Rekolekcijas Adventa laikam
Nu tymsas gaismā
1. decembris: Pastōveigs mīrs.
Lai Jys mōca mums sovus ceļus un lai mes staigojam pa Jō stygom. Tauta… nasamōceis vairs karōt, nōcit, staigōsim Kunga gaismā! (Sal Is 2,3..4,5)
Kas mani pīvalk pi Tevis? Kas tys ir, ka es jemū rūkā Evaņgeliju, ka atrūnu laiku, lai byut kūpā ar Tevi, lai Tevi maklātu? Namīrs? Bailes? Nadrūšeiba? Īspējams, ka ari tys, bet laikam gon pyrmajā vītā ir munas pastōveigōs pakrisšonas pīredze un tys, ka Tu esi tys, kas mani pīceļ. Na es pats pīsaceļu, jo ar sovim spākim es tū navaru izdareit.
Es pasateicu Tev par šōm izjyutom un tim sōpeigajim pōrdzeivōjumim, kuri reizem tai īvainoj, ka, kaut ari izraisa manī namīru, tūmār panōk tū, ka es grybu Tevi meklēt, ka es grybu piļneibā otkon nu jauna salikt sovu dzeivi Tovōs mīlesteibas, leidzjyuteibas, sy;tuma un maiguma pylnajōs rūkōs. Nav cytu taidu rūku, kai Tovejōs, kas spātu mani apjimt vysu un pīglaust Sev klōt. Kungs, pi kō lai mes ejam? Pi Tevis ir myužeigōs dzeives vōrdi! Zynu, ka tys varbyus skanēs naparosti, bet ir labi, ka es pošlaik nasajyutu labi, ka manī ir vaines apziņa, ka es jyutūs atsatōlynōjis nu Tevis, ka es jyutūs nūvōrdzis. Jo Tu pats esi sacējis, ka na jau vasalajim ir vajadzeigs ōrsts, bet gon tim, kas slykti jyutās. Un Tu tok atnōksi pi manis? Pi Manis?! Speciali pi manis?! Un tikai pi manis! Es vīnmār asmu dūmōjis, ka Tu nōc pi vysim, bet ar tū dūmōju, ka „pi vysim”, tys nūzeimoj: pi cytim, bet na pi manis… Tu atnōc speciali deļ manis, te un tagad, pi taida, kaids es asmu, bez jebkaidas izalikšonas, bez izaskaistynōšonas; pi manis ar vysom munom vōjeibom, bet ari pi tō vysa, kas beja un ir manī lobs, pi tō, kū myusim ir izadevis izdareit kūpeigi un kas pastōv leidz pat šai dīnai. Tu atnōc pi manis, un speciali deļ manis! Taipat kai… vacs, lobs paziņa, kurs īsarūn pēc daudzim godim.
Es zynu, ka pādejā laikā mes moz asam runōjuši sovā storpā. Zynu, ka asmu pazaudējis pat Tovu adresi, bet Tu gon nā. Tu zyni, kur es dzeivoju, kaut ari pādejā laikā asmu mainējis sovu dzeives vītu daudzas reizes… Tu tūmār labi zyni, kur mani meklēt… Tu atnōc un nasabeisti, ka es varu Tevi atstōt aiz durovom. Bet es prīcojūs, ka Tu esi, jo Tu nagrybi izteikt man pōrmatumus. Tu gluži vīnkōrši grybi izdzērdeit nu manis, kai es dzeivoju un maņ īt…
Jā, Kungs, pādejā laikā man ir nūticis daudz kas. Tōpēc uzklausi…. , un paleidzi maņ!
2.decembris: Kū tu grybi, lai Es tev izdareitu?
Kungs, es naasmu cīneigs, ka tu īnōktu zam muna jumta; soki tikai vōrdu un muns kolps kļyus vasals. (Mt 8,8)
Kungs, kaidu reizi seņ atpakaļ, Tu satyki kaidu karaveiru. Jys moz kū zynōja par Tevi, nazynōja nikō nu teologijas, drūši vīn nikō nazynōja ari par jūdu ticeibu, nabeja lasējis Rokstus, bet… īticēja. Jys pat nagrybēja, lai Tu atnōktu pi jō, īītu jō nomā, jys tikai grybēja, lai Tu izdori breinumu. Breinumu na jau sev pošam, bet sovam kolpam, kuru jys drūši vīn ļūti mīļōja!
Kungs, es naasmu cīneigs, bet soki tikai vōrdu… – pogōna vōrdi, taida cylvāka vōrdi, par kuru zynam tik moz un tik daudz vīnlaiceigi, jo jys īticēja. Vōrdi, kurus mes leidz pat šai dīnai atkōrtojam kotrā svātajā Misē. Īticēja kam? – Tam, ka deļ Tevis nav naīspējamu lītu! Tova mīlesteiba ir lelōka par jebkuru ļaunumu. Tovs vōrds ir varenōks par kotru dvēseles voi mīsas slimeibu. Tova draudzeiba izraun nu nūmōkteibas, nu sastynguma, nu ikdīnas pelēceibas un piļneibā izmaina munu attīksmi pret Tevi, pret sevi pošu, pret cytim un vysu pasauli.
Ak , kaut vyss tys, kas ir man apkōrt: vīta, kur dzeivoju, cylvāki, kurus sateiku, nūtykumi, kurūs es pīsadolu, kolpōtu tam, lai es saprostu, ka Tu grybi vysā tymā man atsaklōt, kai tys nūtyka ar šū romīšu karaveiru! Slimeiba, kam beja jōbyun par lōstu, kļyva par svēteibu. Muna ikdīna: dorbs, paziņas, napanasamōs situacijas, kuras maņ reizem līkās kai lōsts, kai kaut kas naziturams – voi tys ir tōpēc, ka es veļ naasu Tev palyudzis: „Kungs, es naasmu cīneigs, lai Tu man tū izdareitu, bet pačuksti maņ kaut vīnu vōrdu, un pasaver uz vysu tai, kai Tu uz tū skotīs – ar mīlesteibu”.
Kungs, maņ sovā dzeivē ir vysgryušōk tikt golā ar ……., paleidzi maņ!
3. decembris: Estō gudreiba.
Es Tev pasateicu, Tāvs, dabasu un zemes Kungs, ka Tu šōs lītas esi apslēpis gudrajim un prōteigajim, un atklōjis tōs mozajim,…jo tai Tev labpatyka. (Lk10,21).
Kungs, Tu naatnōci pi gudrajim, jo jī jau taipat vysu zynōja. Tu naatnōci pi nagudrajim, jo jim Tevis navajag. Tu atnōci pi vīnkōršajim, pi „mozajim” cylvākim. Kū nūzeimoj byut vīnkōršam, mozam? Reti kurs par sevi soka, ka jys ir „mozs” ciļvēceņš. Tys nalabi izaklausa. Bet tymā pat laikā sirds vīnkōršeiba, prōta un nūdūmu vīnkōršeiba ie lela dōvona! Un tys nūzeimoj prasmi pasavērt uz sovu dzeivi, uz sevi pošu, uz pasauli, uz cytim cy;vākim ar patīsu gudreibu un mīlesteibu, kas nōk nu Tevis. Bet…, kaut kū pījimt nu Tevis, šajā gadejumā – mīlesteibu, tikai tod, kod sirdī ir deļ tōs vīta. Jo muna sirds ir leidz molom pīpiļdeita ar pasauļa gudreibu voi muļkeibu, kai tod tei var uzjimt tū, kū Tu grybi maņ dōvynōt – eistu gudreibu, pacīteibu, mīru un žālsirdeibu? Byut vīnkōršam nav nikas cyts, kai uzzynōt, ka nav receptes sovom sōpem, tū cylvāku sōpem un problemom, kurus sateiku ik dīnas. Es jim navaru paleidzēt. Bet Tu, dorbojūtīs caur mani,,, jā, Tu vari tū izdareit! Tikai ar vīnu vīneigu nūsacejumu, ka es atzeišu, ka pateišam te esi vajadzeigs Tu, bet tok ir veļ pādejā laikā nūtykušōs krizes, naveiksmes… Kaut vai tei naīcīteiba pret sevi, pret cytim, tei brīsmeigō naapmīrynōteibas sajyuta, kod pēkšni īraudzēju sovu atspulgu veikala skotlūga spūgulī…
Vīnkōršeiba ir drūsme pasaceit pošam sev: Kungs, es ilgōk vairs navaru bez Tevis! Tu man esi vajadzeigs, jo, redzi, man napīteik spāka pat deļ tō, lai atbreivōt Tev vītu sovā sirdī. Lyudzu, atnōc Tu pats un dori tai,m kai Tev labpateik. Jo es naasmu spējeigs sevi izdzīdynōt, jo, cik reizes es asu kļyvis vasals, tik reizes tū izdarēji Tu. Kungs, padori mani leidzeigu Sev!
Tu redzi, ka man pītyka spāka tikai tam, lai Tev tū pasaceit. Tu redzi, ka maņ nav spāka kaut kū izmaineit sovā dzeivē, bet kaut kur dzili manī kvāloj ilgas: Kungs, nōc… Es zynu, ka Tev ar tū pīteik…, lai atnōkt un izdzīdynōt! Nōc, Kungs Jezu!
