Parostō liturgiskō laika 30. nedeļa
Kas gūdynoj Dīvu, tys tiks uzjimts ar prīku, un jō lyugšona aizīs leidz mōkūnim. Pazemeiga lyugšona aizīs leidz mōkūnim. Pazemeiga lyugšona izīs cauri mōkūnim un nasarims, cikom sasnēgs mērki, un naatsakōps, cikom Vysuaugstōkais sōks skateitīs un taisneigais Tīsness dūs taisneigu sprīdumu.
Apsažāloj par mums, Valdnīk, vysu Dīvs, un īdves bejeibu pret Sevi vysom tautom!
Lai tautas atzeist Tevi, kai mes asam atzynuši, ka nav nivīna cyta dīva, Kungs, vīneigi Tu. (Sir 35,16-17; 36,1…5)
Leidzeiba par muitnīku un farizeju.
Šōs svātdīnes Evaņgelija fragments vysim ir seņ dzērdāts un labi pazeistams. Pat veļ vairōk, muitnīka vōrdus mes atkōrtojam ik reizes, kod ejam pi grāku syudzes: „Dīvs, esi žēleigs man, grēcinīkam!”
Mes farizeju asam roduši nycynōt un tīsōt: myusim līkās, ka šōsdīnas Evaņgelijs dūd mums tīseibas tū dareit – jo it kai pats Kristus jū nūtīsōja. Bet mes aizmērstam, ka pōrspeilātais farizeja taisneigums jam un jam leidzeigim cylvākim moksōja dōrgi. Tī beja varūneigi un pōrlīceibas pylni cylvāki: nu dažim vōrdim, kas par farizeju ir saceiti Evaņgelijā, mes radzam, ka jys gavēja divas reizes nedeļā, tys ir: jys deve Dīvam na tikai tū, kas pīsanōce pēc Lykuma, bet daudz vairōk: jys deve Dīvam nu vysa, kas jam beja. Un veļ: vīnlaiceigi jys atdeve īvārojamu daļu nu sovim īnōkumim ari tryukumcītējim, tys ir, ari atteiceibā uz cylvākim jys izrōdēja zynomu varūneigumu. Tōpēc navar jū vīglprōteigi tīsōt. Farizeji beja taidi cylvāki, kuri beja gotovi panest gryuteibas, kas beja saisteitas ar jūs varūņdorbim; bet jūs varūneigums saškeida atsadurūt pret Dīva taisneibu, jo jī nu sovas varūneibas smēle kaut kaida šķītama taisneiguma apziņu, bet mīlesteibu nasasnēdze.
Un raug, jys īgōja svētneicā, naapsastōjis pi slīkšņa, jys naīsadūmōja, ka atsarūn Dzeivō Dīva svētneicā, nasaprota tū, ka nav taidas radeibas, kurai nabyutu jōkreit uz vaiga Jō prīškā ar bejeibu, bailem un mīlesteibu. Jys īgōja bazneicā nūteiktim sūlim un ījēme sovu vītu – jam uz tū „ir tīseibas”, jo jys dzeivoj cīneigi, saskaņā ar Bazneicas lykumim, un tōpēc stōv tī, kur jam ir tīseibas stōvēt.
Dōrgī! Voi tys nav tik apbreinojami leidzeigi myusu uzvedeibai?! Cik gon bīži mes labi zynam tū vītu, kas mums pīsanōk, pēc myusu dūmom, Dīva prīškā storp cytim cylvākim, mes asam pōrlīcynōti, ka tei ir myusu vīta – na materialajā bazneicā, bet tymā – nūslāpumainajā, naradzamajā svētneicā, kas ir vysums, bejeibā sapylcynōts ap sovu Dzeivū Dīvu. Ari mes bīži vīn dūmojam: „Muna vīta – te, a jō – tur”.
Bet „tur” stōvēja cylvāks, kuram, pēc cylvāku sprīduma, nabeja nikaidu tīseibu īt uz prīšku un ījimt vītu storp Kunga taisneigajim pyrmajōs rindōs. Šys cylvāks beja muitas nūdavu īvōcējs, bet cik ļūti jys atsaškeire nu myusdīnu muitnīkim! Jys gluži vīnkōrši beja kolpōtōjs romīšim – okupantim, kuri beja nūspīduši vērdzeibā Izraeļa tautu, apspīde tū vysaidā veidā un meklēja tōs vydā taidus cylvākus, kuri nūsadorbōtu tikai ar nūdavu savōkšonu, kuri vōktu jim naudu.. Un, prūtams, taidus cylvākus vysi naīredzēja, tōpēc, ka jūs dzeives uzdavums beja izspīsšona, cītsirdeiba, nažēleigums.
