorrangig vor einer öffentlich rechtlichen Trägerschaft zu behandeln und zu unterstützen.

Soziale Einrichtungen sind z. B. Kindergärten, Seniorenheime oder Angebote für behinderte Menschen. Weitere Beispiele sind Kulturzentren, interkulturelle Zentren, Integrationsagenturen und -zentren sowie Multi-Generationen-Zentren bzw. Familienzentren. Sie lassen sich mehr oder weniger trennscharf von Einrichtungen mit anderen Aufgaben abgrenzen, z. B. Schulen (Bildungsauftrag) oder Krankenhäuser (medizinische Versorgung).

Soziale Einrichtung


The Castle (, also spelled Das Schloß ) is the last novel by Franz Kafka. In it a protagonist known only as "K." arrives in a village and struggles to gain access to the mysterious authorities who govern it from a castle supposedly owned by Count Westwest.

Kafka died before he could finish the work and the novel was posthumously published against his wishes. Dark and at times surreal, The Castle is often understood to be about alienation, unresponsive bureaucracy, the frustration of trying to conduct business with non-transparent, seemingly arbitrary controlling systems, and the futile pursuit of an unobtainable goal.

History

Kafka began writing the novel on the evening of 27 January 1922, the day he arrived at the mountain resort of  (now in the Czech Republic). A picture taken of him upon his arrival shows him by a horse-drawn sleigh in the snow in a setting reminiscent of The Castle. Hence, the significance that the first few chapters of the handwritten manuscript were written in the first person and at some point later changed by Kafka to a third-person narrator, "K."

Max Brod

Kafka died before he could finish the novel, and it is questionable whether he intended to finish it if he had survived his tuberculosis. At one point he told his friend Max Brod that the novel would conclude with K., the book's protagonist, continuing to reside in the village until his death; the castle would notify him on his deathbed that his "legal claim to live in the village was not valid, yet, taking certain auxiliary circumstances into account, he was permitted to live and work there." However, on 11 September 1922 in a letter to Brod, he wrote he was giving up on the book and would never return to it. As it is, the book ends mid-sentence.

Although Brod was instructed by Kafka to destroy all of his unpublished works on his death, Brod instead set about publishing many of them.  was originally published in German in 1926 by the publisher Joella Goodman of Munich. This edition sold far less than the 1500 copies that were printed. It was republished in 1935 by Schocken Verlag in Berlin, and in 1946 by Schocken Books of New York.

Brod heavily edited the work to ready it for publication. His goal was to gain acceptance of the work and the author, not to maintain the structure of Kafka's writing. This would play heavily in the future of the translations and continues to be the center of discussion on the text. Brod donated the manuscript to Oxford University.

Brod placed a strong religious significance on the symbolism of the castle. This is one possible interpretation of the work based on numerous Judeo-Christian references as noted by many including Arnold Heidsieck.

Malcolm Pasley

The publisher soon realized the translations were "bad" and in 1940 desired a "completely different approach". In 1961 Malcolm Pasley got access to all of Kafka's works except The Trial, and deposited them in Oxford's Bodleian Library. Pasley and a team of scholars (Gerhard Neumann, Jost Schillemeit, and Jürgen Born) started publishing the works in 1982 through S. Fischer Verlag.  was published that year as a two-volume set — the novel in the first volume, and the fragments, deletions, and editor's notes in a second volume. This team restored the original German text to its full and incomplete state, including Kafka's unique punctuation, considered critical to the style.

Stroemfeld/Roter Stern

Interpretations of Kafka's intent for the manuscript are ongoing. At one time Stroemfeld/Roter Stern Verlag did work for the rights to publish a critical edition with manuscript and transcription side-by-side. But they met with resistance from the Kafka heirs and Pasley.

Major editions

 1930 translators: Willa Muir and (Edwin Muir). Based on the First German edition, by Max Brod. Published By Secker & Warburg in England and Alfred A. Knopf in the United States.
 1941 translators: Willa and Edwin Muir. The edition includes an Homage by Thomas Mann.
 1954 translators: Willa and Edwin Muir additional sections translated by Eithne Wilkins and Ernst Kaiser. Supposedly definitive edition. Based on the Schocken 1951 supposedly definitive edition.
 1994 translators: Muir, et al. Preface by Irving Howe.
 1997 translator: J. A. Underwood, introduction: Idris Parry. Based on Pasley Critical German Text (1982, revised 1990).
 1998 translator: Mark Harman who also writes a preface. Based on Pasley Critical German Text (1982, revised 1990).
 2009 translator: Anthea Bell, introduction: Ritchie Robertson. Based on Pasley Critical German Text (1982, revised 1990).

Title
The title  may be translated as "the castle" or "the palace", but the German word is a homonym that can also refer to a lock. It is also phonetically close to  ("conclusion" or "end"). The castle is locked and closed to K. and the townspeople; neither can gain access.

The castle does not look like a castle. Anthea Bell's translation states that it was "an extensive complex of buildings, a few of them with two storeys, but many of them lower and crowded close together. If you hadn't known it was a castle you might have taken it for a small town" (p. 11).

The name of the character Klamm is similar to the word klammer in German, which means "clip, brace, peg, fastener" and may hold a double meaning, for Klamm is essentially the lock that locks away the secrets of the Castle and the salvation of K. In ordinary usage, klamm is an adjective that denotes a combination of dampness and chill (cf. English clammy) and can be used in reference both to weather and clothing, which inscribes a sense of unease into the main character's name. According to Ritchie Robertson in his notes to Anthea Bell's translation, Klamm "suggests the Czech word klam, 'illusion'" (p. 277).

Setting

The protagonist, K., arrives in a village governed by a mysterious bureaucracy operating in a nearby castle. When seeking shelter at the town inn, he claims to be a land surveyor summoned by the castle authorities. He is quickly notified that his castle contact is an official named Klamm, who, in an introductory note, informs K. he will report to the Mayor.

The Mayor informs K. that through a mix-up in communication between the castle and the village he was erroneously requested. But the Mayor offers him a position as a caretaker in service of the school teacher. Meanwhile, K., unfamiliar with the customs, bureaucracy and processes of the village, continues to attempt to reach Klamm, which is considered a strong taboo to the villagers.

The villagers hold the officials and the castle in high regard, even though they do not appear to know what the officials do. The actions of the officials are never explained. The villagers provide assumptions and justification for the officials' actions through lengthy monologues. Everyone appears to have an explanation for the officials' actions, but they often contradict themselves and there is no attempt to hide the ambiguity. Instead, villagers praise it as another action or feature of an official.

One of the more obvious contradictions between the "official word" and the village conception is the dissertation by the secretary Erlanger on Frieda's required return to service as a barmaid. K. is the only villager who knows that the request is being forced by the castle (even though Frieda may be the genesis), with no consideration of the inhabitants of the village.

The castle is the ultimate bureaucracy with copious paperwork that the bureaucracy maintains is "flawless". But the flawlessness is a lie; it is a flaw in the paperwork that has brought K. to the village. There are other failures of the system: K. witnesses a servant destroying paperwork when he cannot determine who the recipient should be.

The castle's occupants appear to be all adult men, and there is little reference to the castle other than to its bureaucratic functions. The two notable exceptions are a fire brigade and that Otto Brunswick's wife declares herself to be from the castle. The latter declaration builds the importance of Hans, Otto's son, in K.'s eyes as a way to gain access to the castle officials.

The officials have one or more secretaries that do their work in their village. Although they sometimes come to the village, they do not interact with the villagers unless they need female companionship, implied to be sexual in nature.

Characters
Note: The Muir translations refer to the Herrenhof Inn where the Harman translations translate this to the Gentleman's Inn (while the Bell translation calls it the Castle Inn). Below, all references to the inn where the officials stay in the village is the Herrenhof Inn since this was the first, and potentially more widely read, translation.

Major themes

Theology

It is well documented that Brod's original construction was based on religious themes and this was furthered by the Muirs in their translations. But it has not ended with the Critical Editions. Numerous interpretations have been made with a variety of theological angles.