4. decembris. Šudin pōr šū nomu ir nōkuse pesteišona
Nōvi Jys izdeļdeis uz vysim laikim. Kungs nūžōvēs osoras nu ikvīna vaiga un liks izzust Sovas tautas nagūdam vysā zemes vērsā, jo Kungs tū ir sacējis. (Is 25,8)
Es stōvu Tovā prīškā, Kungs. Tu pacel Sovu rūku, lai nūslauceit munas osoras. Tu pīsaskar maņ, un es jyutu Tovas rūkas syltumu. Tovs pīskōrīņs ir mīrs, mīlesteiba, akceptacija, sapratne, syltums. Nav tymā ni ānas nu nūvērteišonas, nūsūdeišonas, aizrōdejuma. Es jyutu, ka Tu esi vysu munu ilgu pīpiļdējums, Tu esi vysu munu namīru, bažu, šaubu, muna īkšejō izsolkuma nūmīrynōtōjs. Tu atnōc kotru dīnu pa vydu tim vīsulim un vātrom, kas plūsōs munā sirdī, un pavysam vīnkōrši pīsaskar man ar Sovu mīrpylnū rūku: tod, kod es steidzūs uz dorbu, god asu problemu pōrjimts, kod asu zaudējis cereibu, kod ļaunūs slyktom dūmom. Bet Tu, kai uztycams Draugs, vysu laiku esi maņ blokus un atbolsti mani. Un tod, kod es vairs ni ar kū nateiku golā, Tu pajem mani uz placim.
Vōrdi nav vajadzeigi. Pīteik byut ar Tevi un ļautīs Tovam pīskōrīņam, atklōt tū sev… : Es asmu,” Tu soki maņ un turi mani, nasabeistūt, ka es otkon Tevi napamaneišu, ka otkon vīnaldzeigi paīšu Tev garum. Tu nikod nasabeisti zaudeit laiku manis dēļ, nasabeisti, ka es otkon varātu Tevi nūdūt… Tu vīnkōrši esi…
Nav vajadzeigi nikaidi vōrdi. Pīteik byut pi Tevis un sajust Tovu mīrpylnū tyvumu, Tovas rūkas, kuras saudzeigi nūslauka munas osoras…
5. decembris: Klausīs, Izraeļ!
Ikvīns, kurš šūs munus vōrdus dzērd un tūs pylda, ir pīleidzynojams gudram cylvākam…(Mt 7,24).
Kungs, jo Tu esi Pyrmsmyužeigais Vōrds, kas tod asmu es? Voi na tys, kuram ir Tevi jōklausa? Bet es veļ grybu izdareit tik daudzas lītas, ar tik daudz kū nūsadorbōt, byut aktivs. Grybu dareit tū, kas paaugstynōs munu vērteigumu cytu acīs, Tōpēc ka muna dzeive nav nikas cyts, kai dorbōšonōs, strōdōšona, ryupes. „Kū tu dori?” mes jautojam cytim. „Nikō nadori?” – Mes breinojamēs, kai var nikō nadareit, kai var taidā veidā zaudēt tik dōrgū laiku. Censšonōs, censšonōs, censšonōs… Pastōveigs laika tryukums. Kai lai es zynu, kai maņ dzeivōt, jo es nadzēržu Tevi, cytus, pats sevi; jo kotru dīnu es doru tyukstūts lītas, bet vokorā kreitu nūst aiz nūguruma un aiz rībuma pošam pret sevi un pret vysu šū namiteigū steigu.
Cik ļūti es grybātu sadzērdeit sevi, sadzērdeit Tevi un atklōt, ka munas dzeives pamats nav vys dažaidu lītu kōrtōšona, bet teiši klauseišonōs, voi sasatikšona ar Tevi un tōs lelōs ilgas pēc draudzeibas ar Tevi, kas veļ kvāloj mani kaut kur dzili munas sirds dybynā. Par laimu Tu, Kungs, esi mani taidu radējis, ka man nikod naizadūs nūdzēst šū mozū līsmeņu, kas vīnmār atgōdynōs par Tevi, un kas vīnmār uzlīsmōs nu jauna vysnagaideitōkajūs breižūs.
Kungs, dūd man drūsmi sadzērdeit tū, kū Tu maņ grybi pasaceit. Dūd man drūsmi atmest munus aizsprīdumus, ļaunumu, munu napareizū uzskotu par Tevi, munus stereotipus, sajyutas, kuras nadūd maņ mīru. Jā, tys vyss mani mūka, lai gon, nu ūtras puses, dūd maņ kaut kaidu drūšeibas sajyutu. Kungs, es Tevi lyudzu, dūd maņ drūsmi izdzērdeit tū, kū Tu maņ grybi pasaceit. Tū, kū Tu grybi pasaceit tikai maņ. Jo tys, kū Tu soki, ir Lobō Vēsts. Un es palīku pret tū kūrls na tōpēc, ka tys ir kaut kas lobs, bet gon tōpēc, ka mani pōrsteidz šei vēsts. Mani pōrsteidz tys, ka man ir jōnūlīk molā sovas ambicijas un jōizmaina sova dūmōšona, sovas izjyutas…
Kungs, Tu zyni munas bailes, un tūmār arvīn veļ tici maņ, tycictam, ka es varu Tevi sadzērdeit, ka varu pasamūst. Tu tici maņ daudz vairōk, nakai es pats sev.
6. decembris: Esit viļteigi kai čyuskas un naaptraipeiti, kai bolūži!
Un jūs acis atsavēre. Bet Jezus jūs breidynōja: Raugat, ka tū nivīns nauzzynōtu. (Mt 9,30).
Kungs, Tu vīnmār zyni, kaidā veidā pīsaskart munai sirdei. Tu vīnmār izavēlej atbylstūšu laiku, cylvākus, situaciju. Tu atver munas acis ar uzmaneibu, mīlesteibu un maigumu. Tu labi zyni, ka vyss, kū Tu maņ grybi pavēsteit, ir lobs un dereigs munai izdzīdynōšonai, bet Tu ari zyni, cik daudz manī ir pretesteibas, baiļu un bēgšonas nu nūsastōšonas taisneibas prīškā. Tu zyni, ka lobais var mani „īvainōt”, jo es varbyut naprasšu pījimt kai dōvonu tū, kū Tu maņ grybēji pasceit. Jo es tok asmu īsamōcējis reagēt uz daudzajom patīseibom sovā dzeivē kai uz kū taidu, kas var izjaukt mīru munā dzeivē, kai uz apdraudējumu, kai uz uzbrukumu munai personai. Tu tū labi zyni. Tōpēc Tu dūd maņ laiku, tōpēc Tu nōc pi manis ar tū pošu ziņu, bet dažaidā veidā. Tu esi tik ļūti pacīteigs. Tu izaturīs pret mani kai lobs ōrsts, bet vyspyrms Tu maņ atstōj breivas rūkas. Tu ļaun man maļdeitīs, ļaun nūnōkt pi patīseibas pa sovu ceļu, bīži vīn pošam uz sovu rūku, un esi saudzeigs pret šū munu tulznu pylnū Tevis atklōšonu sūli pa sūļam, un pret munu ceiņu pošam ar sevi. Tu man dūd laiku. Reizem Tu runoj tikai uz mani, skaidroj man, kas deļ manis ir lobōk… Tu saudzej munu cytaidumu un intimitati. Tu saudzej myusu vysu cytaidumu – tik daudzu veirīšu un sīvīšu cytaidumu vysā pasaulē.
Bet šaida lobō īpazeišona prosa pamateigumu, laiku, gudreibu, pacīteibu. Daleitīs ar lobu ar cytim var tikai, sekojūt gudrai mīlesteibai. Šaida gudreiba panōk tū, ka, grybādami pakolpōt ūtram aiz mīlesteibas, mes nanūdoram jam pōresteibu un jū naaizvainojam. Divi tai saucamōs „mīlesteibas” pretpoli ir: nūlaideiba un pōrspeilēšona. Jā, vyss ir īspējams pat tai saucamajā „mīlesteibā”. Voi tod na te, zam augstu vōrdu aizsaga, satans myus nakārdynoj vysvairōk? Tōpēc Tu man šudin atgōdynoj: lai nivīns par tū nauzzynoj, jo vysam ir sovs laiks un sova vīta. Tu soki, lai nivīns par tū nauzzynoj, lai mes varātu nūsatyprynōt tymā lobumā, kuru Tu izdarēji, cytaidōk gluži vīnkōrši tys nanūsastyprynōs Tevī, lai nastu augļus. Vysam sovs laiks…
Dori, Kungs, lai šōs dīnas byutu munas personeigōs, draudzeigōs un dziļōs sasatikšonas ar Tevi dīnas. Runoj, Kungs, uz munu sirdi, jo Tovs kolps klausās…
7.decembris: Tu ryupejīs un uzatraucīs par daudz kū, bet vajag tikai vīnu…
Jys dzīdynōja ikvīnu slimeibu un ikvīnu vōjumu (Mt 9,35)
Dzīdynōt, tys nūzeimoj – svātdareit: izdzeit ļaunumu, kas myus saindej, pīvēršūt uzmaneibu tam, kas lobs, bet kū varbyut napamonam ikdīnā. Svātdareit, dzīdynōt – tys ir parōdeit tū lobū, kura ir tik daudz kai manī, tai ari kotrā satyktajā cylvākā. Voi tod teiši tys nav kotra kristīša vydziļōkais paaicynōjums? Tod Jys paaicynōja pi sevis sovus divpadsmit mōcekļus un deve jim varu pōr naškeistajim gorim, lai jī tūs izdzeitu un dzīdynōtu ikvīnu slimeibu un ikvīnu vōjumu.
Bet kai gon es varu taidā veidā dzīdynōt cytus, jo pats asmu īvainōts? Jo bīži vīn pats navaru sevī atrast lobū? Lai byut par svēteibu deļ cytim, vyspyrms jōpasaver ar mīlesteibu un akceptu pošam uz sevi. Tei ir īsaskateišona sevī, par kuru navar aizmērst, nu kuras navar nūsaslēpt aktivitates un labsirdeibas virpulī, kas ar laiku var sōkt mani iznycynōt, jo par munas darbeibas vadmotivu nabyus mīlesteiba. Mīļoj tyvōkū kai sevi pošu… Kai gon es varu zynōt, kai mīļōt cytus, jo man ir tik gryuši īmīļōt pošam sevi? Voi bez šaidas pīredzes muna dzeive napalīk par farsu un tragikomediju?
