Barokové divadlo je nepresným pomenovaním pre divadelné umenie a drámu v 16. storočí až prvej polovici 18. storočia, ktoré v tomto období prešlo veľkým rozkvetom. V 16. a 17. storočí sa sformovali základné modely európskej divadelnej kultúry, ktoré sa rozvíjali a vzájomne prelínali až do súčasnosti. Najprv sa všade prijímal francúzsky model klasicistického divadla, no už v 18. storočí Lessing staval proti tomuto princípu Shakespeara a neskôr v ňom našli záľubu najmä romantici.

Hlavná charakteristika
Obdobie baroka bolo dobou veľkých národných divadelných kultúr, ktoré dnes považujeme za klasické a ktoré odrážali komplikované spoločenské a politické premeny Európy. V období renesancie sa začal klásť dôraz na dôstojnosť človeka v nových podmienkach, kedy sa uvoľnil vplyv náboženstva a božského poriadku v živote človeka. Bol to veľmi významný objav, ktorý sa prejavil aj v divadle, ktoré už nemohlo predvádzať alegórie ctností a večných právd, ale ich nahradilo vyobrazeniami reálnych charakterov, ktoré si pritom stále ešte udržiavali pevný a symbolický zmysel.

Okrem vzniku množstva národných variantov divadla tiež začali vznikať prvé profesionálne divadelné súbory, ktoré nepôsobili len ako zábavný prvok pri slávnostných príležitostiach, ale ich divadelné predstavenia začali navštevovať diváci aj vo svojom voľnom čase. Divadlo sa stalo profesionálnou inštitúciou s vlastným súborom a vlastnou budovou bez toho, aby sa viazalo na príležitostné alebo opakujúce sa slávnosti. Platilo pravidlo, že ak sa večer malo konať predstavenie, vyvesila sa pred budovu divadla vlajka (čierna pre tragédiu, biela pre komédiu). Toto obdobie vytvorilo nielen dramatické texty, ale aj modely divadla, ktoré predurčili ďalší vývoj európskej divadelnej kultúry.

Barokové divadlo a dráma sú úzko späté s renesanciou, manierizmom a klasicizmom, nakoľko sa medzi týmito umeleckými smermi v oblasti divadla nedajú určiť presné hranice. Divadelné umenie sa však v každom z európskych štátov prejavovalo veľmi rozdielne (napr. v Anglicku, Taliansku, Španielsku, Francúzsku). V období baroka sa zmenili aj námety, ktoré divadlo spracovávalo. Miesto abstraktných alegórií a mýtického zobrazovania Kristovho života sa do divadelných hier dostávali obyčajní ľudia a spracovanie ich každodenného života.

Prvou divadelnou budovou sa stalo Teatro Olimpico vo Vicenze v Taliansku. Malo polkruhové hľadisko, orchester a javisko s bohatou sochárskou výzdobou a otvormi na dekorácie, ktoré vytvárali dojem perspektívy.

Dramatická tvorba
Autori sa vracajú k antickej dráme, čo značne ovplyvnilo poňatie divadla. Študovali antické poetiky aj hry na nových akadémiách, neskôr začali podľa antických vzorov písať i vlastné tragédie a komédie. V tragédiách sa napodobňoval predovšetkým Seneca a v poetických dielach to bol Aristoteles. Hry však vychádzali predovšetkým z vkusu panovníckeho dvora, šľachty a učencov a poslúžili ako inšpirácia aj pre ďalších dramatikov. Najobľúbenejšia bola komédia nazývaná commedia erudita (napr. Niccolò Machiavelli – Mandragora, Fernando de Rojas – Celestína).

V tomto období spolu s dvorským humanistickým divadlom začalo pôsobiť aj školské divadlo, ktoré malo mať najmä výchovnú a vzdelávaciu funkciu (slúžilo na vyučovanie latinského prednesu). Hrali v ňom učitelia a žiaci a ako publikum im slúžili diváci z miest. Hralo sa na katolíckych aj evanjelických školách, na radniciach, na jednoduchých pódiách alebo v prepychových sálach palácov. Školské divadlo však bolo väčšinou amatérske a radilo sa k tradícii milovníkov antickej kultúry.

Nové divadelné žánre

Pastierske hry
Okrem zaužívaných žánrov, akými boli tragédia, tragikomédia a komédia v tomto období vznikol aj nový divadelný žáner, a to pastierska hra, ktorá predvádzala idylické obrazy z prírodných scenérií, čím vytvárala akýsi idealizovaný obraz sveta, ktorý kontrastoval s často veľmi krutou realitou (vojny, zápas o moc). Jednou z najvýznamnejších takýchto hier bolo dielo Torquata Tassa Amintus z roku 1573.

Opera a balet
V prostredí dvora nájdeme od 16. storočia tiež prvé známky vzniku dvoch nových druhov divadla – baletu a opery. Prvé kroky operného divadla môžeme nájsť v Taliansku, zatiaľ čo vo Francúzsku sa sformovali najmä základy klasického baletu. Medzi prvé inscenácie patrili diela Jacopa Periho (Dafné, 1594; Euridika, 1600), neskôr to boli diela Claudia Monteverdiho (Orfeus). Pomenovanie pre nový divadelný žáner opera použil ako prvý Monteverdiho žiak Francesco Cavalli. Vďaka rozmachu opernej tvorby začal narastať aj počet operných budov a súborov; inscenácie smerovali k zdôrazňovaniu sólového spevu a táto tendencia vyvrcholila v neapolskej škole kastrátov v 18. storočí.

Dvorský balet sa na francúzskom dvore presadzoval už v 16. storočí v rámci rôznych slávností, počas ktorých sa šľachtici bavili tancom, v ktorom vystupovali alegorické alebo historické postavy. Tieto ballets de cours sa rozvíjali najmä na dvore francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV., kedy sa ich usporiadateľmi stali dramatici Jean-Baptiste Lully, Moliére a tiež choreograf Pierre Beauchamp, ktorý založil v roku 1661 prvú tanečnú kráľovskú školu.

Scénická výprava
Scénická výprava baletov a opier bola ovplyvnená výtvarným umením a perspektíva dosahovala u niektorých stav dokonalosti. Spočiatku sa používali trojstranné kulisy (telaria), ktoré umožňovali rýchlu premenu dramatického prostredia, no postupne ich nahradili ploché kulisy. Operné predstavenie malo ešte jednu veľmi rozvinutú zložku – javiskovú výpravu. Tu sa uplatnili predovšetkým maľované perspektívne dekorácie, rôzne mašinérie, lietajúce stroje, svetelné a pyrotechnické efekty. U opery sa učila aj činohra a najviac z nej ťažilo pravdepodobne jezuitské divadlo, ktoré túžilo prekvapovať a ohromovať svojich divákov vizuálnymi efektmi.

Dekoratéri a majstri zaoberajúci sa pohybom kulís boli významnými osobnosťami divadla a medzi slávnych dekoratérov patril v Taliansku Bernardo Buontalenti a neskôr Giovanni Burnaccini v Anglicku to bol napr. Inigo Jones, vo Francúzsku Giacomo Torelli a v Nemecku Joseph Furtenbach. V roku 1545 vydal Sebastiano Serlio dielo Architektúra, ktoré obsahovalo návrhy typických dekorácií troch základných žánrov: tragédie (palác), komédie (námestie) a pastierskej hry (prírodná scenéria).

Európske barokové divadlo

Talianske divadlo
V Taliansku sa sformovala Commedia dell'Arte, ktorá vychádzala z tradícií antickej pantomímy a stredovekých frašiek. Objavila sa v polovici 16. storočia s typickými postavami, ktoré improvizovali podľa voľného scenára a predvádzali divákom množstvo gagov. Základnými typmi postáv boli v komédii Pantalone (ako terč posmechu), Dottore (hlúpy a urečnený učenec), Harlekýn (prešibaný sluha), Brighella alebo Pulcinella (ešte prefíkanejší sluha), a vedľajšie postavy Capitano (smiešny vojak) a Kolombína (záletná a vtipná partnerka sluhu). Práve tu sa vyskytli aj prvé ženy – herečky (dovtedy mohli hrať divadlo podľa antického vzoru len muži), a medzi najslávnejšie patrila Isabella Andreini z hereckého súboru Comici Gelosi.

Od polovice 16. storočia sa commedia dell'arte začala objavovať aj v Nemecku, Rakúsku a najmä vo Francúzsku. Táto komédia má svoje korene v renesancii a baroku, odhaľuje komickým spôsobom veci a javy, ktoré mohli mať viac významov, mohli sa javiť jednoducho a inak než dovtedy, a svojou zábavnosťou sa stala veľmi populárnym a ľudovým divadlom.

Francúzske divadlo
Centrom formovania divadelného umenia bol Paríž, kde postupne vytlačil kočovné herecké spoločnosti z divadla Burgundský hotel pašiové bratstvo, ktoré hralo na prelome 16. a 17. storočia tragikomédie a pastorálie Alexandra Hardyho a Roberta Garniera. Centrom formovania divadelného umenia bol Paríž, kde postupne vytlačil kočovné herecké spoločnosti z divadla Burgundský hotel pašiové bratstvo, ktoré hralo na prelome 16. a 17. storočia tragikomédie a pastorálie Alexandra Hardyho (1570 – 1632, autor tragédií, tragikomédií a pastorálií, napr. Marianne, Dido a jej obeť, Lukrécia) a Roberta Garniera. V Hardyho hrách sa často sústreďovalo mnoho krutostí, ktorými sa snažil zaujať svoje obecenstvo, no taktiež boli pre jeho diela charakteristické metaforické dialógy, často pretkané oplzlosťami. Jeho diela silne ovplyvnila španielska dráma, no taktiež talianske divadlo, nakoľko viacero talianskych divadelných súborov chodilo hrať i do Francúzska.

V tomto období boli obľúbené najmä komédie, tragikomédie, no tiež tragédia a bábkové divadlo či pantomíma. Na kráľovskom dvore boli veľmi obľúbené balety – komické, spievané melodramatické, no tiež tzv. "balety so vstupmi" s jednou nenáročnou dekoráciou, rovnako ako aj predstavenia na otočnom pódiu alebo s priebežne meniacimi sa kulisami počas hry. Z týchto prechodných foriem divadla sa neskôr vyvinula opera, ktorá prežívala svoje najlepšie obdobie práve počas baroka.

Dôležitú úlohu zohrali aj jezuitské divadlá, pôsobiace až do roku 1762, ktoré upustili od trendov zaužívaných v klasických divadlách: miesto latinských tragédií (náboženských aj svetských) hrali balety, do hier vkladali spevy a tance a ako prví angažovali choreografov, vďaka čomu vzniklo v roku 1638 prvé skutočné baletné predstavenie. Boli tiež prvými, ktorí začali pripúšťať ženské úlohy v divadelných predstaveniach.

Hranice medzi jednotlivými divadelnými žánrami ešte neboli v tomto období pevne stanovené. Oficiálne sa očisty drámy od miešania žánrov, štýlov a uvoľnenej epickej tvorby ujal sám kardinál Richelieu a francúzska Akadémia, ktorá vypracovala posudok na hru Pierra Corneilla Cid, ktorej vytkla niekoľko nedostatkov. Sám Corneille si z tejto kritiky vzal ponaučenie a jeho ďalšie hry sú už napísané formálne podľa pravidiel.

Okolo roku 1625 vznikla komédia, divadelné predstavenia sa oslobodili od vulgarizmov a divadlo získalo nový ráz, keď prišli do módy šťastné rozuzlenia. Divadlo začalo byť vo vyššej spoločnosti považované za jednu z napríjemnejších zábav. V 60. rokoch 17. storočia dostali divadelné hry ustálené pravidlá (napr. rovnako dlhé dejstvá, prestávky medzi predstaveniami, vytváranie dojmu pravdepodobnosti a pod.). Skutočným tvorcom klasického francúzskeho divadla bol Pierre Corneille (1606 – 1684), a neskôr na jeho tvorbu nadviazali tiež Jean Racine (1639 – 1699) a Molière (1622 – 1673).

Po smrti Moliéra vydal francúzsky kráľ Ľudovít XIV. v roku 1680 dekrét o zjednotení parížskych hereckých spoločností, vďaka čomu vznikla Comédie-Française, ktorá si udržovala nielen monopol na činohru v Paríži, ale vytvárala tiež model divadla, ktorého vplyv bol viditeľný v ďalších rokoch aj za hranicami Francúzska.

Nemecké a rakúske divadlo
V rozvoji nemeckého divadla zohrali dôležitú úlohu jedni z najväčších klasikov nemeckej literatúry – Johann Wolfgang Goethe a Friedrich Schiller, ktorí sa venovali tiež problematike divadla. Celonárodný charakter získalo nemecké divadlo až za vlády Fridricha II., kedy sa z Pruska stal moderný štát. Počiatky nemeckej drámy a divadla boli ovplyvnené reformáciou a náboženskými bojmi. Zosilnil sa absolutizmus, krajina bola bez ideálov a divadlo sa pestovalo len na univerzitách, nakoľko bolo považované väčšinou len za výchovný prostriedok. Jedinou výnimkou bola v tvorbe protestantská univerzita vo Wittenbergu, kde bolo náboženské divadlo veľmi podporované. V Nemecku pôsobilo v tomto období viacero anglických spoločností, ktoré sa snažili podporiť lásku k divadlu u obyčajných ľudí komédiami, tancom a hudbou. V roku 1627 bola v divadle uvedená prvá nemecká opera – Daphne od Martina Opitza (1597 – 1639), ktorú zhudobnil Heinrich Schütz.

Ako vzor pre vznik nemeckej drámy a divadla poslúžili anglickí, holandskí a francúzski herci a divadelné spoločnosti, z dramatikov potom najmä antickí dramatici (Seneca, Sofokles a Aischylos). Autori opisovali myšlienkový a citový svet Nemecka počas 30-ročnej vojny.