One interpretation of K.'s struggle to contact the castle is that it represents a man's search for salvation. According to Mark Harman, translator of a recent edition of The Castle, this was the interpretation favored by the original translators Willa Muir (helped by Edwin) who produced the first English volume in 1930. Harman feels he has removed the bias in the translations toward this view, but many still feel this is the point of the book.

Fueling the biblical interpretations of the novel are the various names and situations. For example, the official Galater (the German word for Galatians), one of the initial regions to develop a strong Christian following from the work of Apostle Paul and his assistant Barnabas. The name of the messenger, Barnabas, for the same reason. Even the Critical Editions naming of the beginning chapter, "Arrival", among other things liken K. to an Old Testament messiah.

Bureaucracy

The obvious thread throughout The Castle is bureaucracy. The extreme degree is nearly comical and the village residents' justifications of it are amazing. Hence it is no surprise that many feel that the work is a direct result of the political situation of the era in which it was written, which was shot through with anti-Semitism, remnants of the Habsburg monarchy, etc.

But even in these analyses, the veiled references to more sensitive issues are pointed out. For instance, the treatment of the Barnabas family, with their requirement to first prove guilt before they could request a pardon from it and the way their fellow villagers desert them have been pointed out as a direct reference to the anti-Semitic climate at the time.

In a review of the novel found in The Guardian, William Burrows disputes the claim that The Castle deals with bureaucracy, claiming that this view trivialises Kafka's literary and artistic vision, while being "reductive". He claims, on the other hand, that the book is about solitude, pain, and the desire for companionship.

Allusions to other works
Critics often talk of The Castle and The Trial in concert, highlighting the struggle of the protagonist against a bureaucratic system and standing before the law's door unable to enter as in the parable of the priest in The Trial.

In spite of motifs common with other works of Kafka, The Castle is quite different from The Trial. While K., the main hero of The Castle, faces similar uncertainty and difficulty in grasping the reality that suddenly surrounds him, Josef K., the protagonist of The Trial, seems to be more experienced and emotionally stronger. On the other hand, while Josef K.'s surroundings stay familiar even when strange events befall him, K. finds himself in a new world whose laws and rules are unfamiliar to him.

Publication history
In 2022, The Castle entered the public domain.

Muir translation

In 1930 Willa and Edwin Muir translated the First German edition of The Castle as it was compiled by Max Brod. It was published by Secker & Warburg in England and Alfred A. Knopf in the United States. The 1941 edition, with a homage by Thomas Mann, was the one that fed the post-war Kafka craze.

In 1954 the "definitive" edition was published and included additional sections Brod had added to the Schocken Definitive German edition. The new sections were translated by Eithne Wilkins and Ernst Kaiser. Some edits were made in the Muir text namely the changes were "Town Council" to "Village Council", "Superintendent" to "Mayor", "Clients" to "Applicants".

The 1994 edition, the current publication, contains a preface by Irving Howe.

The Muir translations make use of wording that is often considered "spiritual" in nature. In one notable example, the Muirs translate the description of the castle as "soaring unfalteringly" where Harman uses "tapered decisively". Furthermore, the word "illusory" is used from the opening paragraph forward. Some critics note this as further evidence of the bias in the translation leaning toward a mystical interpretation.

Harman translation

In 1926 Brod persuaded Kurt Wolff to publish the first German edition of The Castle in his publishing house. Due to its unfinished nature and his desire to get Kafka's work published, Max Brod took some editorial freedom.

In 1961 Malcolm Pasley was able to gain control of the manuscript, along with most of the other Kafka writings (save The Trial) and had it placed in the Oxford's Bodleian library. There, Pasley headed a team of scholars and recompiled Kafka's works into the Critical Edition. The Castle Critical Edition, in German, consists of two volumes—the novel in one volume and the fragments, deletions and editor's notes in a second volume. They were published by S. Fischer Verlag in 1982, hence occasionally referred to as the "Fischer Editions".

Mark Harman used the first volume of this set to create the 1998 edition of The Castle, often referred to as based on the "Restored Text" or the "English Critical Edition". Unlike the Muir translation, the fragments, deletions, and editor's notes are not included. According to the publisher's note:
We decided to omit the variants and passages deleted by Kafka that are included in Pasley's second volume, even though variants can indeed shed light on the genesis of literary texts. The chief objective of this new edition, which is intended for the general public, is to present the text in a form that is as close as possible to the state in which the author left the manuscript.

Harman's translation has been generally accepted as being technically accurate and true to the original German. He has, though, received criticism for, at times not creating the prosaic form of Kafka.

Harman includes an eleven-page discussion on his philosophy behind the translation. This section provides significant information about the method he used and his thought process. There are numerous examples of passages from Pasley's, Muir's, and his translation to provide the reader with a better feel for the work. Some feel that his (and the publisher's) praise for his work and his "patronizing" of the Muirs goes a little too far. J. M. Coetzee writes that Harman says that his translation is "stranger and denser" than the Muirs'. But, Coetzee adds, "in its very striving toward strangeness and denseness [Harman's] own work—welcome though it is today—may, as history moves on and tastes change, be pointing toward obsolescence too".

Underwood translation

A translation by J. A. Underwood was published in 1997 and 2000 () by Penguin in the UK.

Bell translation
In 2009, Oxford Classics published a translation by Anthea Bell.

Calame, Rogoff and Northey translation
A translation by Jon Calame and Seth Rogoff (edited by Anthony Northey) was published by Vitalis Verlag, Prague 2014.

Adaptations

Film
The book was adapted to screen several times.
 The Castle (Das Schloß), a 1968 German film directed by Rudolf Noelte, starring Maximilian Schell as K.
 Linna, a 1986 Finnish adaptation directed by Jaakko Pakkasvirta. In this film, the main character's name was Josef K., who is the protagonist of Kafka's novel The Trial.
 The Castle (Замок), a 1994 Russian film directed by Aleksei Balabanov, starring  as K.
 The Castle (Das Schloß), a 1997 Austrian film directed by Michael Haneke, starring Ulrich Mühe as K.

Radio
The novel was adapted for radio in May 2015 in two parts by Ed Harris on BBC Radio 4. The cast included Dominic Rowan as "K.", Sammy T. Dobson as Frieda, Mark Benton as Jeremias, Daniel Weyman as Artur, Stephen Greif as Teacher, Rachel Bavidge as Gardena/Amalia, Victoria Elliott as Olga, Neil Grainger as Barnabas. Jonathan Cullen as Chief Superintendent and Dominic Deakin as Hans.

Other
In 2012, American author (also of Introducing Kafka) David Zane Mairowitz released a graphic novel version of The Castle in conjunction with Czech artist and musician Jaromír 99 (Jaromír Švejdík). In 2013, versions were released in German ("Das Schloss") and Czech ("Zámek").
An Off-Broadway stage version (starring Jim Parsons and William Atherton), written and produced by David Fishelson, achieved success in early 2002, receiving nominations for "Best Off-Broadway Play" by the Outer Critics Circle, as well as for "Best Play" by the Drama League (both New York theatre awards). The play was published by Dramatists Play Service in 2002.
An opera in German Das Schloß was written in 1992 by Aribert Reimann, who based his own libretto on Kafka's novel and its dramatization by Max Brod. It premiered on 2 September 1992 at the Deutsche Oper Berlin, staged by Willy Decker and conducted by Michael Boder.

See also

 Best German Novels of the Twentieth Century

References

Sources

External links

 Kafka website
 Das Schloss, original German text
 Kafka Society of America
 "Franz Kafka's Quest for an Unavailable God", by Roz Spafford, San Francisco Chronicle, 5 April 1998, review of the Mark Harman translation

Dystopian novels
Unfinished novels
1926 German-language novels
1926 science fiction novels
Modernist novels
Philosophical novels
Bureaucracy in fiction
Novels by Franz Kafka
Existentialist novels
German novels adapted into films
Novels published posthumously
Secker & Warburg books
Alfred A. Knopf books
Novels adapted into operas
Novels adapted into radio programs
Novels set in castles
1926 Austrian novels

The Castle (novel)


Trentham () is the most populous suburb of Upper Hutt, a city in the Wellington region of New Zealand. The suburb is located in a widening of the Hutt Valley, five kilometres to the southwest of the Upper Hutt city centre.