Byut par svēteibu deļ cytim, tys ir – atklōt, ka pats esi svēteits: caur skaistū un naparostū asameibas vērs šos zemes faktu. Tys nav gadejums, ka es dzeivoju. Tei nav tikai munu vacōku gryba. Tys ir kas vairōk! Tei ir teiši Tova svēteiba, kas ir materializējusēs manī: munā personā ar vysom tōs napiļneibom un lobajom īpašeibom. Tei eistineibā ir tik naeista. Es pījemu tikai tū, ka munas peronas vysdziļōkō eksistence ir Dīva svēteiba: „Es vēlejūs, lai tu byutu par svēteibu sev, Maņ un cytim. Es gryby, lai tu saprostu, ka tu esi lobs sovā byuteibā, ka tovas vysdziļōkōs ilgas un sirds saviļņōjums rūnās nu mīlesteibas”.
Vysas myusu saknes ir Tevī, Kungs! Jā, ir taisneiba, ka es reizem pasakļaunu ļaunō īspaidam, bet tys nanūzeimoj, ka Tu nadzeivoj manī. Nā! Tu napōrtraukti grybi caur mani byut par svēteibu cytim.
Svēteit nūzeimoj labi runōt, runōt labvēleigi. Tys nūzeimoj dzeivōt un reikōtīs tai, lai prostu šū lobumu izviļkt nu sevis un pamaneit tū cytūs.
Kungs, Tu man esi svēteibas Vōrds. Tu runoj man tik daudz skaistu un lobu vōrdu. Vajag tikai apsastōt un īsaklauseit. Kungs, runoj uz mani, jo Tovs kolps klausās…
8.decembris: Es pajimšu nu jyusim akmiņa sirdi, un dūšu jums mīsas sirdis.
…naīgolvojit poši sev: muns tāvs ir Abraams. Jo es jyusim soku, ka Dīvs nu šim akminim spēj izsaukt Abraamam bārnus.” (Mt 3,9)
Es tik bīži pats sev atgōdynoju: es tok asmu ticeigs, es tok eju uz bazneicu, es tok lyudzūs… Bet sirdī tūmār jyutu nadrūšeibu, it kai kaut kō pītryukst, it kai kaut kas nav tai, kai vajag… Jyutu, ka tys nav vyss. Kū es gaidu? Drūšeibas sajyutu? Jā, un es tū atrūnu, bet tikai uz eisu breidi. Kai tod, munu religiskū praktiku pīteik, lai varātu justīs drūši, bet voi tūs pīteik, lai sasnēgt pesteišonu? Nav teikts. Voi lobais slapkova „praktizēja” ticeibu? Bet tūmār tyka izpesteits, un pi tam kai pyrmais. Jys naatsataisnōja, nameklēja atrunas, kai cyti: „Voi Tu naesi Mesija? Tod izglōb pats sevi un myusus!” Jam nabeja nikaida gotova pamatōjuma, kas varātu jū pasorgōt. Jys nasaceja: „Bet muns tāvs ir Abraams! Bet es tikšu izpesteits automatiski, jo…” Nā, jys nasaceja nikū nu tom lītom. Jymā nabeja drūšeibas par automatiskū atpesteišonu, pamatojūtīs uz apgraizeišonas lykumu, uz bausleibu īvārōšonu, uz sirdi. Jā, teiši uz sirdi. Pasateicūt tai, jys varēja tikt izpesteits: „Jezu, pīmini par mani, kod byusi sovā vaļsteibā. Sirds, kura, īspējams, pyrmū reizi strauji īsapukstēja lobajā slapkovā, pa eistam īsapukstēja, pēkšņi atklōjūt pi blokus krysta Pīkoltō Mīlesteibu. Jō sirds nūreagēja atklōti un spontāni, nasaverūt uz apkōrtni, uz cylvākim, uz vysu leidzšinejū dzeives vēsturi…
Tu redzi, Kungs, cik ļūti man pītryukst spontānuma. Tu redzi, cik ļūti sōp muna sirds… Kaida jei eistineibā ir?
Pasaklausi pats, kū tei gryb Tev pošlaik pasaceit…
9. decembris: Voi Cylvāka Dāls atrass ticeibu vērs zemes, kod Jys atnōks?
Kū jyus dūmojiet sovōs sirdīs? (Lk 5,22)
Tys ir lobs jautōjums, kuru Tu maņ uzdūd šymā breidī: Kū es eistineibā dūmoju par Tevi, par tū, ka Tu vari izdzīdynōt, ka vari atlaist maņ munus grākus? Jā, es zynu, ka Tu tū vari izdareit, jo Tu esi Vysuvarenais Dīvs, jo tys maņ ir saceits tik daudzas reizes dažaidūs apstōkļūs, bet ari tys ir patīseiba, ka, jo jau Tu maņ pošlaik par tū jautōj, tod atļauņ atbildēt Tev atklōti: „Jā, es tū tikai zynu”. Jā, maņ ir gryuši dzeivōt ar šū patīseibu kotru dīnu, tik gryuši īticēt, ka pasaulē nav taida grāka voi ļaunuma, kuru Tu navarātu maņ pīdūt. Tei ir manī nūsastyprynōtō pōrlīceiba, jo pa gludu sīnu veļ nivīns nav uzkōpis. Varbyut taipat, kai leidzeibā ar paralizeitū cylvāku, kaidā breidī byus vajadzeiga ari muna saslimšona, lai Tu maņ parōdeitu ka esi varenōks par tū, ka Tu pa eistam vari un grybi mani izdzīdynōt, pat tod, kod es tū nalyudzu, jo Tu zyni, kas maņ tymā breidī vysvairōk vajadzeigs.
Ir vajadzeigs pīvērst munu uzmaneibu slimeibai, napiļneibom, munim kritīnim, jo teiši tymūs es sateiku Tevi, kod Tu pasnēdz maņ sovu rūku un mīreigi soki: „Es asmu pi Tevis. Nasabeisti! Es tevi pazeistu, jo tu esi īraksteits Munōs dalnōs. Tev nav jōbāg nu Manis. Nasabeisti, jo kaut kū izdareisi na tai, kai vajag. Tys nav tik svareigi. Vairōk beistīs nu tō, lai tova sirds naīkļyutu perfekcionisma teiklūs, kas izkrūpļoj Munu byuteibu, tālojūt Mani par Dīvu deļ varenajim, styprajim, piļneigajim un bogōtajim. Bet Es nōku pi tim, kurim ir vajadzeigs ōrsts, kurim ir vajadzeiga izdzīdynōšona, kuri ir atzynuši sovu slimeibu”.
Tu, Kungs, jautoj, kū es patīseibā dūmoju par Tevi? Kaidas dūmas mīt munā sirdī? Tu zyni, ka tys ir smogs jautōjums. Un, jo es beistūs uz tū atbildēt un beistūs byut gūdeigs pret sevi, tod es asmu leidzeigs farizejim, kuri nauzadrūšynōja skali pavēsteit tū, kū dūmōja eistineibā: „Kas Jys ir, ka uzadrūšynoj runōt zaimus? Kas cyts var atlaist grākus, jo na pats Dīvs?”
Voi munā sirdī gadejumā nanūteik ceiņa? Varbyut nu vīnas puses es atzeistu Dīvū – Tīsōtōju, bet nū ūtras – ilgojūs pēc taida Dīva, kurs nanūlauztu aizlauztū nīdri? Voi maņ pīteik drūsmes atklōt Tevi taidu, kaids Tu patīseibā esi?
Voi maņ pīteik drūsmes ticēt piļneigōs Mīlesteibas Dīvam? Bet tei ir vīneigō ticeiba, kas dūd pesteišonu.
10. decembris: Kungs ir muns Ganeitōjs.
Jo cylvāks, kuram ir symts vušku, un vīna nu tom nūsamaļdeitu: voi tod jys naatstōtu tōs deveņdesmit deveņas kolnūs un naītu meklēt tū, kura nūsamaļdējuse? (Mt 18, 12)
Kōpēc maņ ir tik ļūti īkolts golvā, ka svareigōk ir napōrkōpt Tovas bausleibas, nakai byut vyslobōkajam, piļneigōkajam tymā, kū es doru; nikod naizdareit nikaidu muļkeibu, kaidu kļyudu? Kaida tam ir jāga un uz kurīni tys mani vad? – Uz soltu, nasaudzeigu un savteigu naatkareibu. Bet, jo jau es asmu tik piļneigs, tod jau Tu maņ naesi vajadzeigs. Tu pats redzi: es pats breiniškeigi teiku golā ari bez Tevis. Maņ navajag byut pacīteigam, nav jōcīnej Tovi plāni. Maņ ir sovs personeigais dzeives ritms, kas nūdrūšynoj maņ panōkumus. Tymā varbyut nav pōrōk daudz vītas deļ apsastōšonas, deļ attureibas, deļ Tovu plānu īvārōšonas, bet tys deļ manis jau nav tik svareigi. Un tai, pamozam, dīnu pēc dīnas, es sevi pazudynoju sovā perfektajā pasauleitē. Es asu aizmērsis, ka vīneigōs sekmes, kuras Tu grybātu, lai es sasnāgtu, ir sekmes mīlesteibā. Bet mīlesteiba nav nikas cyts, kai pacīteiba, žālsirdeiba, pīdūšona, reizem ari ikdīniška klusēšona un skatīņs, kurā izapauž piļneiga atzineiba… Na darbeibā, bet vīnkōrši – uzvedeibā…
Taitod, es asmu sasnēdzis panōkumus nu pasauleigō vīdūkļa, bet voi mīļoju vairōk? Asmu pazudis? Cik gryuši maņ ir atsazeit pošam sev, ka tys tai ir. Ka kaut kaidā nūzeimē asmu pōrstōjis byut cylvāks, un asmu kļyvis… par robotu.