V 17. storočí ešte neexistovali v Nemecku stále verejné divadlá, predstavenia sa hrali len v palácoch a na námestiach, kde vystupovali kočovné divadelné spoločnosti. Prvá verejná divadelná sála vznikla zrejme vo Vroclave v roku 1677. Prvé nemecké divadelné spoločnosti vznikali však už približne po roku 1643, no museli bojovať s nepriateľsky naladenou cirkvou. Predstavenia boli veľmi realistické, autori zobrazovali šľachetných, dokonalých hrdinov, až kým im v tom v rokoch 1648 – 1659 nezabránila cirkev cirkevným výnosom.

Nemeckému divadlu dominovali buď komédie alebo tragédie plné hrôzostrašných javiskových výjavov, a viac než dráma tu bola obľúbená opera. Začiatkom 18. storočia prešlo nemecké divadlo obdobím úpadku a na miesto nemeckej opery sa dostala opera talianska. Jediným miestom, kde sa naďalej pestovalo divadlo, bol viedenský dvor. V priebehu 18. storočia vznikli nové divadelné spoločnosti a divadlá vo viacerých mestách, ale bolo to tiež obdobie, v ktorom vznikali nové divadelné formy. Prvou veľkou nemeckou herečkou bola Karoline Neuberová (1692 – 1760).

Anglické divadlo
Vplyvy stredovekého, humanistického a antického divadla vyvrcholili v alžbetínskom divadle od polovice 16. storočia až do polovice 17. storočia. Divadlo sa stalo obrazom nového myslenia a cítenia a odrážalo vedomie novovzniknutej osobnosti človeka a štátu. Dôležitým sa preň stalo úzke spojenie medzi hercami a divákmi, nakoľko divadelná scéna v tomto období nemala takmer žiadne dekorácie ani oponu. V období baroka bola tiež pomerne demokratická cenzúra, hoci na divadlo neustále útočili puritáni, ktorí videli v tomto druhu umenia hniezdo hriechu, rozpustilosti a manželských nevier. Medzi najznámejších hercov tohto obdobia možno zaradiť napr. Richarda Burbaga alebo Edwarda Alleyna.

Alžbetínske divadlo podnietilo tiež vznik krutých a krvavých tragédií Thomasa Kyda (ktorého tvorba je pokladaná za predlohu pre niektoré z Shakespearových drám), tragédií o velikánoch, ako boli Faust a Tamerlán od Christophera Marlowa, no predovšetkým je to obdobie Williama Shakespeara a jeho dramatickej tvorby, v ktorej vychytáva celú zložitú problematiku doby a spája všetky prúdy a smery vtedajšieho myslenia. Svojou rozsiahlou a rozmanitou tvorbou sa tak stal Shakespeare dramatikom, ktorý zanechal najviac stôp vo vývoji svetového divadla.

Španielske divadlo
V období renesancie a baroka sa stalo Španielsko krajinou protikladov. Na jednej strane stál rozkvet štátu, národného sebauvedomenia a zámorských objavov, no na druhej strane ťažila krajinu protireformácia a inkvizícia. Napriek rozporuplnej situácii sa však divadlo v období baroka považuje na zlatý vek (siglo de oro) španielskej divadelnej kultúry, ktoré pretrvávalo približne medzi rokmi 1580 – 1680.

Po cestách kočovali herecké skupiny, ktoré hrali ako krátke náboženské hry (autos sacramenales) pri náboženských slávnostiach, v ktorých vystupovali reálne aj alegorické postavy (Lope de Vega, Pedro Calderón de la Barca a ďalší), tak aj zábavné hry. Herecké spoločnosti sa postupne začali usádzať na stálych miestach (corrales), väčšinou na nádvoriach domov. Divadlá nemali žiadnu javiskovú výpravu, len pódium, ktoré bolo vzadu ohraničené závesom, aby sa mali kde prezliekať herci. Nádvoria boli obklopené dookola balkónmi a oknami budov, z ktorých sledovali predstavenia grandi, a v prízemí bolo umiestnených niekoľko lavíc pre šľachtu a voľné priestranstvo, na ktorom stáli mušketieri a ostatní ľudia.

Španielske divadlo zlatej éry bolo bohaté, prekypovalo množstvom hier a námetov, ktoré čerpali autori z ľudovej a rytierskej epiky, z historických kroník a legiend. V dramatickej tvorbe možno vidieť konfrontáciu reality so snom, divadla so životom, fantázie s bežným životom, epiky s drámou. V tomto období začali písať významní španielski dramatici, ktorí tvorili spočiatku moralistické diela, neskôr aj komédie (napr. Lope de Rueda, Lope de Vega, Tirso de Molina, Guillén de Castro, Juan Ruiz de Alarcón, Pedro Calderón de la Barca a iní).

Literatúra
 Stanislav Perkner – Jan Hyvnar: Řeč dramatu. Praha : Horizont, 1987.
 Léon Moussinac: Divadlo od počiatku po naše dni. Bratislava : Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry, 1965.

Dejiny divadla
Barok

Barokové divadlo


Wilfried Reinehr (* 27. Dezember 1936 in Trier) ist ein deutscher Schriftsteller und Verleger.

Leben
Wilfried Reinehr war ursprünglich in der Werbebranche tätig. Zwischen 1968 und 1972 veröffentlichte er eine Reihe von Kinder- und Jugendbüchern. Neben seiner Arbeit als Werbeberater war er im Karnevalsleben seines Wohnorts Traisa tätig. Er verfasste Sketche und Vorträge und stand auch selbst jedes Jahr in der Bütt. Seine bekannteste Figur war der "Maler Klecksel". Als solcher karikierte er Persönlichkeiten des öffentlichen Lebens auf dem Kopf stehend und begleitete die Zeichnungen mit lustigen Versen. 1985 gehörte er zu den Mitbegründern des Ohlebach-Theaters in Traisa, und 1987 gründete er den Reinehr-Verlag, dessen Arbeitsschwerpunkt die Veröffentlichung und der Vertrieb von Lustspielen, Komödien, Schwänken und Sketchen ist. Wilfried Reinehr gehört bis heute zu den Hauptautoren dieses Verlages.

Werke
 Fröhliche Wichtel-Geschichten, Göttingen 1968
 Die lustige Zeichenfibel, Göttingen 1968
 Die lustige Rätselfibel, Göttingen 1969
 Die lustige Tierfibel, Göttingen 1969
 Die lustige Zauberfibel, Göttingen 1969
 Der Natur auf der Spur, Göttingen 1970
 Wunderwelt der Natur, Göttingen 1970
 Frag mich 222mal, Würzburg 1972
 Drei tolle Väter, Mühltal 1987
 Der Wahlkrampf, Mühltal 1989
 Good morning, Mister Mayer, Mühltal 1990
 Quartett im Doppelbett, Mühltal 1990
 Wunder gibt es immer wieder, Mühltal 1990
 Zwei Herren spielen Dame, Mühltal 1991
 Geld macht doch glücklich, Mühltal 1992
 Thommys tolle Tanten, Mühltal 1992
 Schuld war nur der Casanova, Mühltal 1993
 Ein Dieb kommt selten allein, Mühltal 1994
 Der Pantoffelheld, Mühltal 1994
 Sketsch ab, Mühltal
 1. 20 tolle Sketsche für jede Gelegenheit, 1994
 2. 24 tolle Sketsche für jede Gelegenheit, 1999
 3. Sketsche für jede Gelegenheit, 2003
 4. Sketsche für alle Gelegenheiten, 2004
 5. Sketsche für alle Gelegenheiten, 2006
 6. 20 Sketsche für alle Gelegenheiten, 2007
 7. 50 lustige Mini-Sketche, 2008
 8. 24 lustige Sketche für alle Gelegenheiten, 2009
 9. 13. lustige Sketche, 2010
 Die Junggesellenfalle, Mühltal 1995
 Urlaub auf dem Bauernhof, Mühltal1995
 Der Mehlwurm, Mühltal 1996
 Poker im Parkhotel, Mühltal 1997
 Ein schräger Vogel, Mühltal 1997
 Einer spinnt immer, Mühltal 1999
 Die Peppermint-Bande, Mühltal 2000
 Dümmer geht's nimmer, Mühltal 2001
 Graf Lobster gibt sich die Ehre, Mühltal 2002
 Die Karten lügen nicht, Mühltal 2003
 Freizeit in der Steinzeit, Mühltal 2004
 Erben will gelernt sein, Mühltal 2005
 Der falsche Anton, Mühltal 2006
 Der Azteken-Prinz, Mühltal 2007
 Karneval im Ochsenstall, Mühltal 2007
 O Tannenbaum, Mühltal 2007
 Erst erben dann sterben, Mühltal 2008
 Gute Landluft inklusive, Mühltal 2008
 Kohlhammers ungleiche Töchter, Mühltal 2008
 Prinz Frechdachs und Prinz Tunichtgut, Mühltal 2008
 Die Senorina aus Messina, Mühltal 2008
 Siggi, der Sieger, Mühltal 2008
 Die Weihnachtslotterie, Mühltal 2008
 Zum Kuckuck mit den Zwillingen, Mühltal 2008
 Zwei Narren ohne Käfig, Mühltal 2008
 Chaos und Calvados, Mühltal 2009
 Schneeweißchen und Rosenrot, Mühltal 2009
 Die Heiratskandidaten, Mühltal 2010
 Der komplette Sketchabend, Mühltal 2010
 Tante Lene und die Millionen, Mühltal 2010
 Tante Trude aus Buxtehude, Mühltal 2010
 Tote laufen nicht davon, Mühltal 2010
 Drei Töchter und kein Freier, Mühltal 2011
 Dummling rettet den König, Mühltal 2011
 Der Eisenhans, Mühltal 2011
 Die fröhliche Spielrunde, Mühltal 2011
 Das kleine Tier-ABC, Mühltal 2011
 Süßer Senf und saure Gurken, Mühltal 2011
 Wichtel rettet die Prinzessin, Mühltal 2011
 Ypsilon spukt in der Stadt, Mühltal 2011
 Ein Bett für drei, Mühltal 2013
 Der Feuerwehr-Kommandant, Mühltal 2013
 Hans im Glück, Mühltal 2013
 Karibik ahoi, Mühltal 2013
 König Drosselbart, Mühltal 2013
 Krawall im Zickenstall, Mühltal 2013
 Ratzfatz, die böse Hexe, Mühltal 2013
 Der verschollene Theobald, Mühltal 2013
 Doktor Allwissend, Mühltal 2014
 Kein Topf bleibt ohne Deckel, Mühltal 2014
 Die Liebe geht seltsame Wege, Mühltal 2014
 Räubergeschichten, Mühltal 2014

Herausgeberschaft
 Karneval ist überall, Mühltal
 1. 12 schlagkräftige Vorträge in Versen und Prosa, 2011
 2. 13 schlagkräftige Vorträge in Versen und Prosa, 2011
 3. 12 schlagkräftige Vorträge in Versen und Prosa, 2011

Weblinks

 Kurzbiografie bei theater-schmiede.de

Autor
Literatur (Deutsch)
Theatergründer
Schwank
Deutscher
Geboren 1936
Mann

Wilfried Reinehr


Le Tueur du vendredi ou Vendredi 13 : Chapitre 2 (Friday the 13th Part 2) est un film d'horreur américain de Steve Miner sorti en 1981.

Deuxième opus de la saga Vendredi 13, il suit Vendredi 13 (1980) et est le premier film à mettre en vedette le personnage de Jason Voorhees.

Il est considéré comme un remake de La Baie sanglante de Mario Bava.

Synopsis
Alors qu'on le croyait mort noyé au fond de Crystal Lake, Jason Voorhees revient se venger du meurtre de sa mère. Après avoir quitté Crystal Lake pour assassiner Alice qui avait décapité sa mère, il revient au camp sanglant. Cinq ans plus tard, le moniteur-chef Paul Holt organise un stage de perfectionnement des moniteurs dans un camp se trouvant près du territoire du camp sanglant. Après que deux des moniteurs aient pénétré dans ce que Jason considère comme son territoire, il s'attaque à toutes les personnes du camp.

Résumé détaillé
Deux mois après les meurtres perpétrés par Pamela Voorhees à Crystal Lake, Alice (Adrienne King), la seule survivante de ces meurtres, est sauvagement assassinée chez elle par Jason Voorhees, devenu maintenant adulte. Il lui a enfoncé un pic à glace dans la tête après qu'elle ait découvert la tête tranchée de Pamela dans son réfrigérateur. Jason ne s'est pas noyé dans le lac comme sa mère le croyait, et il a été témoin du meurtre de sa mère. Ceci l'a conduit à se cacher dans la forêt dans le but de prendre sa vengeance sur celle qui a tué sa mère ou quiconque tentant de l'arrêter.

Cinq ans plus tard, un groupe d'adolescents se rend dans un nouveau camp à Crystal Lake pour se former au métier de moniteur. Paul (John Furey) raconte l'histoire de Jason jusqu'à ce que le groupe et lui soient attaqués par un homme portant un masque sur son visage. Cependant, il s'agit d'une blague de la part de Paul, affirmant au groupe que Jason est mort. Tandis que Ralph, un vieil homme, observe Paul et sa petite amie en train de flirter, Jason l'attaque et l'étrangle avec du fil barbelé. Winslow, un officier de police, aperçoit Jason s'enfuir dans les bois et le poursuit. En arrivant près d'une cabane construite avec des déchets verts, l'officier entre dans celle-ci et est tué d'un coup de marteau dans la tête par l'inconnu qu'il poursuivait, qui s'avère être Jason. Ce dernier commence ensuite à attaquer les campeurs. La moitié du groupe a décidé de se rendre en ville. Terri va nager dans le lac. Scott, l'un des campeurs, la surprend et vole ses vêtements. Il est pris dans un piège fait par Jason. Terri retourne à la maison pour chercher de l'aide. Jason attaque Scott et le tue en lui tranchant la gorge. Il tue ensuite Terri.