The suburb includes the Trentham Racecourse, the base of the Wellington Racing Club, the site of Hutt International Boys' School, and the Trentham Railway Station.

The Trentham Military Camp was used extensively for training soldiers in preparation for World War I and World War II. It is still a base for the New Zealand Defence Force.

A General Motors-Holden assembly plant operated in Trentham between 1967 and 1990.

History

The area was settled in the 1840s.

The name "Trentham" was initially given by Richard Barton, the first European Settler in the area, in honour of his former employer, the Duke of Sutherland. One of the Duke of Sutherland's subsidiary titles was Viscount Trentham, of Trentham in the County of Stafford.

The Barton family memory lives on in the area, with Barton Road, Barton Avenue and an area of native trees called Barton's Bush, which is within the reserve now known as Trentham Memorial Park. Richard Barton was interred in the grounds of St John's Church, and there are also memorials to him in the form of brass plaques within the Church building.

Demographics
Trentham, comprising the statistical areas of Poets Block, Brentwood (Upper Hutt City), Trentham North and Trentham South, covers . It had an estimated population of  as of  with a population density of  people per km2.

Trentham had a population of 9,606 at the 2018 New Zealand census, an increase of 1,077 people (12.6%) since the 2013 census, and an increase of 1,341 people (16.2%) since the 2006 census. There were 3,330 households, comprising 5,040 males and 4,560 females, giving a sex ratio of 1.11 males per female, with 1,674 people (17.4%) aged under 15 years, 2,010 (20.9%) aged 15 to 29, 4,308 (44.8%) aged 30 to 64, and 1,614 (16.8%) aged 65 or older.

Ethnicities were 72.7% European/Pākehā, 21.1% Māori, 7.2% Pasifika, 10.7% Asian, and 3.3% other ethnicities. People may identify with more than one ethnicity.

The percentage of people born overseas was 21.2, compared with 27.1% nationally.

Although some people chose not to answer the census's question about religious affiliation, 44.3% had no religion, 39.3% were Christian, 1.8% had Māori religious beliefs, 2.6% were Hindu, 0.7% were Muslim, 1.1% were Buddhist and 3.3% had other religions.

Of those at least 15 years old, 1,317 (16.6%) people had a bachelor's or higher degree, and 1,563 (19.7%) people had no formal qualifications. 1,203 people (15.2%) earned over $70,000 compared to 17.2% nationally. The employment status of those at least 15 was that 3,618 (45.6%) people were employed full-time, 888 (11.2%) were part-time, and 363 (4.6%) were unemployed.

Education

Trentham School is a co-educational state primary school for Year 1 to 6 students, with a roll of  as of .

Brentwood School, a co-educational state primary school for year 1 to 6 students, opened in 1955 to deal with the overflow from Trentham School. The school was closed in 2004 and merged with Trentham School.

Fergusson Intermediate is a co-educational state intermediate school for Year 7 to 8 students, with a roll of .

Upper Hutt College is a co-educational state primary school for Year 9 to 15 students, with a roll of . It was founded in 1962.

Hutt International Boys' School is a state-integrated Christian secondary school for Year 7 to 13 students, with a roll of . It was founded in 1991.

References

Suburbs of Upper Hutt
Populated places on Te Awa Kairangi / Hutt River

Trentham, New Zealand


Medusa est une comédie dramatique brésilienne réalisée par Anita Rocha da Silveira et sortie en 2021.

Synopsis
Au Brésil, Mariana et ses amies, adepte d'un mouvement religieux conservateur, sortent la nuit pour jouer les justicières masquées. Elles traquent les "mauvaises filles" selon leurs standards et les agressent. Mais l'une d'elles se défend et balafre le visage de Mariana...

Fiche technique
 Titre original : Medusa
 Réalisation : Anita Rocha da Silveira
 Scénario : Anita Rocha da Silveira
 Musique : Bernardo Uzeda et Anita Rocha da Silveira
 Décors : Dina Salem Levy
 Costumes :
 Photographie : João Atala
 Montage : Marilia Moraes
 Producteur : Mayra Faour Auad et Vania Catani
 Sociétés de production : Bananeira Filmes et Telecine Productions
 Société de distribution : Wayna Pitch
 Pays :
 Langue originale : portugais brésilien
 Format : couleur — 2,35:1
 Genre : Comédie dramatique
 Durée : 127 minutes
 Dates de sortie :
 France :
  (Cannes)
  (en salles)
 Canada :  (Toronto)
 Suisse :  (Genève)

Acteurs principaux
 Mari Oliveira : Mariana
 Lara Tremouroux : Michele
 Bruna Linzmeyer : Melissa
 Felipe Frazão : Lucas
 Thiago Fragoso : Pasteur Guilherme
 Joana Medeiros : Karen
 Bruna G : Clarissa

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Film brésilien sorti en 2021
Comédie dramatique brésilienne

Medusa (film)


Kubiliūnas ist ein litauischer männlicher Familienname.

Weibliche Formen
Kubiliūnaitė (ledig)
Kubiliūnienė (verheiratet)

Personen
 Petras Kubiliūnas (1894–1946), General
 Saulius Kubiliūnas (1947–2012),  Politiker, Bürgermeister

Familienname
Litauischer Personenname

Kubiliūnas


An Gastrodia urceolata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Lloyd Jones. An Gastrodia urceolata in nahilalakip ha genus nga Gastrodia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Queensland. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gastrodia

Gastrodia urceolata


Emmanuel Franck Omgba Opono Edoa (n. , Yaundé, Camerún) es un futbolista que actualmente juega en la CD Illescas.

Biografía
La carrera deportiva de Omgba en España empezó con su llegada a los 16 años a los juveniles del Torrellano CF, consiguiendo el ascenso a División de Honor Grupo 7 desde el grupo 8º de Liga Nacional, posteriormente recibió varias ofertas para fichar por equipo de gran renombre pero prefirió seguir al frente del Torrellano CF, en su primera andadura como equipo de División de Honor, en la que cumplieron los objetivos con crecer; más adelante formó parte del primer equipo que militaba en la Tercera División de España,siendo todavía juvenil de tercer año, pudiendo entrenar habitualmente con el primer equipo del Elche, ya que el Torrellano-Illice era filial directo del Elche CF, no llegó a debutar.

En la temporada 2011-2012 empezó la pretemporada con el Elche C. F. donde causó muy buenas impresiones y todo hacía parecer que iba a formar parte de la plantilla del primer equipo, de la Segunda División, cuando decidió arriesgar y fichar por el Huracán de Valencia de la Segunda División española B grupo 3º.  En el mercado de invierno de la temporada 2011/12 ficha por el Girona FC.

El 17 de julio de 2014 firma con el Real Oviedo que por entonces milita en la 2ªB por un año y al acabar la temporada consiguiendo el ascenso de categoría es renovado automáticamente por una temporada más. Su debut en el fútbol profesional se realiza el 13 de septiembre de 2015 en el partido que el Real Oviedo juega como visitante en el Estadio Heliodoro Rodríguez López del CD Tenerife jugando como titular los 90 minutos logrando el triunfo por 0-2

Fue internacional Sub-20 con su país, Camerún.