Jā, Kungs, es asmu tei pazaudātō vuška, kuru Tu napamessi, par kuru tagad varbyut ryupēsīs veļ vairōk. Es zynu vīnu: Jo es otkon sōkšu dareit vysu pa sovam, pasaļaunūt tikai uz sovom spējom, es otkon pazusšu. Lyudzu, atrūn mani! Pīsaskar munai namīreigajai sirdei, nūmīrynoj tū. Atgrīz maņ prīku un mīru. Es grybu dzeivōt tikai Tev…
Kungs, te ir muna sirds, munas byuteibas centrs. Lyudzu, runoj uz mani! Es grybu Tevi dzērdeit, jo Tovi vōrdi ir dzeiveiba…
11. decembris: Runoj, Kungs, Tovs kolps klausās.
Nōcit pi Manis vysi, kas strōdojat un asot apgryutynōti, un es jyusus spācynōšu. (Mt 11, 28)
Kungs, Tu labi zyni, ka man na vīnmār pīteik spāka; ir breiži, kod man vyss ir leidz koklam, breiži, kod es grybātu pasaslēpt nu vysim, aizbēgt nu sevis un aizmērst par Tevi. Breiži, kod maņ ir ļūti slykti: kod cyti mani sōpeigi īvainoj, mani ļaunprōteigi tīsoj, kod mani pazamoj, nycynoj, taipat kai Tevi. Tu labi zyni, par kū es runoju, jo tys pats nūtyka ari ar Tevi. Tu, byudams taisneigs, lobs deļ vysim, labvēleigs un žālsirdeigs, pacīti nataisneibas, spaidus, vojōšonas, apmalōšonu… Tu, Mīlesteibas un Žālsirdeibas Dīvs, vysas pasaules Valdnīks, taču varēji tū vysu izmaineit, varēji likt cylvākim cytaidōk izaturēt pret Tevi. Pateišam, varēji… Nā, tam nav lelas nūzeimes, jo deļ kō tod maņ breiveiba? Breiveiba, voi īspēja izlemt un izavēlēt…, pīmāram, tū, lai atnōkt pi Tevis, lai uzzynōt, ka, nasaskotūt uz vysom tom napatikšonom, kuras maņ ir gadējušōs, Tu mani mīļoj, Tu esi ar mani, Tu pajem mani uz sovom rūkom, kod es vairs naspēju īt tōļōk, īdves manī drūsmi un styprynoj munu vōjū sirdi. Sirds, kura bīži cīš nu cytim, bet, dīmžāl, ari pati sagōdoj cīsšonas: vyspyrms sev, jo es asmu tys cylvāks, kuru man ir vysgryušōk īmīļōt nu vysim. Un es sagōdoju cīsšonas ari Tev, kas esi klōtasūšs cytā cylvākā…
Kai atsabreivōt nu šō vardarbeibas, naida, atzineibas tryukuma, aizkaitynōjuma? Voi vīneigōs zōles nu tō nav tikšonōs ar Tevi, kurs dzeivoj munas sirds dziļumūs? Nōc pi manis un runoj uz mani šudiņ. Kungs, kur Tu esi? - Tevī es dzēržu Tovu smolkjyuteigū atbiļdi:
Runoj, Kungs, Tovs kolps klausōs…
12. decembris: Tovs vōrds ir īraksteits Munōs dalnōs.
Jo Es, Kungs, Tovs Dīvs, doru stypru tovu lobū rūku, saceidams tev: „Nasabeisti, Es nōku tev paleigā!” (Is 41, 13)
Bailes ir vyspazamojūšokōs izjyutas: bailes panōk, ka es vairs nasajyutu es pats, ka cytas personas voi nūtykumi var mani paralizēt, atjimt maņ drūsmi, saprōtu, bailes dora tū, ka es aizmērstu par sovu cīnu un sōcu izaturēt tai, it kai es nabyutu es. Zaudeju kontroli pōr sevi, kreitu panikā, nivīnam vairs nauzatycu un izmiseigi mekleju pyrmū lobōkū atrisynōjumu, lai tikai dreižōk varātu justīs drūšeibā. Tei ir ōrkōrteiga situacija, bet vīnlaiceigi tei ir muna ikdīna: ceļš uz dorbu automašynā, autobusā, viļcīnī; īlas, reizem maņ piļneigi svešas vītas, jauni, napazeistami cylvāki…Cik gon bīži šōs bailes slēpās dzili sirdī, bailes, kuras man čukst ausī: tu esi vīns pats, vari pasaļaut tikai uz sevi, natici mīlesteibai, jo tōs ir īdūmas. Jā, bailes ir lels kārdynōtōjs.
Bet par laimi, maņ esi Tu! Cik gon bīži naīvārōts munas dzeives trūksnī un kņadā, munā uzmaneibas koncentracijā uz sevi un ryupēs tikai par sevi. Tu atnōc un snēdz man sovu rūku, pajem mani pi rūkas, un ar izbreinu es konstateju, ka Tovōs dalnōs ir īraksteits muns vōrds, pošā centrā, tai, it kai tys byutu deļ Tevis vyssvareigōkais nu vysim. Kōpēc – it kai? Es asmu Tovā sirdī, Tovā centrā, jo Tu nikod un nikur nanūlaid nu manis sovu žālsirdeibas, izpratnes, akceptacijas un prīka pylnū skatīni.
Bet cik bīži es mekleju cytas dalnas, kuras pyrmajā breidī maņ līkās atraktivas, intrigejūšas, skaistas, gaidūt, ka tūs pīskōrīņs piļneibā nūmīrynōs munas sirds izsolkumu. Un aizmērstu par Tovu dalnu, kura nikod nauzabōž, pacīteigi gaida, ir gotova atbaļsteit mani vīnmār, kod vīn es tū palyugšu… jeb kod pat naprosu tū, jo cik daudz reizes tei ir mani izglōbuse nu baiļu izmysuma, nu naticeibas, nu tymseibom veļ daudz agrōk, nakai es īsadūmoju Tev tū palyugt… Tovas dalnas pīskōrīņs uzmūdynoj ticeibu, dora tū, ka es varu pasaskateit uz sevi vysā patīseibā un ar mīlesteibu, mōcūtīs mīļōt sovas vōjeibas, akceptēt sevi taidu, kaids es esmu, atvērt Tev sovu sirdi, lai tei vairōk klauseitūs Tevī, nakai sovā namīrā.
Jo tikai Tu jem mani sovōs rūkōs ar piļneigu mīlesteibu, bez jebkaidom īnaida zeimem, grybūt, lai es prostu ar tū daleitīs ar cytim, atpazeistūt Tevi cytūs. Bet vyspyrms ir vajadzeigs īsamōceit redzēt Tevi sevī…
Kungs, munas acis atsaver un es sōcu atklōt un izprast Tovu klōtbyutni tī, kur agrōk maņ rōdejōs tikai brīsmes un tymsums…
13. decembris: Kur ir Tovs Dīvs?
Kod Es jyusus izsyuteju bez naudas moka, bez sūmas un bez sandalem, un voi jyusim kaut kō pītryuka? (Lk 22, 35)
Kur sōcās muna ticeiba? Kas ir munas dzeives centrs, kur izaškir tys, kai dzeivōt: piļneigā prīkā voi skumēs?
Pateišam, ikvīna cylvāka dzeivē ir taida vīta, kur namiteigi nūteik ceiņa, kur namiteigi kotru dīnu pījemam lāmumus, kuru rezultati atsateic uz mums. Tei ir vīta, kur dzymst voi mērst ticeiba Mīlesteibas Dīvam, ticeiba Dīvam – Draugam.
Papētejūt sovu dzeivi, pōrsteigts atklōju, ka šei vīta munā dzeivē vīnkōrši ir pōrlīceiba tymā, ka manī tryukst kaut kō svareiga un napīcīšama sevis un pasauļa uztverē, voi ari ūtraidi: pōrlīceiba, ka tys, kas maņ ir vyssvareigōkais un vysvairōk napīcīšamais, jau ir maņ dūts. Daudzreiz es konstateju, ka varbyut munā dzeivē ir pītryucis vacōku mīlesteibas, dūteibu, talanta, veseleibas, eistu draugu, dorba utt., un, skotūtīs uz tūs tryukumu nu cilvēciskō redzes vīdūkļa, es tik daudzas reizes sōcu sasaceļt pret Tevi. Es sōcu ticēt, ka Tu pateišam nasaryupej par mani, jo man ir tik daudz kō pītryucis…
Jo esi Dīva Dāls, pavēlej šim akminim, lai tī pōrsavērš par maizi. Voi tys ir kas slykts, vēlētīs dzeivē tū, kas kolpoj teiši dzeivōšonai, atteisteibai? Nā, tys nav nikas slykts. Bet tei nav vysa dzeives eistineiba. Jo dzeive pa eistam ir kas vairōk, nakai maize, dorbs, draugi, veseleiba… Jo ir veļ ari Dīva gryba. Tik bīži tei ir deļ mums sōpeiga, asociejās ar ļaunumu, kuru grybam pastumt molā, nadūmōt par tū. Bet Tev ari nabeja vīgli, un Tu juti tū pošu, kū mes: „Jo tys ir īspējams, lai šys bikers īt maņ garum”.