Dans la maison, le couple Sandra et Jeff s'isole tandis que Vickie séduit Mark, un campeur en fauteuil roulant. Vickie se rend dans sa chambre pour se changer. Mark est tué par Jason, d'un coup de machette en plein visage, et tombe à la renverse dans son fauteuil roulant en descendant une volée de marches sous la pluie. Une lance à la main, Jason se déplace jusqu'à l'endroit où Jeff et sa petite-amie ont des rapports sexuels. Les ayant trouvés, il empale le couple avec la lance, transperçant le matelas. Vickie est assassinée avec un couteau de cuisine dans l'estomac après un coup dans sa jambe droite. Ginny (Amy Steel) et Paul, à leur retour de la ville, trouvent le lit de Sandra rempli de sang. Jason les attaque, Ginny réussit à s'échapper dans la forêt et trouve la cabane où il a tué l'officier, contenant un sanctuaire dédié à sa mère avec la tête tranchée et momifiée de Pamela Voorhees au-dessus de l'autel, entourée de bougies et de nombreux cadavres mutilés.

Quand elle l'entend s'approcher de lui, elle l'attaque frénétiquement, mais il se défend en brandissant une pioche. La vivacité d'esprit de Ginny lui fait se vêtir du chandail de Pamela et manipuler la faible intelligence de Jason pour qu'il pense qu'elle est sa mère. Malheureusement et alors qu'elle s'apprête à lui porter le coup fatal, Jason réalise, en voyant la tête tranchée de sa mère, la supercherie et contre l'attaque de Ginny avec sa pioche. Paul arrive sur ces entrefaites et lutte contre Jason. Comme ce dernier est sur le point de tuer Paul, Ginny lui donne un coup de machette dans l'épaule, ce qui leur permet de s'échapper. Armés d'une fourche cassée, ils se cachent dans une cabane. Ensuite, tout ce qui s'ensuit semble être un rêve car nous voyons Muffin, le chienne de Terri, dont le corps déchiqueté avait été découvert par Sandra et Jeff. Attaquant avec une grande violence, Jason surgit d'une fenêtre se trouvant derrière Ginny, révélant son hideux visage déformé. Ginny se réveille plus tard dans une ambulance. Le plan final montre la tête de  Voorhees, attestant que le déchaînement meurtrier de Jason n'est pas terminé.

Fiche technique
 Titre original : Friday the 13th Part 2
 Titre français et québécois (original) : Le Tueur du vendredi
Titre français et québécois (ressortie en DVD et Blu-Ray) : Vendredi 13 : Chapitre 2
 Réalisation : Steve Miner
 Scénario : Ron Kurz
 Décors : Virginia Field
 Costumes : Ellen Lutter
 Photographie : Peter Stein
 Montage : Susan E. Cunningham
 Musique : Harry Manfredini
 Production : Steve Miner
 Coproduction : Denis Murphy
 Production exécutive : Lisa Barsamian et Tom Gruenberg
 Société de distribution : Paramount Pictures
 Budget : 1 million de $
 Pays d'origine :
 Langue : anglais
 Format : Couleurs (DeLuxe) - 1,85:1 - 35 mm - son mono
 Genre : horreur, slasher
 Durée : 87 minutes
 Dates de sortie :
 États-Unis :
 France :
 Classification : Interdit aux moins de 12 ans lors de sa sortie en France

Distribution
 Amy Steel (VF : Francine Lainé) : Ginny Field
 John Furey (VF : Pierre Jolivet) : Paul Holt
 Stuart Charno (VF : Denis Boileau) : Ted
 Tom McBride (VF : José Luccioni) : Mark Jarvis
 Lauren-Marie Taylor (VF : Françoise Dorner) : Vickie Perry
 Marta Kober (VF : Jackie Berger) : Sandra Dier
 Bill Randolph (VF : Marc François) : Jeff
 Kirsten Baker (VF : Monique Thierry) : Terry McCarthy
 Adrienne King (VF : Sylvie Feit) : Alice Hardy
 Russell Todd (VF : François Leccia) : Scott Cheney
 Walt Gorney (VF : Georges Atlas) : Ralph
 Warrington Gillette : Jason Voorhees
 Jack Marks (VF : Henry Djanik) : L'officier Winslow
 Cliff Cudney : Max
 Ronn Carroll (VF : Claude Dasset) : sergent Tierney (flashback)
 Betsy Palmer (VF : Paule Emanuele) : Pamela Voorhees (flashback)
 Steve Daskawisz : Jason Voorhees (doublure pour les cascades)

Production
Steve Daskawisz a été emmené aux urgences durant le tournage; en effet l'actrice Amy Steel a heurté son majeur avec une machette. Daskawisz a eu treize points de suture. Son doigt a été couvert avec un morceau en caoutchouc et les deux acteurs ont insisté pour refaire la scène.

Dans le rôle de Ginny, les producteurs ont fait appel à une quasi-inconnue : Amy Steel. Les producteurs bluffés par son jeu (dont Frank Mancuso Jr.) la rappelèrent cinq ans plus tard pour le film Week-end de terreur, réalisé par Fred Walton, metteur en scène de Terreur sur la ligne (1979). Le film fut l'un des gros succès au box-office de cette année-là.

Betsy Palmer revient dans cette suite pour la scène finale lorsque Jason entend la voix de sa mère en flashback, et croit la voir à la fin.

Warrington Gillette (Warrington Gillette III de son nom complet) est seul mentionné au générique dans le rôle de Jason bien que sa prestation soit des plus limitées, le réalisateur ayant le plus souvent recours à sa doublure,  et s'étant emporté contre lui dès le début du tournage, ce qui occasionnera une grande rancœur de la part de l'apprenti comédien dont ce film sera l'unique apparition sur grand écran.

Réception
Le film est sorti dans les salles américaines le . Le film est sorti aussi sur VHS, DVD et en blu-ray.

Comme le premier film, Le Tueur du vendredi est un succès au box-office américain, malgré le peu de critiques favorables qu'il reçoit. En se basant sur trente critiques, le film obtient un score de 33 % sur Rotten Tomatoes. En France, au contraire, c'est un échec commercial (169 000 entrées contre plus de 600 000 pour le premier opus).

Box-office

Distinctions

Nominations
  Satellite Awards 2005 : Meilleur bonus DVD
 Saturn Awards 2014 : Meilleure collection DVD

Adaptation
Un roman de Simon Hawke basé sur le scénario de Ron Kurz est sorti en 1988 : Friday the 13th Part II: A Novel.

Autour du film
 Jason apparaît pour la première fois à l'écran. Les meurtres n'ont pas un caractère particulièrement gore mais révèlent une certaine originalité. Jason ne porte pas encore le masque de hockey caractéristique, mais un sac de pommes de terre avec un trou pour un œil.
 On retrouve une scène similaire à celle de l'histoire autour du feu de camp dans le film Carnage de Tony Maylam, sorti une semaine plus tard et lui-même fortement inspiré du premier Vendredi 13.
 Steve Miner a également réalisé le troisième épisode officiel de la saga : Meurtres en 3 dimensions (1982). On lui doit aussi House (1986), Soul Man (1987), Halloween, 20 ans après (1998) et Lake Placid (2000).

Références

Liens externes

Film américain sorti en 1981
Film d'horreur américain
Slasher
Film réalisé par Steve Miner
Film Vendredi 13
Film sur les colonies de vacances
Film de Paramount Pictures
Fiction diffusée dans Les Accords du Diable
Suite de film américain

Le Tueur du vendredi


Rudolf Wagner-Régeny, nemški skladatelj, dirigent in pianist, * 28. avgust 1903, Reghin, Transilvanija, † 18. september 1969, Berlin, Nemčija.

Napisal je 12 oper. Na slovenskih odrih je bila leta 1935 uprizorjena opera Kraljičin ljubljenec.

Sklici

Glej tudi
 Seznam nemških skladateljev

Zunanje povezave

Nemški skladatelji
Nemški dirigenti

Rudolf Wagner-Régeny


Hans-Joachim Schmiedel (* 28. Juni 1934 in Meerane, Thüringen) ist ein deutscher Schauspieler.

Leben und Wirken
Schmiedel erhielt in der DDR Schauspielunterricht und spielte anschließend Theater in Chemnitz und Erfurt. 1955 übersiedelte er in den Westen, ließ sich in Hamburg nieder und fand noch im selben Jahrzehnt Beschäftigung an kleinen Bühnen wie etwa dem Kammerspielkreis Lübeck.

Mit seiner Schlüsselrolle des Flüchtlings Banner, der in dem Filmdrama Verspätung in Marienborn auf DDR-Territorium auf einen westalliierten Militärzug aufspringt und damit einen schweren West-Ost-Zwischenfall zwischen Amerikanern und Russen hervorruft, gab Schmiedel 1963 einen bemerkenswerten Einstand vor der Kamera. Es folgten eine Reihe von Rollen in zum Teil recht ambitionierten Fernsehfilmen wie dem Dreiteiler Wie eine Träne im Ozean (1969). Wenig später zog Schmiedel mit Ehefrau und zwei Töchtern in die Nähe von Leeuwarden, in den Niederlanden. Nach seinem Auftritt in Hans-Jürgen Syberbergs Karl-May-Film beendete Hans-Joachim Schmiedel seine Film- und Fernsehtätigkeit.

Schmiedel blieb aber weiterhin dem Theater verbunden, so war er beispielsweise Anfang der 80er Jahre am Münchner Tourneetheater "die scene" beschäftigt. In den frühen 70er Jahren hatte er in Wien am Theater der Jugend auch Regie geführt.

Filmografie
 1963: Verspätung in Marienborn
 1964: Der Feigling und die Tänzerin
 1965: It Happened Here
 1965: Bernhard Lichtenberg (Film)
 1965: Mutter Courage und ihre Kinder – Eine Chronik aus dem Dreißigjährigen Krieg
 1967: Das Fräulein (Fernsehfilm)
 1968: Die Söhne
 1969: Der Vetter Basilio (Fernsehzweiteiler)
 1969: Altersgenossen
 1970: Wie eine Träne im Ozean
 1970: Die Barrikade
 1972: Die Abenteuer des braven Soldaten Schwejk (eine Folge)
 1974: Fliegen und Stürzen
 1974: Okay S.I.R. (Fernsehserie, eine Folge)
 1974: Karl May

Weblinks
  -- dort mit den auf ihn nicht zutreffenden Lebensdaten von Heinz Schmiedel vermengt

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Theaterschauspieler
Deutscher
Geboren 1934
Mann

Hans-Joachim Schmiedel


1922 — il
1922 (ədəd) — ədəd
1922 (film, 1978) — 1978-cü ildə istehsal olunmuş Yunanıstan filmi.
E.ə. 1922 — il

1922 (dəqiqləşdirmə)


An Barroxenus panamanus in uska species han Diplopoda nga ginhulagway ni Chamberlin hadton 1940. An Barroxenus panamanus in nahilalakip ha genus nga Barroxenus, ordo nga Polyxenida, classis nga Diplopoda, phylum nga Arthropoda, ngan regnum nga Animalia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Barroxenus

Barroxenus panamanus


Rachel Taylor (born 13 June 1983) is a Welsh rugby union player who plays in either Lock or back row for the Bristol Ladies/Newport Gwent Dragons and the Wales women's national rugby union team. She won her first international cap against Canada in 2007, and has since captained the team.

Early life
Rachel Taylor was born in Bangor on 13 June 1983. She began playing rugby at the age of five, later describing her family as "rugby-orientated" since her father was a rugby coach and her older brother already played for a local team. Although she tried a variety of sports in her youth, she returned to rugby. Once her brother switched to playing association football, she focused on rugby, seeking to play for her national team. She is trained as a Paraveterinary worker, and gave the keynote speech at the British Veterinary Association in 2017.

Playing career
As of 2017, her official Wales Rugby Union biography states that she is  tall and weighs . She has been given the nickname "Tails" by her teammates. She made her debut for the Wales women's national rugby union team against Canada in 2007. She was first named as captain of the team in 2012 for the Women's Six Nations Championship.

Taylor won her 50th cap for Wales when she played against Ireland in the 2015 Women's Six Nations Championship. She has continued to captain her national team, including at the 2016 Women's Six Nations Championship. She is also involved in encouraging women's rugby at a grassroots level, being the Wales Rugby Union coordinator for the RGC West area in North Wales. This is in preparation for a transition from her playing career into retirement.

References

1983 births
Living people
Rugby union players from Bangor, Gwynedd
Wales women's international rugby union players
Welsh female rugby union players
Women veterinarians
Wales international women's rugby sevens players
Welsh rugby sevens players
Female rugby sevens players
Rugby union locks
Alumni of Cardiff Metropolitan University
Bristol Bears Women players
British veterinarians

Rachel Taylor (rugby union)


旧暦1月28日は旧暦1月の28日目である。六曜は仏滅である。

できごと
 和銅5年(ユリウス暦712年3月9日) - 古事記が完成し、元明天皇に献上
 天正10年(ユリウス暦1582年2月20日) -  九州のキリシタン大名、大友宗麟・有馬晴信・大村純忠がローマへの使節派遣(天正遣欧使節)を決定

誕生日
 天正14年(グレゴリオ暦1586年3月18日) - 浅野長晟、足守藩主・紀州藩主・広島藩主(+ 1632年)
 元治2年(グレゴリオ暦1865年2月23日) - 堀口九萬一、外交官(+ 1945年)

忌日
寛弘7年(ユリウス暦1010年2月14日)- 藤原伊周、平安時代の公卿(* 974年)

記念日・年中行事

関連項目

日28

1月28日 (旧暦)


Ir. H. Januar Muin gelar Tuanku Pujangga Diraja () adalah seorang teknokrat Indonesia di bidang kelistrikan. Ia berkarier di Perusahaan Listrik Negara (PLN), dan dipercaya memimpin berbagai proyek pembangkit tenaga listrik di beberapa lokasi, seperti Proyek Pembangunan I Sumatera Barat dan Riau (1969-1974), Proyek Pembangkit Listrik Tenaga Air (PLTA) Maninjau (1977-1981), Proyek Induk Pembangkit dan Jaringan Sumatera Barat dan Riau (1983-1988) dan lain-lain. Januar Muin juga beberapa periode dipercaya sebagai anggota Majelis Permusyawaratan Rakyat Republik Indonesia (MPR-RI).