Trayectoria en clubs

Referencias

Futbolistas del Girona Fútbol Club en los años 2010
Futbolistas del Real Oviedo en los años 2010
Futbolistas del Hércules Club de Fútbol en los años 2010
Futbolistas de la Asociación Deportiva Mérida
Futbolistas de Camerún
Yaundeses
Futbolistas del Huracán Valencia Club de Fútbol
Futbolistas del Elche Club de Fútbol Ilicitano
Futbolistas del Club Deportivo Alcoyano
Futbolistas del Torrellano-Íllice Club de Fútbol

Omgba


The prime minister of Fiji is the head of government of the Republic of Fiji. The prime minister is appointed under the terms of the 2013 Constitution. The prime minister is the head of the Cabinet and appoints and dismisses ministers.

Description of the office
As a former British colony, Fiji has largely adopted British political models and follows the Westminster, or Cabinet, system of government, in which the executive branch of government is responsible to the legislature. Under the 2013 Constitution, the prime minister is the leader of the political party which has won more than half of the total number of seats in Parliament. If no such party exist, the Parliament elects the prime minister.

The prime minister of Fiji is technically the "first among equals," whose vote in meetings of the Cabinet carries no greater weight than that of any other minister. In practice, the prime minister dominates the government. Other ministers are appointed by the prime minister.

History of the office
Ratu Sir Kamisese Mara was appointed Fiji's first prime minister on 10 October 1970, when Fiji attained its independence from Britain. Mara previously served as Fiji's first and only chief minister, from 20 September 1967 (while Fiji still was a British colony). Mara's first term as prime minister lasted until 13 April 1987. He returned to the office for the second term on 5 December 1987, serving until 2 June 1992. As of 2014, Mara is the longest-serving prime minister of Fiji.

List of prime ministers of Fiji (1970–present)

|- style="text-align:center;"
! colspan=9| Prime Ministers of the Dominion of Fiji

|- style="text-align:center;"
| colspan=9| Vacant (14 May 1987 – 5 December 1987)
|- style="text-align:center;"
! colspan=9| Prime Ministers of the Republic of Fiji

|- style="text-align:center;"
| colspan=9| Vacant (27 May 2000 – 4 July 2000)

Timeline

See also
 List of heads of state of Fiji
 President of Fiji
 Office of the Prime Minister
 Premier of the Kingdom of Viti

Notes

References

External links

Fiji, List of Prime Ministers of

Prime Minister
1970 establishments in Fiji

Prime Minister of Fiji


Onthophagus viduus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Harold em 1875.

Referências

Ligações externas

viduus
Coleópteros descritos em 1875

Onthophagus viduus


බිජිං නොහොත් පිකිං යනු උතුරු චීනය හා මහජන චීන සමුහාණ්ඩුවේ අග නගරයයි. මෙම නගරයේ නාගරික කටයුතු පාලනය වන්නේ මධ්‍යම රජය මඟිනි. බිජිං නගරයේ සිමාවන් ලෙස හෙබයි පලාතේ උතුර. බටහිර, දකුණු හා නැගනෙහිරින් සුලු ප්‍රමාණයක් හා ටියාන්ජින් නගරයේ ගිණිකොණත් සිමා වේ. බිජිං යනු චීනයේ ඇති පැරණිතම නගර හතරෙන් එක් නගරයකි.

බිජිං යනු මහජන චින සමුහාණ්ඩුවේ ප්‍රධාන පාලන නගර හතරෙන් දෙවන විශාලතම නගරයයි. එය ප්‍රධාන නගරය හා උප නගරය 16 කින් හා ග්‍රාමිය ප්‍රදේශ දෙකකින් ද යුක්ත වේ. බිජිං යනු ගමනා ගමනයේ කේන්ද්‍රස්ථානයකි. දහස් ගණන් දුම්රිය මාර්ග හා මහාමාර්ග බිජිං නගරය පුරා විහිදි පවති. ජාත්‍යන්තර ගුවන් ගමන් සදහා ද කේන්ද්‍රස්ථානය වන්නේ බිජිං නගරයයි. මහජන චින සමුහාණ්ඩුවේ අධ්‍යාපනික, දේශපාලනික හා සංස්කෘතික මධ්‍යස්ථානය වන්නේ ද බිජිං නගරයයි. ඒ අතරට ෂැංහයි හා හොංකොං ආර්ථික ක්ෂේත්‍රයන් ප්‍රධාන තැනක් ගනි. 2008 වසරේ ඔලිම්පික් තරගාවලිය සඳහා සත්කාරක නගරය වුයේද බිජිං නගරයයි.

සටහන්

| Beijing
|}
{|

බිජිං


Ehr is Dwang gnog, d. h. "Ehre ist Zwang genug", ist ein geflügeltes Wort in Westfalen. Es steht über dem Kamin des Krameramtshauses in Münster und drückt das stolze Selbstverständnis der Westfalenmetropole aus, lebt aber auch anderswo im Begriff ehrbarer Kaufmann fort.

Geschichte
Seit wann dies das Motto der Kaufmannschaft zu Münster ist, kann nicht mehr festgestellt werden. Bereits Erbmännerfamilien, die Münster im Mittelalter allein regierten und in der Hanse vertraten, benutzten es, denn der aus einem solchen Geschlecht stammende Everwin von Droste zu Hülshoff zitierte es bei der Deutung des Familienwappens. Die Gilden, die ab dem 16. Jahrhundert die Stadt mit regierten, übernahmen es im Gildensaal des Krameramtshauses. Dieser wurde wahrscheinlich von Wilhelm Ferdinand Lipper im Jahre 1771 mit Stuck umgestaltet. Über der Ofennische im großen Saal war ein Stuckzier von Lorbeer- und Eichengeäst angebracht. Ein Kranz war in der Mitte gewunden, auf dem die Devise zu lesen war. Als das unverrückbare Inventar im Zweiten Weltkrieg verloren ging, wurde bei der Neugestaltung des Krameramtshauses dieser Spruch wieder über dem Kamin angebracht.

Zitate

Literatur
 Wendelin Wiedeking: Anders ist besser: Ein Versuch über neue Wege in Wirtschaft und Politik. Piper, München 2008, ISBN 3-492-25114-5.
 Joseph Otto Plassmann: Ehre ist Zwang genug, Gedanken zum deutschen Ahnenerbe. Berlin-Dahlem 1941.
 Franz-Josef Jakobi: Das Krameramtshaus zu Münster 1589–1989. Zeugnis für 400 Jahre Stadtgeschichte. Regensberg, Münster 1989, ISBN 3-7923-0585-2.

Weblinks
 WN

Einzelnachweise

Sprichwort
Geflügeltes Wort
Kultur (Münster)

Ehr is Dwang gnog


Ahmet Arıman (27 Kasım 1955, Rize), Türk müzisyen ve sinema oyuncusudur. Hababam Sınıfı'nda Hayta İsmail rolünü canlandırmıştır. Hâlen İstanbul'da çeşitli lokallerde org çalıp şarkı söyleyerek müzisyenlik yapmaktadır.

Filmografisi

Kaynakça

Dış bağlantılar

Yaşayan insanlar
1955 doğumlular
Türk erkek sinema oyuncuları
Türk erkek dizi oyuncuları
Türk piyanistler

Ahmet Arıman


89 (تسعا وثمانين) هو عدد طبيعي يلي العدد 88 ويسبق العدد 90.

مراجع

أعداد أولية
أعداد صحيحة

89 (عدد)


Vecihi Hürkuş (6 Ocak 1896, İstanbul - 16 Temmuz 1969), Türk pilot, mühendis ve girişimcidir. Türk havacılık tarihinin en önemli isimlerinden biridir, Türkiye'nin ilk uçak tasarımcısı ve üreticisidir, Türkiye'nin ilk yerli uçağını üretmiştir.