Te nav runa par tū, lai izprast vysu, lai izprast Dīva grybu, bet gon par tū, lai es sajustu sovā sirdī, ka tryukums munā dzeivē varbyut ir deļ manis žēlesteiba, lai varātu satikt Tevi, jo es uz sovu dzeivi pasaskateišu ar Tovom acim. Un varbyut tys ir lōsts, ka es ļaunūs ļaunuma kārdynōjumam tymā, ka, jo maņ napīdar tik daudzas lītas, tod Tu navari byut muns Dīvs. Voi kaut vīnreiz dzeivē es asmu uzadrūšynōjis tai pa eistam par tū padūmōt? Voi asu uzadrūšynōjis byut atklōts pret sevi un pret Tevi? Voi Tova gryba atteiceibā uz mani, kura pasarōda tymā, kas lobs un pīļaun tū, kas ir slykts, tai ari aizvess mani dzeiveibā voi nōvē?
Kōpēc esi tik izmysuse, muna dvēsele, un tik namīra pylna manī? Cerej uz Dīvu, jo es veļ Jam pasateikšu: sovam Glōbējam un sovam Dīvam! (Ps 42,6). Kungs, uzlīc man sovas rūkas un dūd maņ pasaskateit uz sovu dzeivi tai, kai Tu uz tū skotīs. Stōvi maņ klōt un naatstōj mani!
14. decembris. Man ir acis, bet naradzu.
Eliass jau ir atnōcis, bet tī jō napazyna un dareja ar jū, kū grybēja. (Mt 17,11).
Eliass beja Vacōs Dereibas pravītis. Kū tys nūzeimoj – byut par pravīti? Kaida ir kotra pravīša syuteiba? Tys nav nikas cyts, kai atstōsteit poša Dīva vōrdus. Kū Tu šudiņ man grybi pavēsteit, Kungs?
Es aicynoju tevi, lai tu atjaunōtu draudzeibu ar Mani. Tys, kū runōja pravīši, nav nikas cyts, kai atgōdynōjums, ka Es asmu žālsirdeigs Dīvs, kas nasasteidz dusmōtīs, bet ir vīnmār tyvu. Ka Es asmu Eamnuels – Dīvs ar tevi, ka kotru dīnu eju tev blokus, kaut ari tu Mani naredzi, ka Es asmu tik tyvu tev, ka dzeivoju tovā sirdī, ka mīļoju Tevi… un tōpēc nūlīku tovā ceļā cylvākus, ļūti dažaidus, kuri tūmār nasamitej byut par Munim pravīšim deļ tevis. Tu tikai pasaskoti, kū tu esi saticis sovas dzeives ceļā pādejā laikā. Voi tys beja gadejums? Kū jī mēginōja Tev pavēsteit par tevi, par Mani?
Nagaidi vairōk nikō, nagaidi nikaidus breinumus.
Es zynu, Kungs, bet tys ir tik gryuši, jo vīglōk ir nūticēt breinumam, nakai tam, ka tī, kurus Tu nūlic munā ceļā, var man daudz kū pavēsteit par Tevi, par Tovu mīlesteibu. Un es namiteigi atsaveru atpakaļ. Bāgu prūjom nu sevis. Gaidu kaut kaidu pōrdabisku zeimi, kas spātu mani pōrlīcynōt par tū, ka Tu taču mani mīļoj, ka Tu tok dūd maņ spāku un pīteikūši gudreibas, lai lemt par sovu dzeivi, lai nabēgt pošam nu sevis, lai byut laimeigam. Es zynu, labi zynu, ka, jo naīvārōšu šōs mozōs, reizem pat banalōs zeimes, kuras Tu maņ syuti kotru dīnu, jo nasadzērdēšu Tevi cytūs cylvākūs, tod, jo ari Tu atsyuteitu kaidu nu myrušajim, es tai voi tai naatsagrīztu. Jo atsagrīzšona nav zeimju, bet gon munas sirds skaidreibas un ilgu panōkums.
Kungs, pasaklausi pats, kaida tei ir un, lyudzu, nūvērs munu naticeibu. Dūd maņ skaidras acis, lai es prostu Tevi saskateit cytūs…
15. decembris. Kas gryb Maņ kolpōt, lai sekoj Maņ.
Voi Tu esi Tys, Kam ir jōatnōk, voi myusim ir jōgaida cyts? (Mt 11,2)
Kungs, voi Tu esi pasaules Pesteitōjs, Tys, kurs atness mīru, laimi un harmoniju? Voi es varu rēkinōtīs ar Tevi, voi ari byutu lobōk, jo es pamaklātu kaut kur cytur: magijā, spiritismā, kaidā nu jaunajom ticeibom, cytā ideologijā? Jā, Tovi vōrdi skaņ skaisti, bet pasaulē tok ir tik daudz ļaunuma, tik daudz īnaida storp cylvākim, antipatiju, nasapratnes, tolerances tryukuma… tik daudz slimeibu, dobas katastrofu, nūteik tik daudzi kari, un līkās, ka šudiņ pat tī arvīn veļ nūteik religiskū uzskotu dēļ. Voi teišam mes asam atsakōpuši atpakaļ? Tik daudz terorisma, tik daudz īmīsōtō ļaunuma… Pasaver, Kungs, pat pats Jōņs Kristeitōjs, kurs tūmār Tevī pazyna apsūleitū Mesiju, kurs pavēlēja sovim divim mōceklim sekōt Tev, ari jys zaudēja pōrlīceibu: „Voi Tu esi Tys, Kuru mes gaidam?”
Kōpēc es tū jautoju? Voi na tōdēļ, ka skotūs uz pasauli pa sovam un saskotu tajā tikai ļaunumu? Maņ līkās, ka es nasaprūtu, voi nagrybu saprast, ka Tu na tikai pīdzymi pyrms 2000 godim, bet ari turpynoj dzeivōt myusu vydā: Tu esi ōrstūs, kuri šudiņ ōrstej taidas slimeibas, kas veļ pyrms desmit voi divdesmit godim beja naizōrstejamas. Tu esi tymūs cylvākūs, kuri ceinejās par breiveibu, par vīnleidzeibu, par vīnleidzeigom tīseibom storp veirīšim un sīvītem, storp tautom. Tu esi tymūs, kuri brauc uz Afriku un Aziju paleidzēt vysnabadzeigōkajim un kuri „runoj” ar sovim dorbim: „Dīvs jyusus nav atstōjis! Dīvs par jyusim nav aizmērsis!” Reizem pīteik ar vīnkōršu uzrokstu uz vannas, kurā mozgoj vysnabadzeigōkūs: „Tei ir Kristus mīsa!” Tu esi tymūs, kuri strōdoj ari pi myusim ar slymajim, nabadzeigajim, napylnvērteigajim… Loba un ļauna nūslāpums, kas aug un kļyust arvīn varenōks ar kotru dīnu. Na tikai ļaunais, bet ari lobais. Voi es prūtu tū saskateit?
Kū Tu maņ ar tū grybi pavēsteit? Voi maņ ir jōstōv ar salyktom rūkom un jōvaimanoj par vysu? Voi taids var sauktīs par Tovu mōcekli, kristīti? Es zynu, Kungs, ka Tu respektej munas šaubas, bet dzēržu ari Tovu atbiļdi: „Oklī atgyus ocu gaismu, kūrlī dzērdēs, spitaleigī kļyus vasali. Svēteigi ir tī, kuri par Mani nasašaubeis.
Kungs, Tu zyni, cik ļūti maņ pītryukst prīka, jo es skotūs uz pasauli pa sovam. Kungs, dūd maņ sadzērdeit Tovu bolsu, īmōci maņ meklēt Tevi… un nastōvēt ar salyktom rūkom!
16. decembris. Jo jyus nakļyusit kai bārni, naīīsit Dabasu Vaļsteibā.
Jezup, nasabeisti jimt Mariju, sovu leigovu, pi sevis; jo Tys, kas nu Jōs dzims, ir nu Svātō Gora. (Mt 1, 20)
Kungs, cik daudz skaistuma un kaut kō naparosta ir kotra bārna acīs! Skaistums, labesteiba, navaineiba – tōs ir lītas, kas pīsaista munu skatīni. Labesteiba, kuru var kontemplēt stuņdem ilgi. Kaut kas ir sacejis, ka, lai īraudzēt Tovu vaigu, vajag īsaskateit bārna sejeņā. Jā, bet ar laiku kotrs nu myusim pazaudej tū labesteibu, ar laiku arvīn gryužōk kļyust smaideit, tai parosti, normali, spontani smaideit, jo arvīn mozōk uzatycam cytim, poši sev, jo arvīn mozōk tycam lobajam, bet vairōk slyktajam vērs zemes, vairōk uzmaneibas sakūpojam uz tū, kas myusim dora sōpes, uz sovstarpejom nasaskaņom, uz tū, kas myusus škir, bet navys vīnoj. It kai myusim ōdas vītā byutu uzauguse solta nauzticeibas , naticeibas lobajam, saryugtynōjuma, žālōšonōs čaumola, nūbrīduse, it kai tik sacītējuse čaumola, kas nauzjem nu ōrīnes nikaidas draudzeibas un labesteibas zeimes un naļaun, lai tī vīnkōršī un skaistī impulsi, kuri veļ myusūs dzymst, tyktu izrōdeiti cytim. Jo – kū gon cyti par mani saceis, kū jī par mani padūmōs? Jo nakļyusit kai bārni, naīīsit Dabasu Vaļsteibā. Tys nūzeimoj, ka, jo es sevī nasaglobōšu un naatteisteišu tū pyrmatnejū labesteibu, kuru Tu, Kungs, manī esi īlicis, es nikod Tevi nasatikšu.
Cik tys ir labi, ka Tu nōc pi manis kai navareigs bārns. Tovs vaigs izstoroj mīru, mīlesteibu, uzticeibu, ticeibu maņ, ticeibu tam, ka es varu dzeivōt draudzeibā, ka tei ir īspējama, jo Tu vysu laiku redzi manī tū labesteibu, kura mōjoj varbyut kaut kur dzili munas sirds dziļumūs: sasarōvuse, pasaslāpuse munas sirds kakteņā, bet veļ dzeivoj. Tu nikod nasašaubej par mani. Un taids Tu paliksi leidz golam. Tu nikod nakļyusi „nūbrīdis”, jo esi saglobōjis ticeibu cylvāku labesteibai. Pat pādejā sovas dzeives breidī, kod mērdams soki: „Veļ šudiņ tu byusi ar Mani paradizē”. Tu tyci leidz golam. Daudz vairōk, nakai es tycu pats sev.