Pendidikan dan pelatihan

 SMA Birugo, Bukitinggi
 Institut Teknologi Bandung (1962)
 Hydro Power Development Planing, Jepang (1967)
 SESPULT, Jakarta (1973)
 Kursus Reguler angkatan ke XVII LEMHANAS (1984)

Karier

Sebagai teknokrat

 Staf Ahli Dinas Perancang dan Pembangunan PLN Pusat (1962-1963)
 Staf Ahli Tegangan Tinggi Laboratorium PLN Pusat (1964-1965)
 Pemimpin Badan Pelaksana Proyek Ketenagaan II Sumatera Barat (1965-1967)
 Pemimpin PLN Pembangunan I Sumatera Barat dan Riau (1969-1974)
 Pemimpin PLN Proyek PLTA Batang Agam (1969-1976)
 Pemimpin PLN Pembangunan II Sumatera Barat (1974-1975)
 Pemimpin PLN Proyek PLTA Maninjau (1977-1981)
 Pemimpin PLN Proyek PLTG Pauh Limo (1981-1983)
 Pemimpin PLN Proyek Induk Pembangkit dan Jaringan Sumatera Barat dan Riau (1983-1988)
 Staf Ahli Direktur Utama PLN (1988-1989)
 Direktur Utama PT. UNINDO (BUMN/PMA) (1989–2003)

Sebagai anggota MPR-RI

 Anggota MPR-RI (1977-1982)
 Anggota MPR-RI (1982-1987)
 Anggota MPR-RI (1987-1992)
 Anggota Badan Pekerja MPR–RI (1999–2001)
 Anggota MPR-RI (1999-2004)
 Ketua Dewan Penasehat Fraksi Utusan Daerah MPR-RI (2002–2004)

Karya tulis
 Peranan Generasi Muda dalam memanfaatkan IPTEK untuk meningkatkan ketahanan Nasional
 Mahasiswa sebagai Pewaris dan Penerus Modernisasi Peranan Mahasiswa dalam Pembangunan Nasional Perguruan Tinggi sebagai Simulator Pembangunan Listrik Desa Akselarator Pembangunan Menyongsong Era Industrilisasi Suamatera Barat Pembangunan Usaha Perlistrikan dalam Kebijaksanaan Energi Terpadu Indonesia (LEMHANAS) Development of Rural Electrification within Indonesia Intergrated Energy Policy, CAFEO Manila Peningkatan dan Pembangunan Kontraktor Kelistrikan di Indonesia
 Dengan Iman–Ilmu–Amal–Wanita menyukseskan Pembangunan Nasional Adat dan Teknologi Pengaruh Teknologi terhadap struktur Sosial Masyarakat Peranan Cendekiawan Muslim dalam Pembangunan Mensyukuri-Mengaca Diri dan Merencanakan Hari Esok yang Lebih Berkah Ketaqwaan dan Pengorbanan untuk Menyukseskan Pembangunan Kehidupan Beragama di Sumatera Barat Menyongsong Era Tinggal Landas Meningkatkan Ketaqwaan dalam Iptek dan Globalisasi Motivasi sebagai Modal Utama dalam Peningkatan Kerja (sebuah tulisan dalam buku Nilai dan Makna Kerja dalam Islam, Penerbit Nuansa Madani, Jakarta)

 Penelitian

 Bencana Alam Gunung Merapi
 Feasibility Study PLTA Batang Agam
 Feasibility Study PLTA Maninjau

 Kegiatan lain
 Inspector for Hydrolic Test, Diesel and Generator in Jerman, Jepang (1973-1974)
 Electric Membership Coorperation in North Carolina, USA (1978)
 Rural Electrification in the La Union Electric Cooperative Inc, di Aringai La Union Philipina (1978)
 Delegasi PLN pada AFEEC di Singapura (1980)
 Anggota Dewan Penyantun Universitas Andalas, IAIN, Universitas Bung Hatta Padang (1980-1988)
 Ketua Persatuan Insinyur Indonesia Sumatera Barat (1982-1988)
 Penasehat KADIN Sumatera Barat (1983-1988)
 Delegasi Persatuan Insinyur Indonesia pada CAFEO MANILA (1985)
 Ketua AITTI (Asosiasi Industri Transformator Tenaga Indonesia) (1992)
 Sidang II Working Group Indonesia-Australia on Trade, Industry and Investment (1993)
 Afro–Asian, 2nd International Conference on Power Development (1994)
 Seminar and Workshop On Power System Dynamics and Control, ITB, Bandung (1995)
 Ketua Umum Appi (Asosiasi Industri Peralatan Listrik Negara) (1996-2002)
 Ist ASEAN Energy Business Forum, Malaysia (1997)
 Ketua Pengurus Pusat PATI ( Perhimpunan Ahli Teknik Indonesia) (1999)
 Ketua Umum IKPLN Pusat (2001)
 Aktif mendorong dan memotivasi pembangunan beberapa lembaga Pendidikan Pesantren, Masjid, Perguruan Menengah dan Perguruan Tinggi di Sumatera Barat
 Dalam pembangunan Rumah Sakit Islam di Bukittinggi, masyarakat sepakat mempercayakan pimpinan pembangunannya kepada Ir. Januar Muin
 Penasehat Gebu Minang, Gerakan Sosial Orang Rantau (GSOR), Jakarta dan aktif membantu kegiatan masyarakat di bidang Sosial dan Budaya

 Wafat
Januar Muin wafat pada 30 Juli 2018 pukul 12.55 WIB di Rumah Sakit Pusat Angkatan Darat Gatot Subroto, Jakarta.https://sumbarsatu.com/berita/18824-selamat-jalan-bapak-januar-muin

 Penghargaan
 Satya Lencana Pembangunan dari Presiden Republik Indonesia (17 Agustus 1974)
 Piagam Penghargaan Kesetiaan 4 (empat) Windu dari PLN

 Referensi

 Pranala luar
 "Sosok Ir. H Yanuar Muin dengan gelar Tuanku Pujangga Diraja"  Padangmedia.com''.

Teknokrat Indonesia
Alumni Institut Teknologi Bandung
Tokoh profesional Minangkabau
Politikus Minangkabau
Tokoh dari Tanah Datar

Januar Muin


Taghyrtyn
27 Jerrey Souree - Binn Caggey Koreanagh.

Ruggyryn

Baaseyn
1 Jerrey Geuree - Hank Williams, kiaulleyder Americaanagh.
28 Jerrey Geuree - James Scullin, Ard-Vinishter dy yn Austrail.
5 Mart - Joseph Stalin, Eaghtyrane dy Unnaneys ny Poblaghtyn Soveidjagh Soshallagh.
5 Mart - Sergei Prokofiev, cummeyder Rooshagh.
9 Mee Houney - Dylan Thomas, bard Bretnagh.

1953


Dr. Đurđica Cvitanović, djev. Golmajer, (Gospić, 1. ožujka 1924. - Zagreb, 12. svibnja 2009.) jedna od najistaknutijih i najplodnijih hrvatskih povjesničarka umjetnosti 20. stoljeća.

Životopis

Znanstveno – teorijska djelatnost

Nakon diplome na Odsjeku za povijest umjetnosti Filozofskog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu, Đurđica Cvitanović od 1961. djeluje kao vanjski suradnik novootvorenog Instituta za povijest umjetnosti.

Svoj prvi znanstveni rad, kojeg je objavila u časopisu "Peristil" za 1967. – 1968. godinu, posvetila je jednom od najvrjednijih ostvarenja barokne arhitekture na tlu Hrvatske, župnoj crkvi i kuriji u Selima kraj Siska, za koje je dokazala kako su ostvarene po projektu jednog od ponajboljih arhitekata djelatnih u Beču sredinom 18. st.

Samo dvije godine kasnije, objavila je i svoju prvu monografiju posvećenu životu i djelu Kune Waidmanna (1845. – 1921.), jednog od najplodnijih, ali i najkvalitetnijih arhitekata što ih je Zagreb u svojoj dugoj povijesti imao, projektantu više desetaka privatnih i javnih zdanja, oblikovanih u historicističkome (uglavnom neorenesansnome) stilu i učitelju niza zakgrebačkih graditelja i arhitekata, uključujući tu i vjerojatno najglasovitijeg zagrebačkog arhitekta s početka 20. st. – Viktora Kovačića. Za one manje upućene, dovoljno je kazati da je zagrebački Donji grad kakvog danas poznajemo, u urbanističkom (Roosveltov trg) i arhitektonskome smislu, velikim dijelom upravo Waidmannovo djelo. Među Waidmanovim javnim objektima u Zagrebu svakako valja istaći Bolnicu za duševne bolesnike u Stenjevcu, bolnicu Milosrdnih sestara u Vinogradskoj ulici, palače Narodnih Novina, Društva sv. Jeronima, Muške učiteljske škole, Zemaljske naklade školskih knjiga, Gavella i dr., a zajedno s Hermannom Bolleom projektirao je evangeličku crkvu i župni dvor. Izvan Zagreba projektirao je bolnice u Šibeniku, Zadru, Dubrovniku, Ljubljani, Rimu, Berlinu, Trstu i Klagenfurtu koja je bila njegova prva izvedba objekta bolničkoga tipa, temeljem koje mu je povjereno projektiranje bolnice u Stenjevcu – prvog Waidmannova ostvarenja u Zagrebu.
U svojoj, po mnogočemu pionirskoj monografiji, Đurđica Cvitanović je po prvi puta u nas uvela kataloške jedinice za svako pojedino arhitektonsko djelo, kao i njegov stručni opis, popraćen arhivskom dokumentacijom i literaturom.

Te njezine dvije studije bile su vrlo poticajne za daljnja istraživanja naše barokne i historicističke arhitekture i umjetnosti, kao za samu autoricu, tako i za njene kolege i suradnike.
Monografije i znanstvene studije s temama iz barokne sakralne arhitekture postale su tako najvažnijim teorijskim djelima u tematski zaista širokom stručnom opusu Đurđice Cvitanović. Godine 1965. magistrirala je s temom "Župne crkve goričkog arhiđakonata u 17. i 18. stoljeću", a nastavak tih istraživanja rezultirao je doktorskom disertacijom "Barokna sakralna arhitektura u sjevernoj Hrvatskoj, crkvena područja arhiđakonata Gorica, Gora i Dubica", koju je obranila 1972. godine. Opsežnu monografiju na istu temu, koja je po mnogočemu ostala nedostignuta sve do danas, objavila je 1985.
Posebno poglavlje svojeg bavljenja sakralnom arhitekturom, dr. Đurđica Cvitanović je posvetila tradicionalnim drvenim kapelama, u prvom redu onima turopoljskoga kraja. Te svoje spoznaje sintetizirala je u monografiji "Turopoljske ljepotice", objavljenoj u posebnom izdanju Kajkavskog spravišća, 1974. godine.
Stekavši uvid u teško stanje te visokokvalitetne i raritetne drvene arhitekture, nametnuo joj se, kao u ostalom i u slučaju ostale često desetljećima zapuštene crkvene arhitekture koju je proučavala, problem zaštite i obnove, u cilju očuvanja toga našeg autentičnog i vrijednog kulturnoga nasljeđa. U svojem se stručnom djelovanju uvijek vodila spoznajom da "...znanstveno istraživanje ne može biti samo sebi svrha, konačni cilj mora biti spašavanje i obnova istraženog i ugroženog." (Kvartal, II-3-2005.). Upravo tim njenim osobnim, upornim i nesebičnim konzervatorskim nastojanjima imamo zahvaliti obnovu i revitalizaciju nekoliko desetaka renesansnih, baroknih i historicističkih zdanja, pa čak i nekoliko urbanih cjelina.
Osim već navedenih tema, koje su je zaokupljale tijekom cijelog njezinog znanstveničkoga staža, svakako nam valja spomenuti i mnogobrojna istraživanja pavlinske umjetnosti – arhitekture i slikarstva (Svetice, Kamensko, Sv. Petar u Šumi), zatim arhitekture i urbanizma monumentalnog historicizma grada Zagreba, te urbanizma Karlovca (renesansna Zvijezda), Buzeta, Roča, Huma, Vrha i Draguća u Istri, te Klanjca u Hrvatskome zagorju.
U katalozima velikih tematskih izložbi obradila je i arhitekturu isusovačkog te franjevačkog reda, kao i onu proštenjarskih crkava Hrvatskoga zagorja te sakralnu arhitekturu Zagrebačke (nad)biskupije baroknog i klasicističkoga razdoblja.
Svojim arhivskim i terenskim istraživanjima stekla je brojne nove spoznaje kojima imamo zahvaliti velik dio onoga što danas znamo o graditeljima i arhitektima Kuni Waidmannu, Josipu Pazeltu, Bartolu Felbingeru, Josipu Stilleru, Hansu Alberthalu, Johannu Fuchsu, Ivanu Eitheru, Matiji Leonhartu, Angelu Chiccu i brojnim drugima koji su tijekom 17. - 19. stoljeća djelovali na području grada Zagreba te kontinentalne Hrvatske.
Arhivske spoznaje omogućile su joj proširivanje kataloga poznatih djela nekolicine slikara toga vremena, među kojima svakako valja istaći glasovitog Valentina Metzingera. Znanstveno je obradila i uglavnom neistražene funduse sakralnog slikarstva u zbirci zagrebačkog Muzeja za umjetnost i obrt, te u zbirkama sakralne umjetnosti u Krapini, Klanjcu i gradu njezinog djetinjstva Karlovcu, o kojem je do pred samu smrt pisala povijesnoumjetnički monografiju, kao i slikarstvo pučkih drvenih kapela, čiju je baroknu arhitekturu također istražila.