Hayatı
6 Ocak 1896 tarihinde İstanbul'da doğdu. I. Dünya Savaşı'na katıldı. Yaralanınca İstanbul'a dönerek Yeşilköy'deki Tayyare Mektebi'ne girerek pilot olarak mezun oldu. Birinci Dünya Savaşı sırasında pilot brövesi alarak 7. Tayyare Bölüğü'nde Ruslara karşı harekâta katılan Vecihi Bey, başarılı keşif ve bombardıman uçuşları yapmış ve bu arada girdiği bir hava muharebesinde bir Rus uçağını indirmiştir. Vecihi Hürkuş, uçak düşüren ilk Türk tayyarecisidir. Daha sonra Ruslara esir düşen Vecihi Bey, Hazar Denizi'nin Azerbaycan kısmında bulunan Nargin Adası'ndan yüzerek İran üzerinden kaçmayı başarmış ve yurda dönerek 1918 yılı yaz başında Yeşilköy'de konuşlanmış bulunan 9. Harp Tayyare Bölüğü'nde görev almıştır.

Bu bölükte görevli iken bir av uçağı tasarımı yapan Vecihi Bey'in bu projesi Mondros Ateşkes Antlaşması'nın imzalanması ile yarım kalmıştır. Türk Kurtuluş Savaşı'na katılan Vecihi Bey, özellikle İnönü ve Sakarya Meydan Muharebesi sırasında çok başarılı keşif ve destek uçuşları yaptığı gibi bir Yunan uçağını da indirmiştir. Kurtuluş Savaşı'nın ilk ve son uçuşunu yapan pilottur. İzmir (Gaziemir - Seydiköy) hava meydanına ilk giren ve işgâlden kurtarmaya ilk çalışan kişi olmuştur.

Vecihi Bey'e kırmızı şeritli İstiklal Madalyası verilmiştir. Ayrıca TBMM tarafından üç kez takdirname verilen tek kişidir.

Savaştan sonra İzmir'de yeni tayyarecileri eğitmeye başlar. Edirne'ye yanlışlıkla inen bir yolcu uçağını almakla görevlendirilir. Hizmeti karşılığı uçağa "VECİHİ" adı verilince uçak inşa etmek düşünceleri canlanır. İzmir Seydiköy Hava Mektebi'nde -bugünkü Gaziemir Hava Teknik Okullar Komutanlığı- uçak yapımı projesine devam eder. 1923'te ganimet olarak Yunanlardan ele geçen motorlardan yararlanarak ilk Türk uçağını imal eder. 28 Ocak 1925'te "VECİHİ K-VI" adını verdiği uçağını uçurur, ancak ödül yerine onu ceza beklemektedir. Vecihi Hürkuş'un ödül beklerken ceza almasının nedeni, havacılıktan anlayan kimsenin bulunmamasıydı. İzin verecek mercî olmadığı için izinsiz havalanmış, bu yüzden de cezalandırılmıştır.

Daha sonra askerî havacılıktan ayrılarak uçak tasarımı ve yapımı çalışmalarına devam etmiştir. Havacılığa gönül veren Tayyareci Vecihi Hürkuş da sadece Türk havacılık tarihinin değil, belki de tüm Türkiye tarihinin en ilginç simalarından birisiydi.

1930'da Kadıköy'de bir keresteci dükkânını kiralayarak üç ay içinde ilk Türk sivil uçağını, aslında ikinci uçağı VECİHİ XIV'ü inşa etti. İlk uçuşunu 27 Eylül 1930'da Kadıköy Fikirtepe'de büyük bir kalabalık ve basın topluluğu karşısında yapmıştır. Bu uçuştan sonra VECİHİ XIV ile önce Yeşilköy'e, sonra Ankara'ya uçmuştur. Uçabilirlik Sertifikası için İktisat Bakanlığı'na başvurmuş, 14 Ekim 1930'da "Tayyarenin teknik vasıflarını tespit edecek kimse bulunmadığından gereken vesika verilmemiştir" cevabını almıştır. Hürkuş, bunun üzerine bakanlık nezdinde yapılan girişimler sonucu uçağa istenen belgenin alınması amacıyla uçağı sökerek demiryollarından kiraladığı vagonla Çekoslovakya'ya gönderilmesi için müsaade almıştır. Hürkuş, 6 Aralık 1930'da Prag'a geldiğinde henüz tayyare gelmemişti. Tayyareye ait statik raporu gibi resmî evrak önce Çek diline çevrilmiş, uçak gelince tekrar monte edilerek uçağın malzemeleri ve her türlü teknik kontrolü yapıldıktan sonra uçuşu istenmiş, her türlü uçuş şekilleri ile uçuşun kontrolü tamamlanmıştır.

Hürkuş, 23 Nisan 1931'de Çekoslovakyalı yetkililer tarafından civardaki bir gazinoda düzenlenen bir törenle başköşesinde "Yaşasın Türk Tayyareciliği" yazılı bir pankartla onurlandırılarak uçuş müsaadesini almıştır. 25 Nisan 1931'de Çekoslovakya'dan uçarak Türkiye'ye gelmek için yola çıkarak 5 Mayıs 1931'de Türkiye'ye gelmiştir.

Vecihi Hürkuş, 1931 yılında TTaC (Türk Tayyare Cemiyeti) yararına Türkiye turu yaptı.

Birinci Tur (02.09.1931): Ankara, Kızılcahamam, Gerede, Bolu, Ereğli, Zonguldak, Cide, Sinop, Samsun, Trabzon, Of, Rize, Gümüşhane, Bayburt, Suşehri, Zara, Hafik, Sivas, Şarkışla, Akdağmadeni, Sorgun, Yozgat, Sungurlu, Kalecik, Ankara.

İkinci Tur (09.11.1931): Ankara, Gölbaşı, Balâ, Şereflikoçhisar, Aksaray, Konya, Beyşehir, Seydişehir, Alanya, Manavgat, Antalya, Fethiye, Köyceğiz, Muğla, Göktepe, Kale, Tavas, Karacasu, Babadağ, Denizli, Çal, Çivril, Karahallı, Ulubey, Uşak, Kütahya, Eskişehir, Çukurhisar, İnönü, Bozüyük, Karaköy, Söğüt, Geyve, Adapazarı, İzmit, İstanbul.

1932'de Vecihi Hürkuş, l Sivil Tayyare Mektebi isimli ilk Türk Sivil Havacılık Okulu'nu açmıştır. Okulda ilk Türk kadın pilotu olan Bedriye Gökmen ile birlikte 12 pilot yetiştirmiştir. İstanbul Kalamış-Kadıköy'de Türkiye'nin ilk sivil uçağı VECİHİ XIV, ilk eğitim ve spor uçağı VECİHİ XV, 160 beygirlik Mercedes uçak motorlu deniz kızağı VECİHİ SK-X üretilmiştir. Nuri Demirağ, bir tayyare yapımı için 5.000 TL vermiş, böylece 1933'te Vecihi Hürkuş tarafından NURİ BEY adı verilen VECİHİ XVI kabin uçağı yapılmıştır. Vecihi Bey, zor koşullarda eğitim yaparken bâzı kurumların, örneğin TEKEL İdaresi'nin ve Türkiye İş Bankası'nın reklâmlarını yapmış, bâzı vatansever yetkili kuruluşların da yardımları oldu.

1937 yılında Türk Hava Kurumu, Hürkuş'u mühendislik eğitimi alması için Almanya'daki bir mühendislik okuluna gönderdi. 1939 yılında mezun olarak ülkesine dönen Vecihi Hürkuş'a iki yılda mühendis olunmasının imkânsızlığı gerekçesiyle uçak mühendisi ruhsatı verilmedi.

1954 yılında ilk sivil havayolu şirketi olan Hürkuş Hava Yolları'nı kurmuş, ancak kazalar, kaçırılmalar ve sabotajlar gibi sebeblerle şirket, uçuştan men edilmiştir.

Türk havacılık tarihinin en üretken ve girişimci kişilerinden olan Vecihi Hürkuş, Ankara'da 16 Temmuz 1969 tarihinde Gülhane Askerî Tıp Akademisi Hastanesi'nde öldü.