Es pasateicu Tev par Tovu breineigū dzimšonu. Par tū, ka tu vīnmār sovā sejā attāloj Dīva labesteibu: Jō mīlesteibu, žālsirdeibu, aicynōjumu draudzētīs. „Filip, kas redz Mani, tys redz Munu Tāvu!”
Kungs, paļdis! Tu vīnmār esi pi manis! Dūd maņ spāku un dedzeibu, lai es prostu pījimt Tevi sovā sirdī! Dūd, lai muns vaigs deļ cytim kaut mozdrusceņ lyktūs leidzeigs Tovam attālam.
Kungs ir tyvu…
17. decembris Mīlesteiba ir pacīteiga.
Taitod, pavysam nu Abraama leidz Davidam ir četrupadsmit paaudzes; nu Davida leidz Babilonas vērdzeibai ir četrupadsmit paaudzes; nu Babilona vērdzeibas leidz Kristum ir četrupadsmit paaudzes. (Mt 1, 17).
Laiks. Laiks, kuru mērej ar ciļvāku eksistenci. Ar jūs dzeives pacālumim un krytumim. Ar prīka un skumju breižim, ar pīdzimšonas un nōves breižim, ar uzvaru un zaudējumu breižim, ar Tovas Mīlesteibas atraideišonas un atsagrīzšonas pi tōs breižim. Kod losu sv.Mateja uzraksteitūs vōrdus, tod tūs cylvāku dzeive, kuru vōrdi teik nūsaukti, līkās tikai taids breidis.
Kōpēc, Kungs, Tu gaideji tik ilgi, lai pasarōdeit pasauļam? Tys, kū Tu grybēji myusim parōdeit, taču ir pesteišona, ir lobums. Tovi vōrdi tok dzīdynoj un dūd mīru. Tod kōpēc Tu tik ilgi vylcynōjīs, lai atsaklōt piļneibā, lai nōktu pi myusim kai vīns nu mums? Es Tovā vītā byutu darejis pavysam cytaidōk. Jo es byutu Tovā vītā, es byutu pasasteidzis, atnōcis vysā slavā un gūdeibā, lai vysi Tevi pazeitu. Nabyutu vajadzējis pīlikt nikaidas pyules, nabyutu vajadzējis jautōt: „Voi Tys ir gaideitais Mesija?” Vyss byutu skaidrs jau pyrmajā breidī… bet voi tod staleits byutu pīmārōta vīta deļ pasarōdeišonas cylvākim?
Kungs, kōpēc gaideji tik ilgi? Kōpēc pīļōvi tū, ka cylvāki daudzas tyukstūšas godu dzeivōja tymsā, naziņā, sirds atsolumā, bet bīži ari īnaidā? Varbyut teiši tōpēc, lai Tova gaisma atspeidātu vysā sovā spākā un vareneibā? Gaisma tymsā. Dōvona, kuru nagaida, bīži vīn palīk gluži vīnkōrši nanūvērteita. Ar kaidu prīku mes gaidam tū, kō tryukumu izjyutam: mīlesteibu, draudzeibu, sevis akceptaciju. Es jyutu, ka tys vyss ir pastīptas rūkas attōlumā nu manis. Varbyut Tu vylcynōjīs tik ilgi tōpēc, ka… gaidēji aiz mīlesteibas, lai cylvāks saprostu, ka pats ar sovim spākim nav spējeigs piļneibā īmīļōt, navar byut laimeigs?
Kungs, Tu nōc pi manis breidī, kod es asmu sapratis sovu nīceibu, sovu tukšeibu. Tu nōc tod, kod muna tymsa sabīzej. Un tys ir vyslobōkais breidis, jo tikai Tu vari izgaismōt munas tymseibas krāslu. Jo Tu pats zyni atteiceigū laiku, kod mani vajag nūmīrynōt un prassi atrast manī vītu, kur varēsi pasacīmōt.
Nōc, Kungs Jezu!
18. decembris. Ar Jezus pīdzimšonu beja tai…
Jezup,Davida dāls, nasabeisti jimt Mariju, sovu leigovu, pi sevis; jo Tys, kas nu Jōs dzims, ir nu Svātō Gora. (Mt 1, 20)
Tys, kas ir pōrdabisks, izraisa manī bailes, jo pōrsnādz munas saprasšonas spējas. Varbyut nu tō ari rūnās naprasme uzaticēt Dīvam, namiteiga ceiņa pošam ar sevi: nu vīnas puses – pasaļaušona tikai uz sevi, uz sovim spākim, īspējom un dūteibom, bet nu ūtras puses, kaids mīreigs bolss, kurs mudynoj vysu salikt Dīva rūkōs, mudynoj uzaticēt… Tys, kas nūtyka ar Jezupu, kotru dīnu nūteik ari ar mani: bailes, lai pījimt tū, kas nōk nu Gora. Jo tys tok nūzeimoj tū, ka nu šō laika munai dzeivei ir piļneibā jōpasakļaun Dīva grybai, taipat kai Marijas dzeivei. Cik gryuši ir pasaceit tū vīneigū „jā”, kod zynu, ka tys nūzeimoj atsateikt nu sevis.
Varbyut tōpēc Marijas „jā” vērteibu var saleidzynōt ar pyrmū Dīva elpas dvesmu, ar pyrmū vōrdu, kas radeja pasauli. Tys vōrds deve dzeiveibu pasaulei, cylvākim. Marijas vōrds dūd jaunu dzeivi un cereibu tim, kuri atsarūn bezcereibas tymsumā. Pīkrisšonas un akceptacijas vōrds Dīva grybai ir piļneigi napazeistams. Vōrds, par kuru Marija nikod nanūžālōja, jo Dīvs izarōdeja uzticeigs sovam apsūlejumam. Jys napasorgōja jū nu cīsšonom, bet ari nikod naatstōja sovu Kolpyuni, saglobōja uzticeibu Jai.
Kotru reizi, kod es Tev, Dīvs, soku „jā”, kotru reizi, kod atsaveru cytam cylvākam, pasarōda gaisma tymseibōs, pasarōda cereiba. Reizem tys dōrgi moksoj, bet, kod vālōk es īraugu tō prīku, kuru uzjēmu, kuram paleidzēju, jō cereibu, smaidu, ticeibu, sirds pastyprynōjumu, tod gluži vīnkōrši aizmērstu par agrōkajom gryuteibom. Lai ari bīži ļaunais gors līk man dažaidus izmaklātus škēršļus, palelynoj tū izmārus, nūrōdūt uz naīspējameibu izdareit lobu, un caur tū parōda muna paaicynōjuma bezjēdzeibu, kotra cylvāka paaicynōjuma bezjēdzeibu: dori lobu un bēdz nu ļauna! Jo, lai ļaunais uzvarātu, vajag tikai nikō nadareit.
Jezup, ari tu pīdzeivōji īkšejū ceiņu, šaubas un nadrūšeibu, kaut ari beji saprōteigs, gudrs un Gora pīpiļdeits. Es tevi lyudzu, paleidzi maņ, lai Jezus pīdzymtu munā sirdī caur munu „jā” . Paleidzi maņ saprast jāgu tam, kas ir nūticis munā dzeivē pādejā laikā tai, kai Tu saproti, kod tymseibu un napiļneibu laikā pi tevis atnōce Dīva Dāls.
19. decembris. Īticēt cereibai par spīti cereibai
Jī obi, uzticeigi piļdeidami vysas Kunga bausleibas un lykumus, beja taisneigi Dīva prīškā. Bet jim nabeja bārna… (Lk 1,6)
Tei ir lela tragedija, kod navar byut bārni kaida nu laulōtū naaugleibas dēļ. Lela cilvēciskō tragedija, kura atsakōrtoj daudzōs gimenēs pōri godu tyukstūšim. Voi tei ir Tovas sirds atrībeibas, najyuteibas un aizcītynōjuma zeime pret cylvāku nalaimem? Un na tikai šaida veida tragedija, bet ari daudzas cytas – lelas un mozas: kaida tyvinīka nōve, dorba zaudēšona, aprunas, problemas, aizīšona nu seminara, škēršonōs, voi, kaut vai napylnvērteiba un vīnkōrši nagūds cylvāku acīs. Nagūds, voi vyspōrejō naticeiba Dīva labesteibai un teiša pōrlīceiba, ka konkretū cylvāku ir Dīvs atstōjis. Kōpēc Tu pīļaun, ka šōs nalaimes skar taisneigūs cylvākus, kuri navainojami dzeivoj pēc Lykuma prīkšrokstim? Kōpēc atļaun, ka cyti izasmej nu tim, kurus ir pīmeklējuse nalaime, kurim nav pasaveicis dzeivē?
