Mājas lopi
Vīnu reizi aiz vīnys derevņis kačiņa ar sovim mozim bārneņim spēlēja sauletī. Vosorys sauletja beja korsta, sildēja mozeņus kačeitus, moza saimeitja beja cīši prīceiga un laimeiga. Nū kurenis pazajāmja lelys meža vonogs, satvēra vīnu kačeiti un gribēja jū nūnest, bet naredzēja, kai kačiņa, mozū kačeitu muotja, īlaidja sovus nogus vonoga vādarā. Vonogs pametja kačeiti un sazatvēra ar muoti, vacū kačini, tja jau suokuos plēšona uz smertis. Styprais vonogs ruovja kačiņu, cik beja pi juo spāka, izplēsja kaciņai aci, bet kačiņa ar nanūgaisynuoja sovys nūmaņis: ar sovim nagim rozplāsja vonogam spuornus un suoka pļāst vonogu, jau vonogs pavysam pīkusa un pakryta uz zemis. Kačiņa atkūdja vonogam golvu, vonogs dreiži palyka nadzeivs. Kačiņa aizmiersa sovus ranus, suoka ar mēli laizēt sovu īvainuotū kačeiti. Nū tuos raizes vairuok nivīns vonogs nagrib aizkort kaču: jīm bais ituo dusmeiguo zvāra.
bug_Latn ltg_Latn