Bet vīnu gon, kai radzams, šys muitnīks beja īsamōcējis šajā brīsmeigajā, nažēleigajā dzeivē, kuru jys aizvadēja storp sev leidzeigim, storp cylvāku cītsirdeibas upurim: jys īsamōcēja, ka nav īspējams izdzeivōt šajā brīsmeigajā cylvāku sabīdreibā, jo kaut uz mirkli natiks apturāts Lykums, jo kaut uz breidi natiks izrōdeits žālums, žālsirdeiba. Jo vyss tiks piļdeits pēc raksteitō lykuma, jo vysi dareis tai, kai prosa lykums, nivīns cylvāks naizdzeivōs.
Un, raug, jys stōv pi slīkšņa, zynōdams, ka pēc cylvāku taisneibas un pēc Dīva taisneibas jys ir peļnējis taidu pošu nasaudzeigu cītsirdeibu, kaidu jys pats praktizej nu dīnas dīnā; jys apsastōja pi slīkšņa, syzdams sev kryutīs, jo zynōja, ka nikaidu žālsirdeibu nūpeļneit navar, - jo žālsirdeiba nav nūpeļnejama, nikaidu žālsirdeibu navar nūpērkt, ni ari kļyut tōs cīneigam – tū var tikai izlyugt. Žālsirdeibai ir jōatnōk kai breinumam, kai naaptveramam, pavysam nagaideitam breinumam, kod taisneigums nūsalīc grāka prīškā, kod žālsirdeiba pēkšni īsasprauc tī, kur beja jōizapauž taisneibai – augstai, nažēleigai taisneibai. Jys stōv, sovu grāku pōrjimts, nauzadrūšynojūt īīt Dīva taisneibas teritorijā, jo jam tī nav pīdūšonas. Un jys stōv pi slīkšņa, carādams, ka šajā svētneicā leidz molom, leidz taisneiguma rūbežom un pōri tom izalīs mīlesteiba, žālums, leidzjyuteiba, žālsirdeiba, un ka ar jū nūtiks kaut kas napeļneits un naīspejams.
Un jys tic tam, jo dzeivē jam ir īmōcējuse teiši tū – ka ir īspējams naīspējamais, un tikai naīspējamais padora cylvāku dzeivi īspējamu, - jys stōv, un leidz jam nūnōk Dīva pīdūšona.
Kristus mums soka, ka šys ūtrais aizgōja vairōk attaisnōts, nakai pyrmais. Farizejs gluži vīnkōrši natyka tīsōts: leidz pat nōves stuņdei jys var cerēt uz pīdūšonu; un jys beja taisneigs, jys beja darbeigs, jys īguļdēja dvēseles un mīsas spāku sovā taisneigumā. Jō taisneigums gon beja naaugleigs, nu tō naizaškēle nivīna leidzjyuteibas un mīlesteibas dzērksteleite, bet tūmār tys beja taisneigums… Bet nataisneigums sajēme pīdūšonu…
Padūmōsim par tū: pyrmkōrt, padūmōsim, voi mes asam kaut vai taidi, kai šys farizejs, voi myusūs ir kaut kaids taisneigums, taisneigums pret cylvākim – ar loba dareišonu, taisneigums Dīva prīškā – voi mes atdūdam Jam tū, kas Jam pīsanōk, tū, uz kū Jam ir tīseibas? Un pēc tam uzstōdeisim sev jautōjumu: jo myusim nav pat farizeja taisneiguma, voi mes asam taidi, kai jys: namīļojūši, bezjyuteigi, myruši gorā? Un kai mes skotamēs uz tyvōkū: bazneicā, ōrpus tōs, dzeivē, gimenē, dorbā, uz īlas – vysur, kai pret kotru atseviški, tai ari pret vysim kūpā? Kai mes uz jim skotamēs, kai mes par jim sprīžam tīsu, jo pošim nav pat drusceņas, kaut ari nu nadzeiva, farizeja taisneiguma?…(Surožas metropolits Antonijs)
Es pasateicu, ka naasu taids, kai tī cyti….