Bet varbyut man ir jōvaicoj pavysam cytaidi: Nu kurīnes tī problemu skortī gyust spākus deļ tō, lai par spīti vysam varātu uzavest tik navaineigi, atbylstūši vysom bausleibom? Nu kurīnes tim, kuri cīš, ir tik daudz cīna un tik spēceiga ticeiba, nasaskotūt uz tū, kas ar jim nūteik? Jo tys tok ir piļneigi naracionali, bez jāgas. Kōpēc Zaharijs palyka par prīsteri ari turpmōk, nasaskotūt uz pōr jū klōjušūs nagūdu, un lyka Tev upurus? Dareja tū tai, jo tai vajadzēja? Jo vairōk navarēja atsakōpt? Bet varbyut pateišam beja dīvbejeigs cylvāks, pylns ticeibas, kaut ari na bez šaubeišonōs, jo tod, kod jys īraudzeja eņgeli, na uzreiz īticēja, ka jam pīdzims dāls. Dīvs ir īmīļōjis tūs, kuri jam uzticeigi kolpoj, un nasaskota ni uz kaidim lobumim. Kurs kolpoj gon tod, kod vyss nūrit labi, gon ari tod, kod klōjās ļauni. Voi tod nav vysgryušōk kolpōt Dīvam teiši taidā veidā, un cylvāku acīs izaskateit par muļki, jo pats nu tō nikō naīgyusti? Tei ir tik gryuta uzticeiba, bet tei kļyva par tik daudzu svātū liktini. „Jo muni celi nav jyusu celi, un munas dūmas nav jyusu dūmas”.
Un tūmār teiši deļ taidim cylvākim Tu gatavoj sovu atnōkšonu vērs zemes un ļaun Sevi pazeit cytim caur vīnkōršajim cylvākim, caur tim, kuri tic preteji cereibai, bīži vīn caur naizgleitōtim, bez dorba asūšim cylvākim, kurim dzeive ir darējuse pōri, bet kuri nav zaudējuši cereibu. Par spīti vysam un vysim.
Kungs, lyudzu, syuti munā ceļā taidus cylvākus, kai Zaharijs. Pīsaisti mani pi Sevis caur jūs līceibom. Lyudzu, īmōci man izturēt tymā, kas lobs, golvonūkōrt tod, kod par tū byus jōsamoksoj lela cena, kod byus kaut kas jōzaudej. Dōvoj maņ patīsas, varūneigas ticeibas dōvonu leidz pat beigom… Tōpēc ka ari mani Tu esi aicynōjis uz šaidu ticeibu.
20. decembris Dzeiveibas zeime.
Es napraseišu un nakārdynōšu Kungu (Is 7,12)
Es asmu cylvāks. Tys nūzeimoj, ka maņ ir vajadzeigas zeimes, vajadzeiga sveicynōšonōs zeime, vajag izstīptu rūku, laiku pa laikam ir jōapskauj sovs draugs, lai izrōdeit jam sovu draudzeibu… Maņ ir vajadzeigas zeimes, žesti, mimika, lai izrōdeit tū, kū izjyutu: prīku, skumes, nūžālu, dusmes… Bet storp šom vysom ikdīniškajom zeimem ir napīcīšama tei vīna, vyssvareigōkō: taida zeime, kas maņ namiteigi atgōdynōtu, ka munai dzeivei ir jāga, ka bīži vīn palākā monotonumā aizejūšōs munas dzeives dīnas ir ar jāgu, ka munas sirds pukstīnim ari ir sova jāga… Un es uzstōjeigi mekleju. Dīmžāl bīži vīn na tī, kur vajag. Mekleju lītas, personas, nūtykumus un sovūs meklejumūs pōrlīcynoju pats sevi, ka tys ir kaut kas absoluts, piļneigs, kas maņ jau tyuleņ snēgs laimi. Es pīkeru sevi pi dūmom, ka sōcu idealizēt kaidu personu, kaidus materialūs lobumus, kaidu situaciju. Jo es na reizi vīn sev soku: es byutu apmīrynōts, jo maņ byutu tys voi šytys, byutu apmīrynōts, jo īgyutu tō voi cyta cylvāka draudzeibu, byutu apmīrynōts, jo pīdzeivōtu taidu voi cytaidu nūtykumu, un tod es byutu laimeigs. Un tai es mātojūs, maklādams tū idealū zeimi, munu fetišu, kas varātu apmīrynōt munas sirds vysdziļōkōs ilgas.
Un ar pōrsteigumu atklōju, ka muna sirds tūmār meklej kaut kū vairōk. Ka tū navar pīpiļdeit nivīna līta, un nivīna persona, un ka vīnmār muna sirds ilgōsīs pēc kaut kō vairōk. Es atklōju, ka muns ceļōjums magiskōs zeimes meklējumūs, nūvad mani pi mūkom, pi myužeigō namīra sirdī, pi namīra dvēselē, ka muna sirds teik grauzta veļ vairōk un es nūnōku veļ lelōkā apmulsumā, nakai pyrms tam. Tys, kam vajadzēja nest man laimi, dora, ka es jyutūs veļ nalaimeigōks, jo… mekleju ōrpusē. Jo man līkās, ka pateišam muna dzeive nikō nanūzeimoj, ka muna pīdzimšona beja tikai gadejums… Un mekleju ōrpusē, veļ vairōk palelynōdams distanci storp sevi un sovu sirdi. Es aizmērstu, ka Tu tok dzeivoj jymā un maigi čuksti maņ ausī: „Tev byus vyss, kas vajadzeigs, lai byutu laimeigs. Voi tu tū naredzi? Kōpēc tu meklej kaut kaidas magiskas zeimes ōrpus sevis un aizmērsti par tū, ka Es dzeivoju tevī? Jo tu meklej mīru, pīdūšonu, žālsirdeibu, tod īsaskoti sovā sirdī un īraugi, ka tōs tī ir, tikai nadaudz apputējušas, aizmērstas…”
Kungs, voi Tu maņ caur tū grybi pasaceit, ka vyssvareigōkō zeime deļ manis ir muna poša dzeive? Ka es varu uz tū pasaskateit pa jaunam, uz vysom sakōvem un naveiksmem pasavērt pavysam cytaidi, ar Tovom acim?
Kungs, redzi, es stōvu Tovā prīškā nūsamūcejis, navareigs kai bārns. Nūguris nu namiteigim meklējumim ōrpusē, kurls pret sovas poša sirds bolsu, kura maņ atgōdynoj Dzeiveibas vōrdus: „Es asmu Ceļš, Patīseiba un Dzeiveiba… tevī!”
21. decembris. Pasaskateit ar mīlesteibu.
Celīs, muna draudzine, muna skaistule, un nōc šur! (Dz 2,10)
Cik daudz ir dažaidu veidu, kai pasaskateit: kod eju pa īlu, kod tajā pošā dīnā sateiku dažaidus cylvākus, paziņas, dorba bīdrus, tyvinīkus gimenē, kotrs nu jim uz mani skotōs pa sovam. Vīni ar labvēleibu, ar prīku acīs, ar optimismu, cyti ar vīnaldzeibu, reizem kritiski, reizem ar distanci. Bet es tok asu tys pats cylvāks, un dažu stunžu laikā nikas manī nav mainējīs. Un reizem es jyutūs apjucis, jo nazynu, kurs nu šim skatīnim ir patīss. Kū maņ dūmōt par sevi? Voi cytu cylvāku skatīņs parōda patīseibu par mani, voi dreižōk tei ir jūs pošu problemu, ļaunuma un namīra projekcija…? Kurs ir tys eistais un navyltōtais skots uz mani? Kur tū var satikt?
Par laimi maņ ir pīredze, kai uz mani skotōs muni draugi, kuri vīnmār manī īvāroj lobū un skaistū, tōs lītas, kas tik bīži bāg prūjom nu manis poša. Jī saskota manī daudz vairōk lobū īpašeibu, nakai es pats sevī. Jī nakoncentrej uzmaneibu uz tū, kas ir ļauns, nagremdej mani, jo skotōs uz mani ar mīlesteibu un prūt tū īlikt parostā, atklōtā skatīnī. Jī skotōs un vīnmār dūd maņ īspēju, kod maņ godōs izdoreit kaidu pōrkōpumu, jī mani mīrynoj un atbolsta tōlōkajūs centīņūs… Jī atgōdynoj maņ, ka jī maņ tic. Un ar sovim skatīnim jī maņ atgōdynoj tū, ka Tu pyrmais esi pasaskatējis uz mani taidā veidā. Jūs skatīni atspūguļoj Tovu skatīni!
Tys beji Tu, kas pasavēre ar mīlesteibu uz jaunekli. Tu pasavēri acīs sovim mōceklim, atgōdynōdams jim: „Tys nav īspējams pi cylvākim, Dīvam vyss ir īspējams”. Cik bīži myusim ir gryuši pasavērt uz sevi tai, kai Tu pasavēri uz mums. Kungs, cik bīži maņ ir gryuši pasavērt uz cytu cylvāku, īdūmojūt par tū, kai Tu uz jū pasavērsi, kū Tu deļ jō vēlejīs? Bīži es naprūtu pasavērt uz cytim taidā veidā, un… naprūtu tai pasavērt pats uz sevi… Vīnkōrši, ar mīlesteibu, kura nameklej tū, kas ļauns, bet tū, kas ir lobs manī un cytūs.
Kungs, muna sirds ir namīreiga, jo skotōs uz cytim un uz sevi bez mīlesteibas. Dūd maņ jaunas acis, dori, lai munas krāslas pustymsā es īraudzeitu Tovu gaismu. Dori, lai es sovā dzeivē atklōtu Tovu klōtbyutni: maigu un reizem napīviļceigu. Īmōci man īsaskateit Tovōs acīs un atklōt tajōs Mīlesteibu, kura mani ir radējuse un uztur kotru dīnu. Ari šudiņ!