Kaynakça
 Vecihi Hürkuş, Havalarda, 1915-1925, İstanbul, Kanaat Kitabevi, 1942.
 Vecihi Hürkuş, Bir Tayyarecinin Anıları: Yaşantı, İstanbul, YKY, 2000 ISBN 978-9-75-080219-5
 Mehmet Gürbüz Gürer, Vecihi Hürkuş "Göklerin Korkusuz Adamı", İstanbul, 2001.
 M. Bahattin Adigüzel, Türk Havaciliğinda İz Birakanlar, Ankara, 2001.
 Vecihi Hürkuş, Havada, 1915-1925, ISBN 978-605-5816-00-1 İstanbul 2008, Tayyareci Vecihi Hürkuş Müzesi Derneği Yayını No:1,
 Mehmet Gürbüz Gürer, Vecihi Hürkuş "Göklerin Korkusuz Adamı" ISBN 978-605-5816-01-8, İstanbul, 2008 2.Basım Tayyareci Vecihi Hürkuş Müzesi Derneği Yayını No:2
 Sunay Akın-Ay Hırsızı (Vecihi Hürkuş)
 İsmail Yavuz, "Mustafa Kemal'in Uçakları" ISBN 978-605-360-901-8, İstanbul, 2013.

Dipnotlar

Günümüzde Hürkuş
 İstanbul'un kuzeybatı bölgesindeki İstanbul Havalimanı'na Hürkuş'un adının verilmesi tartışılmaktaydı.
 Yönetmenliğini Ertem Eğilmez'in yaptığı 1977 yapımı komedi filmi Gülen Gözler'de Şener Şen'in canlandırdığı pilot Vecihi karakterinin Hürkuş'tan esinlenilerek oluşturulduğu ileri sürülmektedir.
 Türkiye'nin yerli temel eğitim uçağı TAI Hürkuş'a adı verilmiştir.
 Başlıca rollerini Ahmet Kural, Murat Cemcir ve Seda Bakan'ın oynadığı Kardeş Payı adlı dizinin 13'üncü bölümünün başında Hürkuş'un hayatı çizgi-animasyon yöntemiyle özetlenmiştir.
 Başrolünü Hilmi Cem İntepe ve Gizem Karaca'nın paylaştığı ve Vecihi Hürkuş'un hayatını anlatan Hürkuş: Göklerdeki Kahraman filmi 2018 yılında sinemada gösterime girmiştir.

Dış bağlantılar
 Biyografi
 Kurtuluş Savaşı Hatıraları
 Tayyareci Vecihi Hürkuş Müzesi Derneği
 Hürkuş
 TAI
 Vecihi Hürkuş ile ilgili fotoğraflar
 Vecihi Hürkuş'u bilir misiniz?

1896 doğumlular
1969 yılında ölenler
Ankara'da ölenler
Balkan Savaşları'nda Osmanlı askerleri
Cebeci Asri Mezarlığı'na defnedilenler
I. Dünya Savaşı'nda Osmanlı askerleri
İstanbul doğumlular
Kurtuluş Savaşı'ndaki Türk askerler
Osmanlı havacıları
Türk pilotlar
Türk astsubaylar

Vecihi Hürkuş


Un  componente discreto  (o  dispositivo discreto ) es un componente electrónico con solo un componente eléctrico, o  pasivo  (resistor, condensador, etc) o  activo  (transistor o válvula de vacío), en vez de un circuito integrado. El término se utiliza para distinguir el componente de los circuitos integrados y circuitos híbridos, que se construyen de diversos componentes eléctricos en un paquete. Típicamente se refiere a dispositivos semiconductores.

Descripción
Un componente discreto puede ser activo o pasivo. Se diferencia del circuito integrado y del circuito híbrido ya que estos incorporan múltiples funciones activas o pasivas en un mismo encapsulado.

La miniaturización progresiva e imparable impuesta por la industria electrónica, así como los avances en el campo de los semiconductores llevan a la desaparición gradual de muchos componentes discretos. Sin embargo, todavía se utilizan en las áreas que requieren altos voltajes o potencias como en la electrónica de potencia, la ingeniería eléctrica, etc ... Su uso se justifica también en la creación de prototipos y pequeñas series o en la educación.

Ejemplos

Dispositivos activos

 Transistor
 Diodo
 Triac
 Diodo LED

Dispositivos pasivos

 Resistor
 Condensador
 Inductor

En la industria de semiconductores, tales dispositivos son a veces llamados «jelly beans" ( judías de jalea ) por su pequeño tamaño y precio de venta barato.
picula

Referencias

Véase también
 Terminal (electrónica)

Enlaces externos
 Discrete device(en inglés)

Componentes eléctricos

en:Discrete device

Componente discreto


Das Doege-Potter-Syndrom (DPS) ist ein paraneoplastisches Syndrom, bei dem Hypoglykämie mit dem Vorkommen von Nicht-Langerhans-Insel-Fibromen in der Pleura assoziiert ist. Die Hypoglykämie ist Folge einer Produktion des Tumors von insulinähnlichen Wachstumsfaktoren (IGF).
Das Syndrom wurde 1930 unabhängig von Doege und Potter beschrieben, der Begriff wird seit 2000 verwendet.
Das DPS ist ein seltenes (1976 wurden weniger als 100 Fälle beschrieben) Syndrom mit einer Malignitätsrate von 12 bis 15 %. Tatsächlich ist der Zusammenhang von Hypoglykämie mit Fibromen selten; so verursachten in einer Studie aus dem Jahre 1981 lediglich vier Prozent von 360 solitären Pleurafibromen eine Hypoglykämie. Diese Tumoren sind normalerweise von großer Masse mit hoher Mitoserate.
Die Resektion dieser Tumoren löst normalerweise die Symptome.

Einzelnachweise

Krankheitsbild in Hämatologie und Onkologie

Doege-Potter-Syndrom


دائرة الشلالة  إحدى دوائر ولاية البيض عاصمتها الشلالة. وتضم كل من بلديات الشلالة والمحرة.

شلالة|الشلالة

دائرة الشلالة


في نظرية الأعداد، يطلق مصطلح هندسة الأعداد على الطرق التي ظهرت نتيجة أعمال هيرمان مينكوفسكي في وصف العلاقة بين المجموعات المحدبة والمشبك في الفضاء الرياضي ذو n بعدا.

تضع نظرية مينكوفسكي العلاقة بين المجموعات المحدبة المتناظرة وبين نقاط الأعداد الصحية، أو بين أي نقطة في المشبك وبين فضاء باناخ في الفضاء البعدي.

مراجع

هندسة الأعداد

هندسة الأعداد


Tadeusz Estreicher (auch Tadeusz Kazinierz Estreicher von Rozbierski; geboren 19. Dezember 1871 in Krakau, Österreich-Ungarn; gestorben 8. April 1952 in Krakau) war ein polnischer Chemiker und Professor an den Universitäten Freiburg (Schweiz) sowie Krakau. Estreicher war Häftling des KZ Sachsenhausen.

Leben
Tadeusz Estreicher entstammte der Krakauer Gelehrtenfamilie der Estreicher. Er war ein Sohn des Historikers Karol Estreicher d. Ä. und Bruder des Rechtshistorikers Stanisław Estreicher. Tadeusz studierte Chemie an der Krakauer Jagiellonen-Universität, wo er Schüler von Karol Olszewski und Zygmunt Wróblewski war. 1897 promovierte er in Krakau in Organischer Chemie. Nach weiterführenden Studien in Berlin, Leipzig und bei dem späteren Nobelpreisträger William Ramsay in London wurde er 1899 Assistent und 1904 Privatdozent an der Universität Krakau, wo er einen Wasserstoffverflüssiger entwickelte. 1906 wurde er als Professor für mineralogische und allgemeine Chemie an die schweizerische Universität Freiburg berufen. Im Studienjahr 1913/14 bekleidete er dort das Amt des Dekans. Während des Ersten Weltkriegs arbeitete er an der Encyclopédie polonaise mit, die ab 1916 in Freiburg vom Comité des Publications Encyclopédieques sur la Pologne herausgegeben wurde. 1919 kehrte er nach Krakau zurück, wo ihm der Lehrstuhl seines 1914 verstorbenen Lehrers Olszewski übertragen wurde. 1923–1924 war er Dekan der Philosophischen Fakultät.