Myusim natryukst „specialistu” ticeibas lītōs. Taidu, kuri zyna, kaidai ir jōbyun Bazneicai, kas jōdora veiskupim, prīsterim un kotram, kurs svātdīņ atnōk uz sv. Misi, pat pōrōk labi „zyna”. Dīmžāl, myusim nadaudz pītryukst tūs, kuri izlobōšonu grybātu īsōkt ar sevi.
Dažaida veida Bazneicas problemu „atrisynōtōjus” var satikt vysur: skūlōs un dorba vītōs, vīseibōs pi paziņom un ceļā uz bazneicu, televizijā un avīzēs…
Naapšaubami kotrs nu mums ir zynomā mārā sasaskōris ar tū, ka kaids kaut kod ir izmetis nīvojūšu izteicīni, skateidamīs uz cytim „nu augšas”. Cik reizes myusim ir gadējīs uzklauseit kaidu, kurs „zyna lobōk” un ir „zynūšs” vysōs jūmōs. Un jo veļ šaida pozicija ir tim, kurim pīdar zynoma vara pōr cytim, voi, veļ bēdeigōk: jo tys ir tai sauktais „demokratiskais vairōkums”, tod taids pasaules uzskots un situacijas nūvērtējums nav prōtam aptverams… Prūtams, tys tai ir pēc runōtōja pōrlīceibas, bet nav obligats klauseitōjim…
Šōsdīnas Evaņgelijs myusim dūd divas svareigas pamōceibas. Pyrmō ir ļūti konkreta – tei atsateic uz cīnu pret ūtra cylvāka ticeibu un religiozitati. Bet ūtra, jo var tai saceit, ir pavysam preteja – tei atsateic uz mums pošim, uz myusu dzeives nūvērtējumu. Jezus grīžās pi tim, „kuri uzskota, ka ir taisneigi” un ar vīnkōršim vōrdim atstōsta, kaidā ziņā jī uzskota sevi par varūnim. Taidā veidā Jezus ļaun jim it kai nu molas pasavērt uz situaciju, kas nav nimoz tik naparosta un rata. Jo gon te, gon cytur, un na tik reti, rūnās kārdynōjums saceit pošim sev, ka „kaida laime, ka mes naasam taidi, kai jī”…
Uzmaneibas pīvērsšona cytim nav nikas pateikams, tūmār mes nadreikstam vīnaldzeigi paīt garum nūsūdamai uzvedeibai un nadreikstam aizvērt acis uz ļaunumu. Bet nu ūtras puses, ir jōīvāroj tys, lai mes, ryupejūtīs par cylvāku atgrīzšonu un pasauļa „izlobōšonu”, naaizmērstu poši par sevi, lai, nadūd Dīvs, mes napalyktu par taidim cylvākim, kuri soka: „Paļdis, ka es naasu taids, kai tī cyti”… (Pr. D.Madejčiks)
***
Cik vīgli cylvāki redz īdūmōtū grāku ūtrā, bet sovu poša natykumu – nā. Un dzārōjs ir tys, kur par natikleigu sauc nadzārōju, un grēceigs ir tys, kurs pōrmat ūtram, pats nadareidams nikō – ni sovā, ni cytu cylvāku lobā.
Kurs cylvāks, kolpojūt kungam soka: „Vīnu dīnu nedeļā asu strōdōjis, pīteik!” Bet, reizi nedeļā aizgōjis kolpōt Myužeibas Kungam, cylvāks lepni soka: Asu ticeigais, man pīdar pesteišona, un es byušu Jō Vaļsteibā!” Vai tam, kurs sevi tī īceļ pats un ir drūšs par sovim padareitajim grākim un par kyutruma dēļ napadareitū lobumu! („Labestība”)
1. novembris – Vysu Svātū dīna.
Šajā dīnā kotrs nu mums pīmiņ gon sovu svātū aizbildni, gon zynomus, gon arī nazynomus svātūs, kuru vōrdi slēpās myužeibā. Kotrs nu mums kristeibā sajemam kaida svātō vōrdu; šys svātais vysas dzeives laikā myus sorgoj un aizstōv nu ļauna. Kotrs nu mums ar kristeibu kļyust par vērszemes Bazneicas daļu, bet šōszemes Bazneica ir Dzeivō Dīva miteklis, un leidz ar tū mes ar kristeibu palīkam par Kristus mistiskōs mīsas daleņu, par stypru, atteireitu, atjaunōtu daleņu. Bet vīnlaiceigi, taipat kai kotra uzcaltō bazneica, mes sajemam kaida cylvāka vōrdu, kurs spēja byut taids, par kaidim mes teikam aicynōti kļyut: eisti kristīši, kas spēj saglobōt vīnōteibu Kristū un Gora bogōteibas.