Konzervatorska djelatnost

Ono što dr. Đurđicu Cvitanović čini osebujnom i nadasve zaslužnom povjesničarkom umjetnosti, njezino je inzistiranje na konkretnoj uporabi teorijskih spoznaja do kojih se došlo tijekom proučavanja pojedinoga spomenika u svrhu njegove obnove i očuvanja. Brojne rezultate znanstvenih istraživanja plodonosno je pretočila u borbu za konzervaciju svakog pojedinog objekta, i premda je u tome na različitim instancama često nailazila na nerazumijevanja i otpore, ta su nastojanja, zahvaljujući ponajviše njenoj vitalnoj energiji i iskrenom maru za baštinu, u konačnici gotovo u pravilu ipak bivala okrunjena uspjehom.
Doista, upravo zahvaljujući njezinom etičnom, iskrenom i nesebičnom pristupu spomenicima kulture, sačuvane su i obnavljaju se ne samo naše tradicionalne drvene kapele, već i samostanski kompleksi pavlina u Kamenskom, Sveticama i Sv. Petru u Šumi. Štoviše, dr. Đurđica Cvitanović osobno je najzaslužnija za povratak redovnika pavlina u ta velebna zdanja, koja bi inače, bez svojih skrbnika, ostala prazna i zapuštena, te bi tako nužno prije ili kasnije propala.
Rezultati njezinih istraživanja bili su teorijskom podlogom u obnovi niza većinom sakralnih objekata u Čuntiću, Gori, Jastrebarskom, Kamenskom, Karlovcu, Klanjcu, Kostajnici, Kotarima, Krapini, Križevcima, Lepoglavi, Mariji Gorici, Pazinu, Petrovaradinu, Selima kraj Siska, Sveticama, Svetom Petru u Šumi i dr., i njihovu je obnovu, prigodom konzervatorskih zahvata, osobno nadgledala.
Važne prinose u revitalizaciji i zaštiti čitavih urbanih cjelina ostvarila je u |Karlovcu (renesansna Zvijezda) i Buzetu, a tijekom obnove Trga bana Jelačića u Zagrebu bila je stručnim konzultantom za povijesnu slojevitost trga.
Konzervatorska nastojanja dr. Đurđice Cvitanović osobito su došla do izražaja tijekom i nakon Domovinskoga rata. Na vrijeme je povela spašavanje pokretnog spomeničkog inventara brojnih crkava na ratom zahvaćenim područjima od Banovine do Dubrovnika. Mnoge evakuirane umjetnine tom su prigodom obnovljene, te su 1993. godine opet zablistale u svom izvornome sjaju na velikoj izložbi "Od svagdana do blagdana", priređenoj povodom UNESCO-ve godine baroka u Muzeju za umjetnost i obrt u Zagrebu.
Nakon rata, njezine su studije i pripadajuća im dokumentacija postale polazišnom točkom u obnovi brojnih oštećenih ili čak razorenih objekata koji su bili temom njezine Disertacije i monografije "Sakralna arhitektura baroknog razdoblja". Nakon mirne reintegracije Hrvatskoga podunavlja izradila je i elaborat je za obnovu Palače Srijemske županije u Vukovaru, još jednog od teško oštećenih spomenika naše barokne arhitekture.
Govoreći o zaista opsežnoj i plodovima bogatoj konzervatorskoj djelatnosti dr. Đurđice Cvitanović, valja na koncu spomenuti da je organizirala brojne kongrese i okrugle stolove na teme iz zaštite kulturne baštine, na kojima je uspostavila uspješnu suradnju sa stručnjacima iz Slovenije, Bosne i Hercegovine i Vojvodine. Bila je i članicom potkomisije za povijesna središta Alpe – Jadran, te je 1991. – 1993. predsjedala Komitetu za srednjeeuropsku inicijativu na projektu "Barok u srednjoj Europi".

Pedagoška i znanstveno - popularizatorska djelatnost

Dr. Đurđica Cvitanović umnogome je jedinstvena i po svojem talentu da ljubav prema umjetničkim djelima prohujalih epoha prenese ne samo svojim mlađim kolegama i studentima, već i najširim slojevima pučanstva.
Kao vanjska suradnica Instituta za povijest umjetnosti, imala je prigode djelatno utjecati na stručno i znanstveno formiranje mnogih nadarenih studenata, od kojih neki danas zauzimaju najistaknutija mjesta u struci. Oni pak njoj mogu zahvaliti svoje prve uvide u metodologiju rada na samome spomeniku, čime je dr. Cvitanović odlično vladala. Nažalost, današnje generacije studenata povijesti umjetnosti nemaju više takvog učitelja koji bi se po svojem smislu za pedagoški rad i pomoć u konkretnim problemima s kojima se mladi istraživač na terenu susreće, mogao mjeriti s Đurđicom Cvitanović.
Još veće su njezine zasluge u popularizaciji rezultata povijesno-umjetničkih istraživanja među najširim slojevima našeg građanstva.
Tu ponajprije valja istaknuti da je dr. Cvitanović bila generator i istinski spiritus movens nekoliko velikih izložbenih projekata ponuđenih na uvid kulturnoj i široj društvenoj javnosti grada Zagreba i cijele Hrvatske:

 Kultura pavlina, Muzej za umjetnost i obrt, Zagreb, svibanj – listopad 1989.
 Isusovačka baština u Hrvata, MGC, Zagreb, prosinac 1992. – ožujak 1993.
 Od svagdana do blagdana – barok u Hrvatskoj, Muzej za umjetnost i obrt, Zagreb, svibanj – rujan 1993.
 Sveti trag – devetsto godina umjetnosti Zagrebačke nadbiskupije 1094. - 1994., Muzej Mimara, Zagreb, rujan – prosinac 1994.

Uz ove goleme i po mnogočemu u nas jedinstvene izložbene projekte, dr. Cvitanović je održala i niz predavanja na teme kojima su bile posvećene navedene izložbe, te je tim povodom dala i brojne intervjue, objavljene u tisku, te na radiju i televiziji. Sve to uvelike je pridonijelo osvješćivanju hrvatske javnosti o vrijednostima vlastite kulturne baštine, koja je do tada gotovo u pravilu bila nedovoljno poznata.
Shvativši značaj senzibiliziranja javnosti za vrijednosti naše kulturne baštine te stvaranja svijesti o našoj odgovornosti za njezino očuvanje, dr. Đurđica Cvitanović je tijekom proteklih nekoliko desetljeća kontinuirano pisala i popularizatorske članke, bliske i zanimljive i najširoj čitalačkoj publici.

Članstva

Dr. Đurđica Cvitanović je od sredine 1960.-tih aktivna članica Studijske sekcije ULUPUH-a (mnogih saziva Umjetničkog savjeta Sekcije i Udruženja, te Upravnog odbora Udruženja), kao i Društva povjesničara umjetnosti Hrvatske (u kojem je u više mandata obnašala dužnost potpredsjednice i tajnice).
Bila je članicom i nekoliko europskih tijela, primjerice Potkomisije za povijesna središta Alpe – Jadran, te je predsjedala Komitetom za srednjeeuropsku inicijativu na projektu Barok u Srednjoj Europi (zemlje sudionice: Austrija, Češka, Hrvatska, Slovačka, Slovenija, Veneto (Italija)), 1991. – 1993. godine.

Priznanja i nagrade (izbor)

 1992. - Nagrada za znanstveni rad Republike Hrvatske "Bartol Kašić"
 1994. - Nagrada Grada Zagreba (zajedno sa suradnicima, za realizaciju izložbe "Sveti trag – devetsto godina umjetnosti Zagrebačke nadbiskupije)
 1995. - Medalja Metropolije zagrebačke s likom kardinala Alojzija Stepinca (za stalni postav Spomen zbirke iz ostavštine kardinala bl. Alojzija Stepinca, otvorene 1994.)
 1996. - Orden Predsjednika Republike Hrvatske – Red Danice hrvatske s likom Marka Marulića
 2000. - Zlatna medalja Varaždinske biskupije
 2006. – Proglašena je doživotnom počasnom predsjednicom Kajkavskog spravišća
 2007. - Plaketa Grada Zagreba u povodu 40. godina znanstvenog i istraživačkog djelovanja, za doprinos očuvanju i obnovi hrvatske kulturne baštine, a posebno sakralnih objekata
 2007. - Nagrada Vicko Andrić za životno djelo
 2008. - Nagrada za životno djelo Društva povjesničara umjetnosti Hrvatske

Bilješke

Literatura

 Laljak, Stjepan (ur.): Biobibliografija Đurđice Cvitanović, drugo – prošireno izdanje, Zaprešić, 2005.
 Peršin, Vladimir: Uz osamdeseti rođendan Đurđice Cvitanović – Kulturni i znanstveni spiritus movens, Karlovački tjednik, 26/LI, Karlovac, 1. 7. 2004., 13
 Reberski, Ivanka: Posvećenost umjetničkoj baštini – O prinosima Đurđice Cvitanović hrvatskoj povijesti umjetnosti, Radovi Instituta za povijest umjetnosti, 28, Zagreb, 2004., 10-15
 Repanić – Braun, Mirjana: Slobodna profesija – povjesničarka umjetnosti, razgovor s Đurđicom Cvitanović, Kvartal, 3/II, Zagreb, 2005., 8-14
 Šurina, Božena: Cvitanović Đurđica, Hrvatski biografski leksikon, 2, Zagreb, 1989., 76-77
 Vranković, Ante: Đurđica Cvitanović, http://www.ulupuh.hr/hr/straniceclanova.asp?idsekcije=15&idclana=653 , 15. 3. 2007.
 Vranković, Ante: In Memoriam – dr. sc. Đurđica Cvitanović (1924 – 2009), Glas, 6, Karlovac, 2009., 52-53

Vanjske poveznice
 Bibliografija radova dr. sc. Đurđice Cvitanović
 Obiteljska stranica: fotografije, video, audio

Hrvatski povjesničari umjetnosti
Biografije, Zagreb
Hrvatska likovna umjetnost
Barok
Historicizam

Đurđica Cvitanović


.at — Avstriyanın internet kodu.

Xarici keçidlər

 .at üçün Iana domen məlumatı

Yuxarı dərəcəli milli domenlər
Avstriya

.at


An Postasterope barnesi in uska species han Ostracoda nga syahan ginhulagway ni Baker hadton 1978. An Postasterope barnesi in nahilalakip ha genus nga Postasterope, ngan familia nga Cylindroleberididae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Postasterope

Postasterope barnesi


An Bouscephalus mamillidacta in uska species han Malacostraca nga syahan ginhulagway ni P. G. Moore hadton 1992. An Bouscephalus mamillidacta in nahilalakip ha genus nga Bouscephalus, ngan familia nga Stegocephalidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bouscephalus

Bouscephalus mamillidacta


S pojmom kraški relief označujemo površje, kjer prevladujejo posebne reliefne oblike oziroma kraški reliefni pojavi.

V ljudskem jeziku kras pomeni golo, kamnito zemljišče.

Značilnost kraškega površja je, da voda raztaplja apnenec (in druge karbonatne kamnine). Proces imenujemo korozija. Čista voda lahko raztopi le malo apnenca, kadar pa se veže z ogljikovim dioksidom, nastane šibka ogljikova kislina, ki raztapljanje močno poveča. Ker kraška voda dobi več ogljikovega dioksida iz prsti in organizmov v njej kot iz zraka, je proces korozije močnejši pod prstjo kot na površju.

Kras nastaja na apnencu in njemu po kemični sestavi sorodnih prepustnih kamninah. V Sloveniji je takega površja skoraj polovica.

Oblike kraškega reliefa
Poznamo različne kraške reliefne oblike: površinske in podzemeljske.

Površinske
vrtače,
udorne vrtače ali koliševke (Unška koliševka)
kraška polja
kraške doline
presihajoča jezera
kraške izvire
reke ponikalnice,
požiralniki ali ponori,
suhe doline
slepe doline (zatrepna dolina)
v starejši kraški terminologiji tudi škavnice (zdaj ne več)

Podzemeljske

brezna,
vodoravne kraške jame,
vodne jame,
suhe jame,
stalaktiti,
stalagmiti,
kapniški stebri.

Vrste kraškega površja
Poznamo pet različnih vrst krasa:
Goli kras: je neporasel z rastlinstvom
Fluviokras: ima površinske vode
Visokogorski kras: ni pokrit z rastlinstvom, zato je delovanje korozije bolj izrazito
Kontaktni kras: na stičišču prepustnih in neprepustnih kamnin
Tropski ali stožičasti kras: iz pokrajine se dvigujejo skalnati stožci

Pomen krasa za človeka
Kraški relief je neugoden za človekovo poselitev. Možnosti poljedelstva so dokaj slabe, saj primanjkuje rodovitne prsti in je spremenljive oblike. Nekoliko boljše možnosti za poljedelstvo so na kraških poljih, vendar so izpostavljena poplavam. Na visokih kraških planotah se je zaradi gozdov razvilo gozdarstvo. Planote pa so privlačne tudi za turiste.

Eden največjih problemov pa je oskrba z vodo, saj se ljudje ne zavedajo kako ranljivo je kraško okolje in voda, če odlagajo smeti v vrtače.

Viri
 Površinske kraške oblike
 Obča geografija za 1. letnik gimnazij (Jurij Senegačnik, Borut Drobnjak)

Glej tudi

 Kras
 Živi muzej Krasa

Zunanje povezave

Kras

Kraški relief


L'Autobianchi A112 est une voiture de petites dimensions fabriquée par le constructeur italien Autobianchi, filiale de Fiat, entre 1969 et 1986.

Capable d'assurer la même qualité de déplacement de quatre personnes en ville que pour un long trajet sur autoroute elle remplaçait, dans la gamme Autobianchi, la petite Bianchina, de plus petit gabarit et dérivée de la Fiat 500.

Histoire

Désireuse de remplacer la  vieillissante Bianchina, dérivée de la Fiat 500 mais avec des finitions plus abouties, la direction du groupe Fiat, qui a toujours utilisé la marque Autobianchi comme laboratoire expérimental en grandeur nature, voyait pointer une future concurrente, l'Austin Morris. Plus connue sous le nom de Mini, son constructeur venait de signer un contrat de fabrication avec Innocenti pour produire en Italie des Mini échappant aux taxes d'importation.