Am 6. November 1939 wurde er im Rahmen der Sonderaktion Krakau festgenommen und in das KZ Sachsenhausen verbracht und bis 1940 im KZ Oranienburg gefangen gehalten. Im Gegensatz zu seinem Bruder Stanisław überlebte er die Haft.

Als Chemiker hat er u. a. die Siede- und Gefriertemperatur von Chlorwasserstoff bestimmt und eine Apparatur zur Verflüssigung von Wasserstoff gebaut. Er gründete die Gesellschaft zur Förderung von Pharmazeutischen Wissenschaften und wurde zu deren Vorsitzenden gewählt.
Er hat viel zum polnischen Wortschatz der Chemie und Pharmazie beigetragen.

Schriften (Auswahl)
 Ueber die Kalorimetrie der niedrigen Temperaturen. Stuttgart 1914

Literatur
 Krystyna Grzybowska: Estreicherowie. Kronika rodzinna [Familie Estreicher – Familiengeschichte], Kraków, Wydawnictwo Literackie, 2010, ISBN 978-83-08-04450-6
 Encyklopedia Krakowa. Warszawa / Kraków 2000, S. 192.
 Jochen August (Hrsg.): "Sonderaktion Krakau". Die Verhaftung der Krakauer Wissenschaftler am 6. November 1939. Hamburger Edition, Hamburg 1997, ISBN 3-930908-28-X, S. 288

Weblinks

Einzelnachweise

Chemiker (20. Jahrhundert)
Absolvent der Jagiellonen-Universität Krakau
Hochschullehrer (Universität Freiburg, Schweiz)
Hochschullehrer (Jagiellonen-Universität)
Opfer der Sonderaktion Krakau
Häftling im KZ Sachsenhausen
Person (Cisleithanien)
Pole
Geboren 1871
Gestorben 1952
Mann

Tadeusz Estreicher


O Governo dos Países Baixos () exerce o poder executivo do país. É composto pelo rei e pelo gabinete, que inclui o primeiro-ministro, os ministros e os secretários de Estado. Apesar de Amsterdã, de acordo com a Constituição dos Países Baixos, ser a capital do Estado, as instituições do governo estão localizadas em Haia, mais precisamente no complexo chamado Binnenhof.

Funções

O executivo é encarregado da gestão política e administração do Estado e da aplicação das leis aprovadas pelos Estados Gerais (parlamento). Mais especificamente:

 Compartilha a iniciativa legislativa com os Estados Gerais, com cujas câmaras deve colaborar na elaboração das leis.
 Estabelece as políticas externa e de defesa, também é responsável pela assinatura de tratados internacionais.
 Designa os prefeitos, governadores provinciais e membros do Judiciário.
 Prepara o Orçamento do Estado

O trabalho do governo é supervisionado pelo parlamento, especialmente pela Segunda Câmara (a câmara baixa). Os membros do Legislativo podem solicitar por escrito ou oralmente aos membros do Executivo, ou convocá-los para reunião plenária com urgência, se assim o entenderem. O artigo 42.2 da Constituição estabelece que os ministros são responsáveis por suas decisões políticas, de modo que a Segunda Câmara dos Estados Gerais pode submeter todo o governo, ou um ministro em particular, a um voto de confiança. Caso não seja obtido, este ministro deverá apresentar sua renúncia.

Organização

Conselho de Ministros

Embora o primeiro-ministro, os ministros e os secretários de Estado formem o gabinete (: Kabinet), apenas os ministros e o primeiro-ministro fazem parte do Conselho de Ministros (: Ministerraad), o órgão de governo colegial. Nela os ministros apresentam seus projetos, expressam suas opiniões e chegam a acordos, pois as decisões adotadas devem ser defendidas solidariamente por todos eles. Os Secretários de Estado podem ser consultados pelo Conselho, embora não façam parte dele. Teoricamente, o monarca faz parte do Conselho de Ministros, mas na prática não participa dos processos de decisão política. O Conselho de Ministros se reúne semanalmente, às sextas-feiras, no Binnenhof em Haia.

Primeiro-ministro

O primeiro-ministro é o chefe do governo dos Países Baixos. Em holandês é oficialmente chamado de minister-president, embora informalmente também seja comum chamá-lo de premier. A figura do primeiro-ministro também ocupa o cargo de Ministro dos Assuntos Gerais. Teoricamente, ele tem o mesmo posto que o resto dos ministros, mas de fato é hierarquicamente superior. Coordena a ação do governo e preside os conselhos de ministros, é a figura mais pública do poder executivo porque é o seu porta-voz e é membro do Conselho Europeu. Seu escritório está localizado em uma pequena torre do complexo Binnenhof, chamada Torentje, e tem sua residência oficial na Catshuis; ambos em Haia.

Desde 2010 o primeiro-ministro dos Países Baixos é o liberal Mark Rutte, do VVD. No entanto, desde a Segunda Guerra Mundial, onze primeiros-ministros foram membros da democracia cristã: o Partido Popular Católico, o Partido Antirrevolucionário ou o mais recentemente o Apelo Democrata-Cristão (CDA).

Vice-primeiro-ministro

O vice-primeiro-ministro é o substituto do primeiro-ministro dos Países Baixos. Em holandês é oficialmente chamado de viceminister-president, embora informalmente também seja comum chamá-lo de vicepremier. Durante a ausência do primeiro-ministro, o vice-primeiro-ministro assume as suas funções, como por exemplo presidir o conselho de ministros.

O título de vice-primeiro-ministro foi instituído pela primeira vez no ano de 1945, mas o posto existe formalmente desde 1956.

Formação do governo
Após as eleições, que são realizadas por sufrágio universal a cada quatro anos, conhecida a composição final da Segunda Câmara, inicia-se o processo de investigação da formação do governo. Dado o sistema eleitoral holandês, que é muito proporcional, e a fragmentação do seu sistema partidário, nunca se conseguiu um governo apoiado por um partido único, pois nenhuma formação conseguiu a maioria absoluta. As negociações para articular uma maioria geralmente se arrastam por meses. Nessa altura, os partidos que pretendem formar a coligação governamental, acordam o programa político do governo e decidem sobre os nomes do Primeiro-ministro (chefe do executivo), dos ministros (responsáveis por áreas específicas) e dos secretários de Estado (de categoria inferior à dos ministros, deles dependentes, mas que podem assumir as responsabilidades que eles lhes delegam).

Tradicionalmente, o monarca desempenhou um papel muito significativo no processo de negociação do governo. Contados os votos, o monarca entrevista diferentes personalidades políticas do Estado: a vice-presidência do Conselho de Estado (Raad van State), órgão consultivo máximo do executivo; a presidência da duas Câmaras dos Estados Gerais, bem como os líderes dos partidos com representação na Segunda Câmara. Se naquelas conversas ficam claras as intenções de entendimento entre alguns partidos que poderiam apoiar o governo, o rei nomeia um "formador": o político que mais tarde viria a ser primeiro-ministro, para que especificasse com os partidos que apoiaiam o programa político do governo e os nomes dos ministros e secretários de Estado. Caso não existisse um cenário tão fácil, para ganhar tempo e continuar as conversas, o rei nomeia um " informador ": um político de reconhecido prestígio para continuar a procurar alternativas entre os partidos para conseguir um governo com base parlamentar e que possui uma maioria. O informante encontra-se com o rei de tempos em tempos relatando a situação, até que finalmente indicará o nome do possível "formador". No entanto, desde 2012 o processo mudou e os partidos negociam entre si no parlamento, cabendo ao rei o papel final de nomear o governo, mas sem intervir no processo.

Terminadas as negociações com os partidos definidos, as políticas acordadas e os candidatos decididos, o rei nomeia o primeiro-ministro, os ministros e os secretários de Estado mediante a assinatura de um decreto real. Os novos ministros e secretários de Estado são então recebidos pelo monarca para que prestem ou prometam lealdade conforme estabelece a Constituição no artigo 49º.