Lyuk, kōpēc myusim ir tik svareigi pīminēt tū svātū, kura vōrdā mes asam nūsaukti. Myusim ir jōzyna jō dzeives stōsts, myusim ir jōsagrīž pi jō prīkūs un bādōs, myusim ir jōīsadzilinoj sova Aizbildņa ciļvēciskajā personā, ar kuru mes asam saisteiti. Šudin myusim vysim ir vōrda dīna, šudin ir svātki vysom debesim un vysai zemei: vysi Kristus bārni kūpā līksmoj par tū, ka kūpā ar Kristu jī ir – vīna mīsa, vīns gors, vīna dzeive. Vīni sovu dzeives ceļu jau ir pabeiguši, uzvarējuši, apkrūņōti; cyti – mes, vērs zemes – turpynojam sovu ceļu jūs pavēnī, jūs aizbiļdnīceibā.
Tōpēc dzeivōsim tai, lai tod, kod mes nūsastōsim tū svātū prīškā, kuru vōrdūs mes asam nūsaukti, Dzeivō Dīva prīškā, Kuram ir vara pōr myusu mīsu un dvēseli, un vysu myusu liktini, lai tod myusim nabyutu kauns, lai par mums prīcōtūs Kungs un tī, kurim mes asam uztycāti, lai prīcōtūs mes poši, ka naasam apkaunōjuši ni sovus Aizbildņus, ni Kungu, Kurs mums ir ļōvis te, vērs zemes, byut par Jō attālu.
2. novembris – Dvēseļu dīna.
„Lai jyusu sirds nasabeist!…Muna Tāva nomā mōjūkļu ir daudz. Jo tai nabyutu, voi tod es jums byutu sacējis, ka eju sagatavōt jums vītu?”
Lai sagatavōt mums vītu, Dīva Dālam – kai cylvākam - beja jōmērst. Ari myusu laiceigōs dzeives miteklis - myusu mīsa – sabruks, nūmērs, bet debesīs myus gaida Myužeigōs Mōjas, kas nav rūkom caltas.
Kristus uzvarēja nōvi, dzeiveiba svinēja uzvaru. Tōpēc ari mums vērs zemes tagad nōve vairs nav brīsmeiga; tei ir – mīgs, aizmigšona, tei ir gaideišona uz augšanceļšonūs nu myrūnim… Tōpēc mes, kritīši, ticeigī, vairs nasabeistam: nīvīns mums navar atjimt dzeivi Kristū, jo caur Kristu myusim pīdar myužeigō dzeive. Tam līcinīki ir miljoni mūcekļu: jī satyka nōvi un uzvarēja nōvi ar ticeibu un mīlesteibu…
Nōve, kur tova uzvara? Kristus augšancēlēs – un nivīns myrušais napalīk kopā…
Bet te, vērs zemes mes radzam ar sovom acim brīsmeigas lītas: nōve arvīn veļ pļaun mums apkōrt, mērst myusu tyvinīki, mērst jauni cylvāki – kur tod te ir tei lobō ziņa par dzeiveibas uzvaru?!
Nōve ir dažaida. Ir mīsas nōve, bet ir ari daudz brīsmeigōka nōve: atškēršona, atškēršona uz myužeigim laikim, napōrvarama atškērteiba. Un šei nōve, kas turpynōjōs godu tyukstūšus pyrms Kristus atnōkšonas, beja smogs pōrbaudejums vysai ciļvēcei. Atrauta nu Dīva, pazaudējuse Dīvu kai sovas dzeives olūtu, ciļvēce na tikai myra mīseigi, bet aizgōja uz vysim laikim prūjom nu saskarsmes ar Dīvu. Mērdami bez Jō, cylvāki palyka nūmyruši bez Jō.