Présentée en octobre 1969 au Salon de l'automobile de Turin et commercialisée au printemps 1970, l'A112 est le fruit de Dante Giacosa.

Elle offre un hayon arrière avec un bon volume de chargement, et permet au groupe Fiat de contrer la concurrence de la Mini en Europe en gardant la maîtrise des petites voitures.

Les différentes séries

Les séries produites sont au nombre de huit, dont seulement les sept premières sont techniquement différentes : la  dénomination, vendue durant la phase de transition entre l'A112 et sa remplaçante, la Y10 et bien qu'en tous points identique à la précédente, dite Junior, est baptisée série Unificata.

Première série

La première version de l'A112 n'est vendue qu'avec un seul moteur, de , puisé par mesure d'économie dans la banque d'organes de Fiat. Le même 4 cylindres que la Fiat 850, qui reste la version de base jusqu'à la disparition du modèle en 1986 et qui équipe la Fiat 127 en 1971. Ce moteur compact peut être monté transversalement sous l'étroit capot sans pénaliser l'accessibilité pour son entretien.

C'est une traction avant disposant d'une boîte de vitesses à 4 rapports et  d'une suspension à 4 roues indépendantes.

En 1971, la gamme est élargie avec les versions E — mieux finie — et la variante siglée Abarth dont la présentation intérieure et la finition sont supérieures à celles de Fiat.

Seconde série

La seconde série, apparue en 1973, porte essentiellement sur des améliorations de finition intérieure, et voit la puissance de son moteur portée à .

Troisième série

La troisième série, présentée en 1974, voit l'homologation de la voiture passer de 4 à 5 places et la diminution de puissance du moteur à , pour satisfaire aux premières normes européennes d'émissions.

Quatrième série

Produite à partir de 1977, elle présente des changements de carrosserie substantiels comme la calandre et les feux arrière, la forme du pavillon aux angles carrés pour plus de rigidité, et la modification du longeron droit pour faire rentrer la nouvelle boîte à 5 vitesses (ce qui amena bien des fragilités à la structure). Les pare-chocs métalliques sont remplacés par un matériau synthétique armé. La finition E est dotée d'un nouveau moteur de  pour .

Cinquième série

En 1979 est présentée la cinquième série avec l'introduction des versions Junior, Elegant, Elite et Abarth. La Junior est équipée le moteur de  et d'un toit ouvrant, l'Elegant et l'Elite d'un moteur de  à allumage électronique et d'une boîte à 5 vitesses.

Les modifications esthétiques concernent les parties secondaires comme les feux arrière, de forme plus carrée insérés dans un ensemble noir, servant de support de plaque d'immatriculation. Les rétroviseurs sont agrandis.

Sixième série

Présentée en 1982, elle voit l'adjonction de la finition LX sur base de la version Elite. Elle reçoit les vitres athermiques électriques, et des sièges revêtus en velours avec appuie-têtes.

Septième série

La septième série, apparue en 1984, est quasiment identique à la version précédente sauf quelques différences esthétiques ; inséré dans le pare-chocs arrière, un large bandeau réfléchissant (catadioptre) comporte le logo Autobianchi et le nom de la version.

Huitième série

La huitième série est présentée en 1985 et ne comporte qu'une seule version, dont les caractéristiques et la finition sont identiques à celles de la version Junior précédente.

Peu après, Lancia-Autobianchi présente la remplaçante de l'A112, l'Autobianchi Y10.

A112 Abarth

Les versions A112 Abarth sont les voitures les plus recherchées par les collectionneurs, en raison de leurs particularités esthétiques et techniques.

À l'origine, elle est équipée d'un moteur de  développant . Arrive ensuite le moteur de  pour , dérivé d'un modèle Fiat construit au Brésil. Maniable, elle se fait très rapidement une solide réputation chez les amateurs de compétitions sportives.

Caractéristiques techniques
 période de fabrication : 1969-1986
 production totale :  exemplaires

Versions
 série 1969-1973
 De base : ,
 E : finition luxueuse - ,  - 1971-1973
 Abarth : ,  - 1971-1973

II série 1973-1974
 De base : ,
 E : ,
 Abarth : ,

III série 1974-1977
 De base : , , réduits à  en 1975
 E : ,
 Abarth : , , disponible début d'année 1976, ou ,

IV série 1977-1979
 De base : ,
 E : ,
 Abarth : ,

V série 1979-1982
 Junior : ,
 Elegant : ,
 Elite : ,
 Abarth : ,

VI série 1982-1984
 Junior : ,
 Elite : ,
 LX : ,
 Abarth : ,

VII série 1984-1985
 Junior : ,
 Elite : ,
 LX : ,
 Abarth : ,

VIII série 1985-1986 (Unificata)
 version unique A112 : ,

Références

A112
Automobile dessinée par Bertone
Automobile des années 1970
Automobile des années 1980

Autobianchi A112


Xibări (Xibarice Shuar vel Híbaros vel Hívaros) sunt Amerindi qui Aequatoriam in provinciis Pastazā, Moronā-Sancto Iacobo et Samurā-Cincipo incolunt et cuius lingua est lingua Xibăra.

Etiam nuncupantur Xibari (Hispanice jíbaros) in Portorico agricolae Hispanicae ascendentiae, praecipue in montuosis huius insulae regionibus.

In Mexico Xibari (Hispanice jíbaros) erant prognati ex albarazato et calpamulā aut vice versā.

Referentiae

Americani indigenae
Gentes
Gentes Americae
Aequatoria
Portus Dives
Mexicum
Verba Hispanica mutuata

Xibari


中山 さら(なかやま さら、1974年1月29日 - )は、日本の女性声優、ナレーター。埼玉県出身。青二プロダクション所属。本名・旧芸名は、中山 真奈美(なかやま まなみ)。

略歴
中学時代、アニメーション映画作品『天空の城ラピュタ』を見て、感銘を受けて、「私もこれに参加したい!」と思ったという。偶然読んでいた雑誌のQ&Aのコーナーに『声優になるにはどうしたらいいでしょう』という質問があり、青二プロダクションの電話番号が掲載されていたため、早速電話していたという。

青二塾東京校13期出身。

初仕事は当時は仕事がもらえることになり、凄く嬉しく母に報告をしていたが、深夜番組のエッチな原稿だったという。仕事は一生懸命していたが、家に帰って「ごめん、お母さん、見ないで」と言っていたという。事務所の先輩にも「ウチで初仕事がエッチなんて珍しい」と言われたという。

人物
音域はD - F。

多数のアニメ、洋画、ゲーム、テレビ番組に出演しており、ラジオCM、テレビCFのナレーションも多数務めている。

趣味は温泉、ドライブ、マクラメ編み。特技は書道。資格は境港妖怪検定初級を持っている。

出演
太字はメインキャラクター。

テレビアニメ

劇場アニメ
 スラムダンク(1994年、女生徒)
 カッタ君物語(1995年)
 スラムダンク 吠えろバスケットマン魂!! 花道と流川の熱き夏(1995年、イチローの母)
 ゲゲゲの鬼太郎 大海獣(1996年、メグミ)
 ONE PIECE 呪われた聖剣(2004年、少年サガ)
 映画 ふたりはプリキュア Max Heart(2005年、ペア)
 劇場版 ゲゲゲの鬼太郎 日本爆裂!!(2008年、呼子)
 ONE PIECE THE MOVIE エピソードオブチョッパー+ 冬に咲く、奇跡の桜(2008年)

OVA
 3×3 EYES 〜聖魔伝説〜(1995年)
 覚悟のススメ(1996年、青木さん)
 ようちえん戦隊げんきっず(1997年、ママヤン)
 エイリアン9(2001年、珠木美佑)
 グリーングリーン(2002年、千歳みどり)
 グリーングリーン エロリューションズ(2004年、千歳みどり)
 ないしょのつぼみ(2008年、立花美咲)

ゲーム

ドラマCD
 卒業III Wedding Bell Radio Drama Collection(1998年、菊池希美)
 CDドラマコレクションズ 三國志
 D・N・ANGEL(原田梨紅)
 テイルズ オブ レジェンディア voice of character quest1・2(ピッポ)
 ドラゴンハーフ
 富士見二丁目交響楽団(ロージー、チケット売りの女)

吹き替え

映画
 スピード2(ドリュー〈クリスティーン・ファーキンス〉)※ソフト版
 冷たい月を抱く女 ※テレビ東京版
 判決前夜/ビフォア・アンド・アフター(マーサ・タヴァナー)
 ホーム・アローン(トレイシー・マカリスター〈センタ・モージズ〉)※テレビ朝日版(日本語吹替完全版Blu-rayBOX収録)
 ホーム・アローン2(トレイシー・マカリスター〈センタ・モージズ〉)※テレビ朝日版
 マディソン郡の橋 ※ソフト版

テレビドラマ
 オーシャンガール(バネッサ)
 シカゴ・ホープ(メリッサ)

アニメ
 バービーのくるみ割り人形(ペパーミントガール)
 ヘラクレス(女性)

特撮
 特捜戦隊デカレンジャー(オカーナ星人エイミーの声)

ナレーション
 NHK教育 NHK高校講座家庭総合
 NHK教育 NHK高校講座英語 I
 ツインビーシリーズCM

映画
 さかなクン研究所 さかなの世界へレッツギョー!飛ぶ!闘う!踊る!編(2015年) - ウォーリーの声
 さかなクン研究所 すっギョイおさかな大集合!ジャンプ!隠れる!世界最大!編(2015年) - ウォーリーの声

その他コンテンツ
 GUNDAM THE RIDE ‐A BAOA QU‐(アヤ・スワンポート)※富士急ハイランド内アトラクション
 機動戦士ガンダム0079カードビルダー(アヤ・スワンポート)
 美少女が教える日本史 古代〜近世(学研教育出版)

ディスコグラフィ

キャラクターソング

脚注

出典

外部リンク

 Blessing(公式掲示板)
 みずいろCLUB

日本の女性声優
日本のナレーター
埼玉県出身の人物
青二プロダクション
1974年生
存命人物

中山さら


An Urocotyledon wolterstorffi in uska species han Reptilia nga ginhulagway ni Gustav Tornier hadton 1900. An Urocotyledon wolterstorffi in nahilalakip ha genus nga Urocotyledon, ngan familia nga Gekkonidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Urocotyledon

Urocotyledon wolterstorffi


Ռայակյուլա - գյուղ Էստոնիայի Մյաետագուսե շրջանի կազմում։
 Ռայակյուլա - գյուղ Էստոնիայի Լաեկվեռե շրջանի կազմում։

Ռայակյուլա (այլ կիրառումներ)


An Bugula calathus in uska species han Bryozoa nga ginhulagway ni Norman hadton 1864. An Bugula calathus in nahilalakip ha genus nga Bugula, ngan familia nga Bugulidae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 B. c. calathus
 B. c. minor

Mga kasarigan

Bugula

Bugula calathus


Saint-Christophe-en-Brionnais  est commune Francicum 481 incolarum (anno 2009) praefecturae Araris et Ligeris in regione Burgundia.

 Indicem communium praefecturae Araris et Ligeris

Nexus externi

Communia praefecturae Araris et Ligeris
Loci habitati praefecturae Araris et Ligeris

Saint-Christophe-en-Brionnais


Cyclone was the name of two wooden roller coasters which operated at Palisades Amusement Park in Bergen County, New Jersey, United States.  The first operated from 1927 through 1934, and the second between 1945 and 1971.

1927 Coaster

The first coaster was steel-framed wooden roller coaster which was designed and built by Harry Traver of the Traver Engineering Company and a member of the notorious Giant Cyclone Safety Coaster "Terrifying Triplets".

History and design
After hearing reports of the success of the Cyclone at Crystal Beach Park and the Lightning in Revere, Massachusetts, Nicholas and Joseph Schenck, the owners of Palisades Park, decided to buy their own Giant Cyclone Safety Coaster in 1927. Construction of the Cyclone ran into difficulty when dealing with the uneven, rocky terrain and limited space. As a result, the coaster was built quite near the cliff edge of the Palisades. The coaster opened mid-season on September 10, 1927.

As with other members of the "Terrifying Triplets", the coaster suffered many maintenance issues throughout its existence and spent considerable periods of time standing but not operating. A modern roller coaster designer theorized that this was partly due to the additional wear and tear caused by the construction adjustments necessary for the Palisades terrain.

Although the first Palisades Cyclone was built on a steel frame, fire also played at least some role in its destruction. A major fire at the amusement park in 1934 destroyed some of the coaster's wooden track. This, combined with its negative reputation and declining ridership (the coaster had been up for sale in 1933), led to its ultimate demolition.

Ride experience
As with the other Giant Cyclone Safety Coasters, the first Cyclone at Palisades was notorious for a rough ride. Although no fatal incidents were reported, park operators reported occasional broken ribs and collarbones. It is thought that this coaster may have been the roughest of the "Terrifying Triplets". The steel structure of the coaster on the unforgiving Palisades terrain and the design adjustments needed to accommodate it are thought to be partially responsible. The spiral element common on Giant Cyclone Safety Coasters was the tightest on the coaster, as were the turns. The ride incorporated the rapidly undulating "Jazz Track" common amongst steel-framed, Traver-designed coasters.

A lack of repeat ridership was a particular problem for the income the coaster created. Only about 10% of rides given were re-rides (compared to about 40% for other coasters of the era). "Cyclone watching" (to see the reactions of pained riders) became a popular pastime and the park's owners considered giving a prize to anyone who rode the coaster three times in succession.

1945 Coaster
The second coaster was a more traditional wooden coaster built by Philadelphia Toboggan Coasters. The coaster was built partially from the remains of a previous coaster known as the Skyrocket. The Skyrocket had operated between 1926 and 1944, when it was destroyed by fire. This second Cyclone closed with Palisades in 1971.