As nomeações de "informateur" e "formateur" resultaram de práticas que foram-se consolidando desde o final da Segunda Guerra Mundial. O objetivo era evitar que a Coroa fosse comprometida nas negociações partidárias, razão pela qual se tornou um modelo atraente para outras monarquias cujos sistemas políticos tendem a sofrer bloqueios políticos como a Bélgica e, dos setores jornalístico e acadêmico, foi também proposto para a Espanha após as eleições de 2015 e 2016 e, novamente, após a eleições gerais em 2019.

Ligações externas

Governo dos Países Baixos


The boobrie  is a mythological shapeshifting entity inhabiting the lochs of the west coast of Scotland. It commonly adopts the appearance of a gigantic water bird resembling a cormorant or great northern diver, but it can also materialise in the form of various other mythological creatures such as a water bull.

A generally malevolent entity, the boobrie typically preys on livestock being transported on ships, but it is also fond of otters, of which it consumes a considerable number. In its manifestation as a water horse the creature is able to gallop across the top of lochs as if on solid ground. During the summer months it is seen infrequently as a large insect, sucking the blood of horses.

Folklorist Campbell of Islay has speculated that descriptions of the boobrie may be based on sightings of the great auk. The bellowing sound made by the boobrie, more like a bull than a bird, may have its origin in the strange call of the common bittern, which was a rare visitor to Scotland.

Etymology
Boobrie may derive from , meaning cow giver or cow bestowing. Edward Dwelly, a Scottish lexicographer, lists tarbh-boidhre as "Monster, demon" and "God capable of changing himself into many forms"; tarbh-aoidhre is given as a northern counties variation. The simpler component of tarbh as a single word is defined by Dwelly as "bull." Transcribers of the tale have used several differing spellings of the second component, some even adopting  inconsistent variations throughout their own renditions. George Henderson for instance, a folklorist and Celtic scholar, used five alternatives: bo'eithre; boidhre; bo-oibhre; eithre; and fhaire. Spelling variations employed by other writers include aoidhre; baoighre; baoidhre; boidhre; eighre; and oire.

Folk beliefs

Description and common attributes
Investigation into folklore, especially Celtic oral traditions, began in the 19th century, and several "bizarre" and less familiar beasts were identified, including the boobrie. It is a generally malevolent entity, with the ability to materialise in the form of various mythical creatures. It commonly preys on animals being transported on ships, preferably calves, but will also happily eat lambs and sheep, carrying its prey away to the deepest water before consuming it. It is also extremely fond of otters, which it consumes in large quantities.

In its favoured bird manifestation the boobrie resembles a gigantic great northern diver or cormorant, but with white markings. According to folklorist Campbell of Islay, a detailed account of its dimensions provided by an authoritative source claims that it is "larger than seventeen of the biggest eagles put together". It has a strong black beak about  wide and  in length, the final  of which taper like that of an eagle. The creature's neck is almost  long with a girth of a little under . Short black powerful legs lead to webbed feet with gigantic claws. An imprint of a boobrie's foot left in some lakeside mud equalled "the span of a large wide-spreading pair of red deer's horns". It bellows noisily with displeasure, sounding more like a bull than a bird. The design of its wings is more conducive to swimming rather than for flight. Its evil powers when in the form of a bird were said by Campbell of Islay to have "terrified a minister out of his propriety". The boobrie's insatiable appetite for livestock posed a threat to local farmers, as they relied on their animals as a means of providing income and food.

Although sea lochs are the boobries' natural home they will shelter on land in overgrown heather. Accounts are inconsistent as to the extent of the boobrie's habitat. Campbell of Islay claims that it is specific to the lochs of Argyllshire, as does Emeritus Professor of English James MacKillop. The writers Katharine Briggs and Patricia Monaghan on the other hand consider the creature's range to be the broader Scottish Highlands, although Briggs does sometimes specify Argyllshire. Campbell of Islay's undated manuscript notes the boobrie had not been seen for several years probably due to the widespread burning of heather in the area of its habitat.

Alternative manifestations
When manifested as a water horse the creature is able to gallop across the surface of lochs; the beating noise of the creature's hooves on the water is the same as if it were galloping on solid ground.

Henderson reproduced parts of Campbell of Islay's manuscripts when writing Survivals in belief among the Celts (1911). Among them is a story listed as "boobrie as tarbh uisge". The tale starts by detailing how a man named Eachann fed a colossal black bull when he discovered it writhing in pain and possibly close to death at the side of Loch nan Dobhran, on the west coast of Argyll. Some months later, Phemie, Eachann's girlfriend, is occasionally disturbed by elusive shadows she senses on the loch, which make her think of Murdoch, her former paramour. While she sat dreaming of Eachann one evening when staying at a sheiling near the loch, she sensed the flicker of a shadow behind her, except this time it was Murdoch. He promptly overpowered her by enveloping her in a blanket and tying her hands. At that point, a water bull came to Phemie's rescue by knocking Murdoch to the ground. The bull then knelt down allowing Phemie to get on its back, before transporting her at the speed of light back to the home of her mother. The bull disappeared, never to be seen again, but a "voice was heard in the air calling out loudly". The verse heard was in Gaelic, and translates as:

It is then asserted that the tale "reveals the persistence in folk-belief of the idea of transformation, the boobrie being the abode of a spirit".

The boobrie can also manifest itself in the form of a large insect that sucks the blood of horses. Henderson refers to it as a "big striped brown gobhlachan or ear-wig" with "lots of tentacles or feelers". It was infrequently seen in this form, usually only at the height of the summer, during August and September.

Capture and hunting
A farmer and his son were ploughing a field on the Isle of Mull using a team of four horses beside Loch Freisa, but work stalled after one of the horses lost a shoe and was unable to continue. Noticing a horse grazing nearby they decided to try using it as a replacement. Once harnessed to the wooden plough the horse appeared to be familiar with the task, and initially worked steadily. As it began to work towards an area closest to the loch, it became restless and the farmer gently used a whip to encourage the animal to continue. It reacted by immediately transforming into a gigantic boobrie, giving out a loud bellow and diving into the loch, pulling the plough and the other three horses with it. The frightened farmer and his son watched as the creature swam to the centre of the loch then dived underwater, taking the other horses and plough with it. Seven hours later there was still no sign of the three horses.

In a story transcribed by John Campbell of Kilberry, a hunter attempted to shoot a boobrie after he spotted it in its bird-like manifestation on a sea loch one chilly February day. The man paddled into the loch until the water was up to his shoulders, but when he was about  from the creature it dived under the water. The hunter maintained his position for forty-five minutes before returning to the shore, where he remained for a further six hours waiting unsuccessfully for the boobrie to resurface. No clear indication is given of the loch's whereabouts.

Origins
Campbell of Islay speculates that the boobrie may have originated from sightings of the great auk. He noted he had been told stories of the creature by various people, and regarded it as having "a real existence in the popular mind". He considered the tale of the boobrie in its water horse manifestation resembled the Norse myth of "the ploughing of the Asa". Referring to Forbes' 1905 dictionary of "Gaelic names of beasts" in which bubaire is defined as a common bittern, and a detailed description given by scholar James Logie Robertson of the bull o' the bog (an alternative name for a bittern) in The Scotsman in 1908, Henderson hypothesises that the boobrie may stem from the bittern. Referring to the bittern's "strangely weird sound" and highlighting its "weird hollow cry" during the night and throughout the evening, he describes it as resembling quietly bellowing cattle, particularly during the bird's breeding season. Records indicate that the bird was rare in Scotland but had been sighted in the first decade of the 20th century, although catching sight of a bittern was believed to be a harbinger of death or disaster.

References
Notes

Citations

Bibliography

Scottish legendary creatures
Scottish folklore
Legendary birds
Mythological aquatic creatures
Shapeshifting
Water spirits

Boobrie