Un, raug, Kristus, Dīva Dāls, Dzeivais Dīvs atnōce uz zemi, Jys dzeivōja cylvāku dzeivi. Byudams Dzeivais Dīvs, Jys pījēme cylvāka liktini: Jys beja izsaļcis, izslōpis, nūguris; un, kas vysbrīsmeigōkais, beigōs Jys ari nūmyra, kai cylvāks. Kai Dīvs Jys nūmērt navarēja, bet aiz mīlesteibas uz mums jys pījēme myusu liktini. Un, lyuk, pēc nōves Kristus nūnōce tymā bezdibinī, kur nav Dīva. Un tod, kod Jys īgōja šajā šausmu īlejā, Jys ar Sevi, ar Sovu dīviškeibu, ar myužeigū dzeiveibu, ar namērstūšū Gaismu pīpiļdēja vysu. Un nōve tyka uz vysim laikim iznycynōta, un tagad mes nōvi saucam par aizmigšonu, par eislaiceigū mīgu. Un, kod nūmērstam, mes nūnōkam navys izmysuma bezdibinī, bet pi Dīva, Kurs myus nūmīļōja tai, ka atdeve Sovu Vīnpīdzymušū Dālu, lai mes ītycātu Jō mīlesteibai, lai Jys byutu deļ mums CEĻŠ, PATĪSEIBA UN DZEIVEIBA.
***
Lai pa Tovim celim, ak muns Kungs, un na pa munim nūrit muns ceļš. Vodi munu sirdi, lai tei pīdar tikai Tev. Mes tīcamēs pēc vīnatnes. Vīntuleibā mes mōcamēs augt un mīļōt, mīlesteibā augt Dīvam, augt mīlesteibā pret cytim. Lai Kristus krystu es nastu, sovas poša ceiņas aizmērstu. Kristus nōvi lai pīmynātu, muna poša nōvi atcarātūs. Kristus mīlesteibu lai es justu, snēdz man sovu piļneibu un vodi mani kotrā munas dzeives pagrīzīnī.
Lelais patvāruma Dīvs, lelais sorgōšonas Dīvs, snēdz man Tovu svātumu un Tovu mīru, kod es mēršu, esi ar mani un dūd nōvē mīru. Mīrs maņ ar munu Dīvu.
Lai es atrūnu ceļu uz gūdeibas vōrtim, vodi šū munu sirdi, lai tei pīdar tikai Tev. Lai es ītu pa Dīva nūlamtim celim, un nu sovim poša celim atsateiktu. Lai es atrostu ceļu uz gūdeibas vōrtim. (Nu grōmotas „Ķeltu vakara lūgšanas”)
Nu vysas pasaules.
Madride. Spānija. Vatikans ir īcerējis veikt vysplašōkū beatifikacijas procesu Bazneicas pastōvēšonas vēsturē. Šū svātdīn Sv. Pītera laukumā Romā svēteigū pulkam tiks pīskaiteiti 498 cylvāki, kuri ir nūgalynōti eisi pyrms un poša 1936.-1939. goda pilsūņu kara laikā Spānijā. Tī vysi, izjamūt septeņus laiceigūs cylvākus, ir bejuši Katōļu Bazneicas goreidznīki, kuri kļyva par republikanu „religiskū vojōšonu upurim”. Madrides arhiveiskups, kardinals Antonio Marija Ruko Varela cerej, ka šei beatifikacija ness „trejskōrteigus svātuma, misijas un sasamīrynōšonas augļus”. Kardinals pavēstēja, ka trejs nu beatifikacijas kandidatim ir dzymuši Madridē, 232 ir mōcējušīs Madridē, 176 ir gōjuši būjā šajā piļsātā. „Jī nav atbiļdeigi par tū, kas nūtyka Madridē tymā laikā,” sacēja kardinals, „jī atdeve sovas dzeiveibas Dīvam „seviški cyldonā”veidā, un jī līcynōja par Dīvu sovim beņdem. Bazneica pagūdynoj myusu mūcekļus, kuri atdeve sovu dzeiveibu par Kristu, par Bazneicu un par sovim brōlim.”
Amsterdama. Holande. Holandes universitates zynōtnīki ir apstyprynōjuši, ka senais zeimūgs, kuru ir atroduši Izraelas arheologi, ir pīderējis Bībelē mynātajai karalīnei Jezabelei. šū zeimūgu, kuru datej ar 9. godu simtini pyrms myusu eras, 1964. godā atroda arheologs Nahmans Avigads. Kaut ari uz zeimūga ivritā beja raksteits vōrds „Jezabele”, zynōtnīki šaubējōs, voi te īt runa par karalīnes atributiku. Tūmār, kai uzskota Holandes zynōtnīki, zeimūgs ir pōrōk lels, saleidzynōjumā ar tim, kaidus izmontōja Samarijas vīnkōršī īdzeivōtōji. Bez tam uz zeimūga ir radzams īpašnīka simbols – ītekmeiga sīvīte nu karaļu dzymtas. Jezabele – fenikīšu karaļa meita un karaļa Ahavas sīva - Samarijas golvaspiļsātā īvīse dīvākla Melkarta kultu. Leidz ar tū Samarijā atsajaunōja daudzu dīvāklu gūdynōšona, kura jau beja apseikuse. Jōs meita Atalija, kura kaidu laiku vaļdēja Judejā, ceņtēs šū kultu īvīst ari Jeruzalemē. Bet pēc tam, kod Atalija tyka nūgalynōta un trūnī kōpe Jehoašs, tō īvīsšona Judejā cīte naveiksmi. Un pavysam izzuda pēc jūdu atsagrīzšonas nu Babilonas vērdzeibas.