References

Former roller coasters in New Jersey
Cliffside Park, New Jersey

Cyclone (Palisades Amusement Park)


Der Schrei (Originaltitel: Křik) ist ein tschechoslowakischer Spielfilm des Regisseurs Jaromil Jireš aus dem Jahr 1964 in Schwarzweiß. Zusammen mit Ludvík Aškenazy hatte er auch das Drehbuch verfasst. Die beiden Hauptrollen sind mit Eva Límanová und Josef Abrhám besetzt. In seinem Heimatland kam der Streifen das erste Mal am 14. Februar 1964 in die Kinos. In der DDR hatte er seine Kino-Premiere am 15. Mai 1964; in der Bundesrepublik Deutschland konnte man ihn das erste Mal am 29. Oktober 1966 im Dritten Programm des Norddeutschen Rundfunks sehen. Da hatte er den Titel Der erste Schrei.

Handlung
Eine etwas unordentliche Einzimmerwohnung in der Mansarde. Der Morgen ist heraufgedämmert. Ein junges Paar liegt in einer Art improvisiertem Doppelbett. Da spürt die Frau ihre ersten Wehen. Sie erwartet ein Kind. Bis es aber so weit ist, vergeht noch fast ein ganzer Tag, an dem Ivana ihrer schweren Stunde entgegenbangt und Slávek seiner Arbeit als Fernsehmechaniker nachgeht. Ivana erlebt das Krankenhaus, die Schwestern, die anderen werdenden Mütter auf ihrem Zimmer, bis es zur nicht gerade leichten Geburt kommt – und man hat den Eindruck des sehr Menschlichen, Persönlichen, Intimen. Slávek erscheint auf seinen Reparaturgängen bei der Kundschaft in einer Schulklasse, wo er Kindertypen verschiedenster Prägung sieht, besucht einen zynischen Kritiker, der gerade die Rezension eines Antonioni-Films abschließt, trifft auf einen anderen Intellektuellen, der ihm klarzumachen versucht, dass Nachkommenschaft nur eine Belastung darstelle, erhält von einem Freund ein Kinderbett geschenkt, wird von einer liebestollen Dame in fast grotesker Weise zu einem Schäferstündchen gezwungen – und man ist im Milieu von Prag, lernt die Leute und ihre Gewohnheiten kennen, ihre Ansichten, ihre sozialen und politischen Standpunkte.

Zwischengeschnitten sind Reminiszenzen aus der Vergangenheit, aber auch Gedankenassoziationen und optischer Ausdruck von Gefühlen. Am Ende steht der erste Schrei des neuen Erdenbürgers.

Kritiken
Das Lexikon des internationalen Films zog folgendes Fazit: "Aufrichtig und sensibel porträtiert ein 28jähriger tschechischer Regisseur ein junges Ehepaar in Prag an dem Tage, als es sein erstes Kind erwartet. Die poesievoll-kritische Gegenwartsreflexion wird dabei in Parallele gesetzt zu gemeinsamen früheren Erlebnissen persönlicher und gesellschaftlicher Art. Ein psychologisch wie soziologisch aufschlußreicher Film."

Voll des Lobes zeigte sich auch der Evangelische Filmbeobachter: "Ein erstaunlich moderner Erstling aus der Tschechoslowakei über ein junges Paar und seine Erlebnisse an dem Tage, an welchem sie ihr erstes Kind bekommen. Dieses Hohe Lied der Liebe, der ehelichen Gemeinschaft und der Bejahung des Kindes, fast ohne Ideologie, ist auch in der (zensierten?) DEFA-Fassung sehr zu empfehlen (ab 18)."

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1964
Tschechoslowakischer Film
Schwarzweißfilm
Filmdrama

Der Schrei (1964)


Alang sa ubang mga dapit sa mao gihapon nga ngalan, tan-awa ang Sugarloaf.

Bungtod ang Sugarloaf sa Nuzeland. Nahimutang ni sa distrito sa Southland District ug rehiyon sa Southland, sa habagatan-kasadpang bahin sa nasod,  km sa habagatan-kasadpan sa Wellington ang ulohan sa nasod.  metros ibabaw sa dagat kahaboga ang nahimutangan sa Sugarloaf.

Ang yuta palibot sa Sugarloaf kay  kabungtoran sa amihang-sidlakan, apan sa sidlakan nga kini mao ang patag. Sa habagatang-kasadpan, dagat ang pinakaduol sa Sugarloaf. Ang kinahabogang dapit sa palibot dunay gihabogon nga  ka metro ug  km sa amihanan-sidlakan sa Sugarloaf.  Walay lungsod sa palibot. Sa rehiyon palibot sa Sugarloaf, mga luuk, mga lawis, kapuloan, ug mga estretso talagsaon komon.

Ang klima kasarangan. Ang kasarangang giiniton  °C.  Ang kinainitan nga bulan Pebrero, sa  °C, ug ang kinabugnawan Hulyo, sa  °C. Ang kasarangang pag-ulan  milimetro matag tuig. Ang kinabasaan nga bulan Oktubre, sa  milimetro nga ulan, ug ang kinaugahan Pebrero, sa  milimetro.

Saysay

Ang mga gi basihan niini

Mga bungtod sa Southland

sv:Sugarloaf (kulle i Nya Zeeland, Southland)

Mga artikulo sa posisyon itarong ni bot

Sugarloaf (bungtod sa New Zealand, Southland)


Wilhelm Wolff Beer (4 Januari 1797 – 27 Maret 1850) adalah seorang bankir dan astronom dari Berlin, Prusia.

Ia terkenal karena hobinya dalam bidang astronomi. Beer membangun observatorium pribadi dengan refraktor 9,5 cm di Tiergarten, Berlin. Bersama dengan Johann Heinrich Mädler, ia membuat peta Bulan pertama (berjudul Mappa Selenographica) pada tahun 1834-1836, dan pada tahun 1837 menerbitkan deskripsi Bulan (Der Mond nach seinen kosmischen und individuellen Verhältnissen).

Pada tahun 1830, Beer dan Mädler membuat globa planet Mars pertama. Mereka membuat peta Mars dan menghitung periode rotasinya yang sebesar 24 jam 37 menit 22,7 detik pada tahun 1840 (hanya berbeda 0,1 detik dari periode rotasi yang diketahui sekarang).

Referensi

Pranala luar

 http://humbabe.arc.nasa.gov/mgcm/fun/mars_chro.html
 http://www.uapress.arizona.edu/onlinebks/mars/chap04.htm
 http://www.exploringmars.com/history/1800.html

Kelahiran 1797
Kematian 1850
Astronom Jerman

Wilhelm Beer


RV: Resurrected Victims is a 2017 South Korean mystery thriller film directed by Kwak Kyung-taek. It is based on Park Ha-ik's 2012 novel It is Over. The film stars Kim Rae-won and Kim Hae-sook.

Plot
Jin-hong is a prosecutor who is bent on tracking down the culprit who killed his mother 7 years ago. One day, Jin-hong's deceased mother comes to life again and appears before him, however she is set on attacking him. At the same time,  unexplainable cases called RVP (Resurrected Victims Phenomenon) are reported throughout the world where victims of unsolved murders return to life to punish their killers. Based on this, secret agents investigating the cases conclude Jin-hong is the prime suspect of his mother's murder.

Cast
Kim Rae-won as Seo Jin-hong
Kim Hae-sook as Choi Myung-sook
Sung Dong-il as Son Young-tae
Jang Young-nam as Seo Hee-jung
Jeon Hye-jin as Lee Soo-hyun
Lee Ji-won as Myeong Eun-ji
Baek Bong-ki as Min-wook
Jang Myeong-gap as Executive of police
Gwak In-jun as General manager
Hyun Bong-sik as Myeong Hyeon-cheol
Jung Se-hyung

References

External links

2017 films
South Korean mystery thriller films
2010s mystery thriller films
Films based on Korean novels
Showbox films
2010s South Korean films

RV: Resurrected Victims


The Harriman Boosters were a Minor League Baseball team that played in the Class D Appalachian League in 1914. They were located in Harriman, Tennessee.

The Boosters won their season opener on May 18, defeating the Knoxville Reds, 6–3, at home before a crowd of about 1,000 people. They played their final game, a 3–3 tie against Knoxville called after 12 innings on account of darkness, on June 17. With the other three teams in the circuit losing money from poor attendance, the league disbanded the next day. Harriman compiled a win–loss record of 14–13 (.519), placing third, in its only season of competition.

References

External links
Statistics from Baseball-Reference

1914 establishments in Tennessee
1914 disestablishments in Tennessee
Baseball teams established in 1914
Baseball teams disestablished in 1914
Defunct Appalachian League teams
Defunct baseball teams in Tennessee
Professional baseball teams in Tennessee
Harriman, Tennessee

Harriman Boosters


Sergey Nazaroviç Bubka — hündürlüyə tullanmaq üzrə olimpiya və dünya çempionu. Sovet və Ukrayna idmançısı.

Həyatı
Bubka Voroşilovqradda (indiki Luqansk) anadan olmuşdur. 1983-cü ildə o, beynəlxalq səviyyədə tanınmasa da Finlandiyanın Helsinki şəhərində dünya çempionatında qalib gəlmişdir.Həmin il 5.85 m (19 ft 2 in)hündürlüyə tullanaraq özünün ilk dünya rekordunu qırdı. 1991-ci ilin sonlarında SSRİ-nin dağılmasına qədər Bubka Sovet komandasında mübarizə aparmışdır. Sovet İttifaqının idman sistemi yeni dünya rekordu qazanan idmançıları mükafatlandırırdı, beləcə, o, çox kiçik fərqlərlə dünya rekordunu qırması ilə məşhurlaşdı. 1992-ci ildə o, artıq Sovet sisteminin tərkibində deyildi və Nayk ilə hər bir yenilədiyi dünya rekorduna görə 40000 dollar qazanacağı müqavilə bağlamışdı.

Fəaliyyəti
O, 1991-ci ildə Sovet İttifaqının süqutuna kimi onu təmsil etmişdir. Bubka iki dəfə Trak and Fild Nyus tərəfindən ilin idmançısı seçilmişdir və Beynəlxalq Atletizm Federasiyası Assosiasiyasının  24 fəxri idmançı üzvündən biri olmuşdur.

Bubka altı dəfə ardıcıl BAFA Dünya çempionatında qızıl medal qazanmış və hündürlüyə tullanmaq üzrə kişilərin dünya rekordunu 35 dəfə qırmışdır (17 xarici və 18 daxili). Həmçinin, öz rekordunu 14 dəfə yeniləmişdir. O, 6 m və 6.10 m hündürlüyünə tullanan ilk kişi idmançıdır.

O, 1993-cü il 21 fevralda Ukraynanın Donetsk şəhərində keçirilən ölkədaxili çempionatda 6.15 m hündürlüyə tullanaraq dünya rekordunu saxlayırdı. Bu rekord 21 il sonra 2014-cü il fevral ayının 15-də eyni arenada eyni görüşdə fransız idmançısı Reno Lavillene tərəfindən 6.16 m hündürlüyə tullanaraq yenilənmişdir.

Bubka 2007-ci ildən Beynəlxalq Atletizm Federasiyaları Assosiasiyasının (IAAF) baş vitse-prezidenti və 2005-ci ildən Ukrayna Milli Olimpiya Komitəsinin prezidentidir. O, həmçinin 1996-cı ildən bəri xidmət edərək Beynəlxalq Olimpiya Komitəsinin (BOK) fəxri üzvüdür.

Onun Sergey adlı peşəkar tennis oyunçusu olan oğlu var.

Xarici keçidlər
 Sergey Bubka's Official Site/

 IAAF profile for Sergey Bubka

 Sergey Bubka, leyenda viviente del atletismo mundial, de visita en Colombia

 Serguei Bubka en Cali

 In IOC, New Obstacles for an Expert at Clearing Them

 Bubka re-elected President of National Olympic Committee of Ukraine

İstinadlar

Olimpiya qızıl medalına sahib idmançılar
Ukraynada idman
Luqanskda doğulanlar

Sergey Bubka


Tušilović je naselje u Republici Hrvatskoj, u sastavu Grada Karlovca, Karlovačka županija.

Stanovništvo

Prema popisu stanovništva iz 2001. godine, naselje je imalo 511 stanovnika te 161 obiteljskih kućanstava.

