['contradiction']
With the exception of Bullmore's ghastly Rezia (her accent is pathetic), the rest of the actors are  Michael Kitchen as old Peter Walsh, who melds so perfectly with Alan Cox, the young Walsh, that I wondered if Gorris had got hold of a time machine and used the same actor twice; Selina Cadell's rough-hewed missionary Miss Kilman; Sarah Badel's stout and effulgent Lady Rosseter (the aged Sally Seton); Oliver Ford Davies' lockjawed twit Hugh Whitbread; John Standing's anxiously settled older Dalloway; and the lyrically foolish Lady Bruton of Margaret Tyzack, full of liberal schemes for helping the unemployed by shipping them off to Canada.
למעט רזיה המזעזעת של בולמור (המבטא שלה עלוב), שאר השחקנים הם מייקל קיצ'ן בתור פיטר וולש הזקן, שמתמזג כל כך מושלם עם אלן קוקס, וולש הצעיר, עד שתמהתי אם גוריס השיג מכונת זמן והשתמש באותו שחקן פעמיים; מיס קילמן המיסיונרית הגסה של סלינה קאדל; ליידי רוסטר השמנה והזוהרת של שרה באדל (סאלי סטון המבוגרת); יו וויטברד המגומגם של אוליבר פורד דייוויס; דאלוויי המבוגר והחרד של ג'ון סטנדינג; והליידי ברוטון הלירית של מרגרט טיזאק, מלאה בתוכניות ליברליות לעזור למובטלים על ידי שליחתם לקנדה.
Rezia's accent is played perfectly.
המבטא של רזיה משוחק בצורה מושלמת.