Dariušs Mihaļskis SJ
22. decembris. Svēteigi tī, kuri olkst pēc taisneibas
Jys īvārōja sovas kolpyunes zemeibu… (Lk 1, 48)
Kas ir taisneigums? Maņ ir gryuši atbiļdēt uz šū jautōjumu, jo es taču zynu, nu personeigōs pīredzes, ka vērs šōs zemes taisneibas nav. Cik bīži maņ ir nōcīs pīdzeivōt nataisneibu nu cytu puses, un cik bīži… es pats asmu bejis tai par īmesli caur sovu naobjektivitati, caur nauzmaneibu. Principā es taču grybu lobu gon sev, gon cytim, un tik bīži tys izavērš par ļaunumu. Tik bīži es asmu jēmis vārā sovu taisneibas izjyutu, un tikai sovu! Un kaidā breidī izarōdeja, ka ar tū vīn napīteik. Grybu lobu, bet doru ļaunu. Pēkšni izarōdeja, ka nav pīteikūši ar munu taisneiguma izjyutu, ar taidu munu pōrlīceibu, ka es taču zynu vyslobōk, ka es prūtu izlemt, ka es prūtu atrast pareizu attīksmi: atteiceibōs ar munim tyvinīkim, gimenē, sabīdreibā, gryutōs situacijōs, kur beja napīcīšams pījimt kompliceitu lāmumu, kod nagaideiti atsaklōja skaudeiba nu cytu puses, vēlēšonōs dominēt, kotrolēt situaciju, naudu, sakarus…
Es grybēju vysu izdareit pa sovam. Tōpēc bāgu nu atsateikšonom, nu cīsšonom, nu naizpratnes nu cytu puses. Jo vai tod maņ nabeja tīseibu sajimt lobu attīksmi pret mani, voi naasu peļnejis atzineibu nu cytim, vai prasmi izlemt? Un izarōdeja, ka es asmu pōrsarēkinōjis, jo pasaļōvu tikai uz sovim spākim. Jo beju aizmērsis, ka muna taisneiba nav Tova taisneiba. Ka munas stygas nav Tovas stygas. Ka muna izpratne par kolpōšonu Tev baļsteita vīneigi uz tū, kas ir efekteigs un efektivs, kas nas konkretu atrisynōjumu, ka tei beja munas gudreibas un muna spāka manifestacija, ka tei deve momentalu kompensaciju.
Tōpēc kaut kur dzili sirdī manī vīnmār beja bailes nu cīsšonom, pazamōšonas, pazemeibas. Tys ir kaut kas deļ vōjajim, es dūmōju. Un ar pōrsteigumu atklōju, ka tei tok ir teiši lela spāka zeime. Tys ir vīneigais ceļš vērs zemes, kurs vad uz Tovu Vaļsteibu. Te nav nūzeimes munas personeigajam spākam. Pyrmom kōrtom ir jōbyun pīkrisšonai nu munas puses, lai Tu byutu pyrmajā vītā vysā, un vysam ir jōnūteik tai, kai Tu grybi. Tikai tod var es varēšu atklōt Tovu klōtbyutni, Tovu pīdzimšonu vysōs lītōs, un reizē arī vysas lītas Tevī.
Kungs, naatstōj mani vīnu pošu ar munu īdūmeibu par sovu taisneigumu, ar munu sevis un cytu tīsōšonu. Dūd maņ saprast, kū Tu grybi nu manis! Atver munu sirdi, pīsaskar tai! Dori, lai tei maklātu tikai Tevi, Tevi – klōtasūšu cytūs, tajūs, kurus Tu nūlīc munā ceļā. Mōci mani pasaskateit uz jim pēc Tova taisneiguma māra… Un īmōci mani pasavērt taipat ari uz sevi… Kungs, īvāroj Tovas kolpyunes, Tova kolpa zemeibu!
23. decembris: Tev ir vyss…
Jōs kaimini un radinīki, izdzērduši, ka Kungs jai ir padarejis tik lelu žēlesteibu, prīcōjōs kūpā ar jū (Lk 1, 58)
Dīva Dāla pīdzimšona nav nikas cyts, kai Dīva klōtbyutne cylvāku vydā. Dīvs, kļyudams par cylvāku, Tu tyvojīs mums. Tu vairs naesi kaut kas tōls, naskaidrs, abstraktivs. Tu vīnkōrši nūsastōj myusu vydā, lai īsaskateit myusim acīs, lai uzlikt sovu rūku uz daudzajim sliminīkim un cītējim, lai runōt par Dīvu kai par Tāvu, lai tyvumā uzklauseit tū, kas myusim sōp. Voi var pīpraseit veļ vairōk? Tova žālsirdeiba piļneibā realizejās Tova Dāla atnōkšonā pi mums, pi mums taidim, kaidi asam, Mīlesteibā, kas apsamete uz dzeivi storp mums pīdūšonā, izleigumā, saskaņā, pesteišonā. Kōpēc es mekleju kū vairōk? Kōpēc mekleju sovu laimi kaut kur cytur? Voi tod na tōpēc manī ir tik daudz prīka un tik daudz naapmīrynōteibas, un varbyut pat ryugtuma, cinisma? Bet maņ tok ir vyss, jo man pīdar Tova Mīlesteiba un Draudzeiba? Kai var meklēt veļ kū vairōk? Voi tys nav vyss?
Bet tūmār Tova atnōkšona pi cylvākim napīpiļdeja mesianiskōs, karaliskōs atnōkšonas praseibas: parosts staleits, vīnkōrši un pat nadaudz rupjī goni, tymsums, cyvāku antipatijas, vīsmīleibas tryukums, cylvāku atraidejums un naizpratne… Na tai sagaida Karali, na tai sagaida Mesiju. Bet Tevi tys natraucēja. Jo Mīlesteibai natraucej atraideišona. Tei ir lelōka par munu naizpratni. Jā, Tev sōp muna naizpratne, muni laimes meklējumi ōrpus Tevis, bet Tu tok tik labi zyni munas sirds sōpes, tōs jyutu uzplyudumus, tōs sōpes. Tu vyslobōk saprūti, kas jymā dorōs, pazeisti jū. Tu redzi, cik bīži es nūdoru sōpes pats sev, cik bīži īvainoju cytus un Tevi. Tōpēc Tu atnōc un tōpēc napīvērs uzmaneibu manam „nā”, munai vīnaldzeibai, munam atsolumam. Tu atnōc nakts vydā, lai pats izjustu munas sirds tymseibu. Tu atnōc kai gaisma, cereiba, lobōkas reitdīnas apsūlejums, kai lobō vēsts par munas dzeives jāgu. Tu nōc pi manis taidā veidā, lai es saprostu, ka pat vystymsōkajūs munas sirds kakteņūs var īspeidēt Tova gaisma, un muns tymsums tū naizdzēss. Tu tōpēc nōc pi manis, tycādams, ka es varu pījimt Tovu Mīlesteibu, ka varu tū padareit par munas dzeives centru. Tik ļūti Tu tici maņ.
Kungs,Tu nōc pi manis, lai pavēsteit maņ, ka man ir vyss, ka man pīdar Tovas mīlesteibas piļneiba, ka man nav jōmeklej laime kaut kur tōli, ōrpus sevis, cytūs cylvākūs un lītōs. Tu nōc, jo tici maņ, kai nivīns cyts… Un taidā veidā atgōdynoj maņ, ka navar ticēt Tev, natycūt pats sev.
24. decembris: Dīva Pīdzimšona
Lai ir slaveits Kungs, Izraeļa Dīvs, ka žēleigi apraudzēja un atpērka sovu tautu (Lk 1,67)
Kungs, bet tys jau ir šudiņ? Jā, šudiņ! Es jau vairs navaru saceit, ka gaidu Tevi, ka mēginoju Tevi atrast. Tys jau ir šudiņ! Tu pats nōc pi manis un nagaidi, kod maņ izadūs izleidzynōt vysas munas stygas, ka maņ izadūs atrisynōt vysas problemas, vysas sarežgeitōs situacijas. Tik daudz veļ manī napiļneibu, reizem varbyut pat naīredzēšonas, nadabiskuma. Tev tys natraucej un Tu uzatici maņ, saceidams: „Nauzatrauc! Pasaver, tys ir šudiņ. Tys asmu Es! Atdori sovas acis, izstīp rūkas – Es asmu ar tevi. Es nōku, lai apcīmōt tovu sirdi un lai tevi atbreivōt nu tō, nu kō tu pats nikod naspēsi sevi atbreivōt: nu tova egoisma, nu tovas nauzticeibas sev, nu uzaticēšonōs un autentiskōs mīlesteibas uz sevi, kuru tu esi peļnejis. Redzi, Es nōku bez tova īlyuguma, es šudiņ pīdzimšu tovā sirdī. Voi tod tu nasaprūti, ka jo jau es te grybu tevi satikt, tod tys nūzeimoj, ka tu esi Munas mīlesteibas cīneigs?! Varbyut ir vērts riskēt un pamest vysu: napabeigtu atsagrīzšonu, jo pasaļōvi tikai uz sovim spākim; napīdūdamas situacijas, cylvākus, kuri Tevi arvīn aizskar. Riskej! Atstōj vysu Maņ un atļauņ Man pīdzimt tovā sirdī! Tōs ir Munas vīneigōs ilgas!
Voi saprūti, kas šudiņ var nūtikt tovā sirdī? Tik daudzu sīvīšu un veirīšu sirdīs vysā pasaulē?! Padūmoj par tū. Voi tu tū grybi? Jo nā, tod tys nikas, tikai pasoki Maņ tū. Es īvārōšu vysu, pat tovu atraidejumu. Es vīnmār stōvēšu pi tovas sirds durovom un gaideišu, cikom tu Maņ tōs atvērsi, lai Es varātu īīt un vakariņōt kūpā ar tevi, lai varātu lauzt ar tevi mīlesteibas, mīra, uzticeibas un draudzeibas maizi.
Nav svareigi, kū tu šudiņ jyuti. Lyuk, es stōvu pi tovom durovom un klauveju. Es grybu daleitīs ar tevi Mīlesteibā. Es grybu lauzt Maizi kūpā ar tevi. Pasaver pats un pasaklausi… (Breivs tulkōjums nu D.Mihaļska SJ rekolekcijom Adventa laikam)
lvs_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn lvs_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn lvs_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn lit_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn fon_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn lim_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn