['entailment']
I wanted to be the onewhose leaving let the hall fall into silence--silence, which I have, from talking, learned to love.But what, when no one loved me, have I donebut talk, talk, talk until I've said, like Peter,the thing I shouldn't say or, as tonight,until I've said exactly what I've had to say.And as I hurtled home past dark, tires wailing,I howled with every song on the radio,screamed some teen-age stranger's stupid words,shrieked somebody else's rage, somebody's lovetill I could bear my own voice, and its silence.
רציתי להיות זה שעזיבתו תגרום לאולם לשקוע בדממה - דממה, שמלדיבור למדתי לאהוב. אבל מה, כשאף אחד לא אהב אותי, מה עשיתי חוץ מלדבר, לדבר, לדבר עד שאמרתי, כמו פיטר, את הדבר שלא הייתי צריך לומר או, כמו הלילה, עד שאמרתי בדיוק את מה שהייתי צריך לומר. וכשדהרתי הביתה בחשכה, הצמיגים מייבבים, ייללתי עם כל שיר ברדיו, צרחתי מילים מטופשות של איזה נער זר, צרחתי את הזעם של מישהו אחר, את האהבה של מישהו אחר עד שיכולתי לשאת את הקול שלי, ואת הדממה שלו.
I yelled and screamed until I could scream no more and could only hear silence.
צעקתי וצווחתי עד שלא יכולתי לצווח יותר ויכולתי לשמוע רק שקט. 