Izvori

Vanjske poveznice
Mjesni odbor

Naselja u Karlovačkoj županiji

Tušilović


辰野駅(たつのえき)は、長野県上伊那郡辰野町大字辰野にある、東日本旅客鉄道(JR東日本)・東海旅客鉄道(JR東海)・日本貨物鉄道(JR貨物)の駅である。JR東日本とJR東海の境界駅の一つである。

概要

岡谷駅 - 塩尻駅間を結ぶ中央本線の支線を所属線とし、豊橋駅を起点・当駅を終点とする飯田線を加えた2つの鉄道路線が乗り入れる。かつては両線とも日本国有鉄道(国鉄)の路線であったが、1987年の国鉄分割民営化により中央本線支線はJR東日本、飯田線はJR東海の路線となり、また両線ともJR貨物が第二種鉄道事業者として貨物営業を行っている。旅客営業においては当駅がJR東日本・JR東海の境界駅となっている。駅舎・ホームなどの鉄道資産はJR東日本の所有であり、同社とJR東海との資産管理境界は飯田線の下り場内信号機である。

当駅は中央本線開通と同時、1906年(明治39年)に開業した。その後、駅西方から伊那谷方面を結ぶ伊那電車軌道(後の伊那電気鉄道)が開業し、1916年(大正15年)には駅に直接乗り入れた。伊那電気鉄道は1943年(昭和18年)に国有化され、飯田線として国鉄の路線網に組み込まれた。

以降、中央本線と飯田線の乗換駅として栄えたが、1983年に当駅を経由せずに短絡する塩嶺トンネル経由の新線が岡谷駅 - 塩尻駅間に開通し、中央本線のメインルートから外れ、定期特急の停車がなくなった。その後、1986年11月に急行「こまがね」、2002年12月に夜行急行「アルプス」も廃止され、当駅を経由する中央本線の定期の優等列車は全廃された。

現在、かつての優等列車の代替として快速「みすず」のみが停車する。塩嶺トンネル開通後、特に分割民営化以降、飯田線列車は上下各1本が当駅発着である他は、全ての列車が岡谷・上諏訪方面へ直通する。塩尻方面へは当駅との間での区間運転が大半を占めているため、実質飯田線の途中駅かつ地元で辰野線と呼ばれる塩尻への旧線の起点駅のようになっている。

なお、駅舎は塩嶺トンネル開通の見返りに「リュシオール辰野(Luciole Tatsuno)」という名の駅ビルに建て替えられたが、現在営業しているテナントはなく閉鎖されている。書店、レンタルビデオ店、ドムドムハンバーガー、立ち食いそば・うどん店等が入居していた。

歴史
 1906年(明治39年)6月11日:鉄道院 岡谷 - 塩尻間延伸と同時に開業。
 1909年(明治42年)10月12日:線路名称設定。中央東線の所属となる。
 1911年(明治44年)5月1日:線路名称が改定され、所属が中央東線から中央本線に変更。
 1916年(大正5年)11月23日:伊那電車軌道(1919年に伊那電気鉄道へ改称)が西町駅から延伸し当駅に乗り入れ。この区間の開業以前は西町駅が、伊那電車軌道の「辰野駅」を名乗っていた。
 1923年(大正12年)3月16日:伊那電気鉄道の伊那松島 - 当駅間が、軌道から鉄道への移行のために新線へ切り替え。
 1943年(昭和18年)8月1日:伊那電気鉄道が飯田線の一部として国有化され、鉄道省(後の日本国有鉄道)単独駅となる。
 1949年(昭和24年)6月1日:日本国有鉄道に移管。
 1983年(昭和58年)6月15日:鉄筋2階建ての駅ビル新築。塩嶺トンネル供用による対価として駅舎の改良が行われた。
 1984年(昭和59年)1月15日:専用線発着を除く車扱貨物の取扱を廃止。
 1986年(昭和61年)11月1日:荷物の取扱を廃止。
 1987年(昭和62年)4月1日:国鉄分割民営化により、JR東日本・JR東海・JR貨物の駅となる。
 2006年(平成18年)6月11日:開業100周年を記念し、記念行事開催。記念弁当も限定発売された。また、6月10日には塩尻 - 岡谷間でレトロ客車「たつのぴっかり号」が運転された。
 2011年(平成23年)1月1日:キヨスクの営業を終了。
 2014年(平成26年)4月1日:東京近郊区間に編入される。
 2018年(平成30年)
 8月31日:みどりの窓口の営業を終了。
 9月1日:業務委託化され、管理駅業務が塩尻駅に移管される。

駅構造
2面4線のホームを有する地上駅。改札口正面に1番線(下り副本線)があり単式ホームとなっているが、ホーム西側・1番線反対側に行止り式の0番線(飯田線専用)が設けられている。2021年3月のダイヤ改正時点で0番線から発車する定期旅客列車は、朝6時台の当駅始発の天竜峡行のみである。島式ホームの改札口側が2番線(下り本線)、その反対側が3番線(上り本線)となっている。3番線以降も9番線まであるが、いずれもホームはない。4・5番線は上り副本線で、主に貨物列車の着発線となっている。6 - 9番線は側線である。

駅舎は構内南側にある。改札口左手に跨線橋(階段のみ)があり、単式ホーム北側にある島式ホームと連絡している。

国鉄時代には、行き止まりホームは1番線で、以下2 - 4番線であった。また、現在の0番線ホームの反対側に行き止まりの貨物ホームがあり、その向かい側が旧伊那電気鉄道のホームであった。

塩尻駅が管理し、ステーションビルMIDORIが受託する業務委託駅。直営駅時代は管理駅として信濃川島駅・小野駅を管理していた。駅舎内には指定席券売機、自動券売機(オレンジカード利用可能)が設置されている。かつては、JR東日本区間とJR東海区間を区別する機能が付いていたが、現在この機能は廃止された。ちなみに、この機能が付いていたときは、東日本区間のボタンを押すと券面に「東日本会社線」と表示されていたのに対して、東海区間のボタンを押すと、券面に「宮木経由」と表示されていた。

2009年3月14日から、JR東海管内の在来線全駅のホームが終日禁煙となったが、当駅は前述の通りJR東日本の管轄のためこの対象とならず、引き続き喫煙所が設置されていた。しかし、2021年10月1日よりJR東日本長野支社管内の全面禁煙化に伴い、当駅についても終日禁煙となった。

のりば

 本稿では飯田線を路線記号に基づいたカラーで表記しているが、当駅は駅ナンバリング対象外のため、現地の案内ではJR東海のコーポレートカラーであるオレンジのみが使われている。
 岡谷方面の列車は1番線(当駅始発は3番線)、塩尻方面は3番線(一部列車は2番線)、飯田線は2番線(一部列車は0・1・3番線)を使用する。なお、2018年8月25日時点で、岡谷方面の列車は飯田線からの直通と当駅始発のみで、定期での塩尻方面からの直通列車は存在しない。また、岡谷発の塩尻・松本方面行きで当駅を経由する列車は1本のみである。

貨物取扱・専用線

JR貨物の駅は専用線発着の車扱貨物の取扱駅となっているが、2009年3月14日のダイヤ改正以降、貨物列車の発着がなくなっている。(事実上の通年休止駅)

2009年3月までは、駅南側の豊島屋辰野油槽所専用線向けの根岸駅からの灯油やガソリンの到着があった。また、1996年3月まで、駅西側にあったJA東日本くみあい飼料辰野工場(2003年閉鎖)へ続く専用線もあった。この路線は、知多駅発送の穀物を取り扱っていた。

利用状況

旅客
JR東日本によると、2022年度(令和4年度)の1日平均乗車人員は393人である。

2000年度(平成12年度)以降の推移は以下のとおりである。なお、この統計には各線の乗り換え客は含まれていない。

貨物
「辰野町町勢要覧」によると、1日平均貨物取扱量の推移は以下のとおりであった。

駅周辺
少し歩いた所に商店街がある。

バス路線
 辰野町営バス(川島線:辰野駅前)

隣の駅
 東日本旅客鉄道(JR東日本)
 中央本線(辰野支線)
 快速「みすず」
 川岸駅 - 辰野駅 - 宮木駅(東海旅客鉄道 飯田線)
 普通(ほとんどの列車は当駅で乗換)
 川岸駅 - 辰野駅 - 信濃川島駅
 東海旅客鉄道(JR東海)
  飯田線
 快速(上り1本のみ運転)
 伊那新町駅 → 辰野駅 → 川岸駅(東日本旅客鉄道 中央本線)
 快速「みすず」・普通
 宮木駅 - 辰野駅 - 川岸駅(東日本旅客鉄道 中央本線)

脚注

注釈

出典

利用状況

旅客

貨物

参考文献

関連項目

 伊藤大八
 日本の鉄道駅一覧
 鉄道と政治

外部リンク

つの
たつの
たつの
たつの
たつの
たつの
中央本線
たつの
たつの
辰野町の交通
辰野町の建築物

辰野駅


紀元前770年(きげんぜんななひゃくななじゅうねん)は、西暦による年。

他の紀年法
 干支 : 辛未
 中国
 周 - 平王元年
 魯 - 孝公37年
 斉 - 荘公贖25年
 晋 - 文侯11年
 秦 - 襄公8年
 楚 - 若敖21年
 宋 - 戴公30年
 衛 - 武公43年
 陳 - 平公8年
 蔡 - 釐侯40年
 曹 - 恵伯26年
 鄭 - 武公元年
 燕 - 頃侯21年
 朝鮮
 檀紀1564年
 ユダヤ暦 : 2991年 - 2992年

できごと
 周の平王が洛邑に東遷した。

誕生

死去

脚注

9
-9229

紀元前770年


Deadpool est superheros a Roberto Liefeld pictore et Fabiano Nicieza scriptore pro  excogitatus.  Canadiensis est. Nomen secretum est Wade Wilson. Vulneratu grave celeriter curatur. Desipiet et pauco dementat.

Nexus externi

 Deadpool apud Marvel.com
 interretialis Deadpool proprius.
 Deadpool
 Situs a fautoribus factus.

Superheroes

Deadpool


Mats Åhlberg, švedski hokejist, * 16. maj 1947, Avesta, Švedska.

Åhlberg je kariero začel pri klubu Avesta BK v švedski 2. ligi, večino kariere pa je igral za Leksands IF v švedski ligi. Za Leksands IF je igral petnajst zaporednih sezon, skupno na 491-ih prvenstvenih tekmah, na katerih je dosegel 323 golov. V sezonah 1968/69, 1972/73, 1973/74 in 1974/75 je osvojil naslov švedskega državnega prvaka, v sezoni 1976/77 je bil tako najboljši strelec, kot tudi najboljši po točkah, v švedski ligi.

Za švedsko reprezentanco je nastopil na dveh olimpijskih igrah, kjer je osvojil eno bronasto medaljo, in šestih Svetovnih prvenstvih, na katerih je bil dobitnik dveh srebrnih in treh bronastih medalj. Skupno je za reprezentanco odigral 164 tekem.

Leta 2014 je bil sprejet v Švedski hokejski hram slavnih.

Pregled kariere

|-
| Avesta BK
| Švedska 2. liga
| 63/64
|
| 18
| 11
|
| 11
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Avesta BK
| Švedska 2. liga
| 64/65
|
| 18
| 23
|
| 23
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Avesta BK
| Švedska 2. liga
| 65/66
|
| 18
| 34
|
| 34
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 66/67
|
|
| 6
| 6
| 12
|
| 6
|
| 2
| 0
| 0
| 0
|
| 0
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 67/68
|
| 28
| 20
| 8
| 28
|
| 4
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 68/69
|
| 20
| 9
| 12
| 21
|
| 2
|
| 7
| 5
| 2
| 7
|
| 0
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 69/70
|
| 28
| 13
| 14
| 27
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 70/71
|
| 28
| 21
| 18
| 39
|
| 8
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 71/72
|
| 25
| 18
| 10
| 28
|
| 4
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Švedska
| Olimpijske igre
| 72
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 72/73
|
| 27
| 12
| 28
| 40
|
| 32
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Švedska
| Svetovno prvenstvo A
| 73
|
| 10
| 7
| 8
| 15
|
| 6
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 73/74
|
| 35
| 28
| 26
| 54
|
| 30
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Švedska
| Svetovno prvenstvo A
| 74
|
| 10
| 3
| 6
| 9
|
| 10
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 74/75
|
| 30
| 27
| 24
| 51
|
| 14
|
| 5
| 0
| 1
| 1
|
| 2
|-
| Švedska
| Svetovno prvenstvo A
| 75
|
| 10
| 5
| 12
| 17
|
| 10
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 75/76
|
| 35
| 22
| 19
| 41
|
| 24
|
| 4
| 4
| 1
| 5
|
| 0
|-
| Švedska
| Svetovno prvenstvo A
| 76
|
| 10
| 4
| 3
| 7
|
| 12
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Švedska
| Kanadski pokal
| 76
|
| 4
| 1
| 1
| 2
|
| 0
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 76/77
|
| 35
| 39
| 25
| 64
|
| 26
|
| 5
| 3
| 0
| 3
|
| 2
|-
| Švedska
| Svetovno prvenstvo A
| 77
|
| 10
| 7
| 2
| 9
|
| 4
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 77/78
|
| 36
| 30
| 13
| 43
|
| 15
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Švedska
| Svetovno prvenstvo A
| 78
|
| 10
| 4
| 0
| 4
|
| 14
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 78/79
|
| 36
| 28
| 17
| 45
|
| 16
|
| 3
| 0
| 0
| 0
|
| 2
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 79/80
|
| 35
| 21
| 15
| 36
|
| 20
|
| 2
| 1
| 1
| 2
|
| 0
|-
| Švedska
| Olimpijske igre
| 80
|
| 7
| 6
| 4
| 10
|
| '''13
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska liga
| 80/81
|
| 26
| 10
| 12
| 22
|
| 8
|
|
|
|
|
|
|
|-
| Leksands IF
| Švedska 2. liga
| 80/81
|
|
|
|
|
|
|
|
| 6
| 3
| 3
| 6
|
| 0
|-
| bgcolor="#7FFF00" | Skupaj
| bgcolor="#7FFF00" |
| bgcolor="#7FFF00" |
| bgcolor="#7FFF00" |
| bgcolor="#7FFF00" | 549
| bgcolor="#7FFF00" | 409
| bgcolor="#7FFF00" | 283
| bgcolor="#7FFF00" | 692
| bgcolor="#7FFF00" |
| bgcolor="#7FFF00" | 278
| bgcolor="#7FFF00" |
| bgcolor="#7FFF00" | 34
| bgcolor="#7FFF00" | 16
| bgcolor="#7FFF00" | 8
| bgcolor="#7FFF00" | 24
| bgcolor="#7FFF00" |
| bgcolor="#7FFF00" | 6
|}

Glej tudi
 Seznam švedskih hokejistov na ledu

Zunanje povezave

Živeči ljudje
Švedski hokejski centralni napadalci
Olimpijski tekmovalci za Švedsko
Hokejisti Zimskih olimpijskih iger 1972
Hokejisti Zimskih olimpijskih iger 1980
Prejemniki bronastih olimpijskih medalj za Švedsko
Švedski hokejski reprezentanti
Hokejisti Avesta BK
Hokejisti Leksands IF
Sprejeti v Švedski hokejski hram slavnih

Mats Åhlberg


Virgílio José Pereira do Nascimento, known as Gila (born 5 February 1967) is a Portuguese football coach and a former player.

Club career
He made his Primeira Liga debut for Campomaiorense on 20 August 1995 in a game against Vitória Guimarães.

Honours
Beira-Mar
Taça de Portugal: 1998–99

References

External links

1967 births
Living people
People from Alcobaça, Portugal
Portuguese men's footballers
G.C. Alcobaça players
Caldas S.C. players
S.C. Campomaiorense players
Liga Portugal 2 players
Primeira Liga players
S.C. Beira-Mar players
C.F. União players
Portuguese football managers
Men's association football defenders
Footballers from Leiria District

Gila (footballer)