Turina. Itālija. Sovdabeigu „antihelovinu” 31. oktobrī ir nūlāmuši sareikōt Turinas diecezes goreidznīki. Svātki sauksīs „Vysu Svātū un Nūslāpumu nakts”. Pīaugušī un bārni, pōrsagērbuši par eņgelim, daleis garumgōjējim boltū šokololadi. Svātki ir plānōti kai atbiļde uz arvīn lelōku popularitati īgyustūšajim un Bazneicas kristizeitajim „Helovina” svātkim. Goru, brīsmūņu, drausmeigu kostīmu un garamgōjēju baideišonas vītā goreidznīki gryb sareikōt gaišus un jautrus svātkus, „eņgeļu svātkus”. Bārni nadīdelēs nu pīaugušajim soldonumus, bet daleis tūs poši. Kūpā ar boltōs drēbēs gērbtajim „eņgelim” jī aicynōs vysus pīsadaleit Vysu svātū un Nūslāpumu nakts svineibōs, kas nūsaslēgs ar svātku dīvkolpōjumu sv.Pelagejas bazneicā.
Vatikans. Sakarā ar tū, ka Bazneica tyvojās liturgiskō goda nūslāgumam, kai ari tys, ka šymā laikā rūnās dūmas par laiku beigom, Vatikanā teik organizeita izstōde, kas veļteita Apokalipsei. „Apokalipse: Pādejō Atklōsme” taids ir izstōdes nūsaukums, kura tyka atklōta Vatikana muzejūs pagōjušajā nedeļā. Ekspozicija sastōv nu vairōk kai symts mōkslas dorbim, kuru temats ir „Atklōsmes grōmota”. „Apokalipse” – ir nūsaukums sv. Jōņa saraksteitajai Jaunōs Dereibas pādejai grōmotai, kurā jys aproksta sovus mistiskūs redzējumus sovas trimdas laikā Grīkijas Patmosas solā. Vatikana muzeju direktors Frančesko Buranelli stōsta, ka „Atklōsmē” teik runōts par vojōšonom, kas ir seviški aktuala tema ari myusdīnōs, kod Bazneica taipat pīdzeivoj dažaidas vojōšonas. Alessio Geretti, ekspozicijas direktors, pastreipoj, ka „Apokalipse”nav katastrofu, bet cereibu grōmota. Ekspozicijā ītvarti rūkroksti, gleznas uz kūka un audakla, skulpturas, juvelieru izstrōdōjumi, graviras un zeimējumi, kas dateiti ar IV-XX godu simtinim. Daži eksponati uz izstōdes laiku ir atvasti nu Luvras muzeja Parizē, nu Tretjakova galerijas Moskovā, nu Budapeštas un Varšavas nacionalajim muzejim. Lelu izstōdes daļu aizjem bizantīšu un krīvu ikonas. (Agnuz.info)
ZIŅŌJUMI
1. novembrī – Vysu Svātū dīna – sv. Mises Aglyunā plkst. 10.00; 12.00; 19.00.
2. novembrī – Dvēseļu dīna – sv. Mises Aglyunā plkst. 7.00; 12.00; 19.00. Bērzgalē – plkst. 9.30; Rageļūs – plkst. 10.00; Peipiņūs – plkst. 12.00.
Sveceišu vokors Aglyunas kopūs – plkst. 17.00.
4. novembrī sv. Mises Aglyunā plkst. 10.00; 12.00; 19.00. Bērzgalē – plkst. 9.30; Rušyunā – plkst. 11.00.
Naktī nu 3. uz 4. novembrī Aglyunas bazilikā Adoracijas nakti vadeis Reigas sv. Marijas Magdalenas draudzes lūcekli.
ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn unk ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn unk ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn lvs_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn lvs_Latn ltg_Latn