Parostō liturgiskō laika 13. svātdīne
Jezus Sirds, myužeigū pasauļa ilgu mērkis, apsažāloj par mums!
Jezus Sirds, voldi munā dvēselē! Munā dzeivē ir jōbyun mērķam, uz kuru es varātu nanūgurstūši tīktīs, apsazynojūt, ka šys mērkis ir drūšs, namaineigs un pastōveigs.
Kotrs laiceigōs dzeives mērkis ir nīceibu nīceiba, jo laiceigō dzeive ir pōrejūša. Tūtīs tod, kod es vēlejūs patikt Tev, kod es tīcūs pēc tō, lai Tu, dīviškeigō Sirds, byutu muna vīneigō mīlesteiba, tod šys mērkis dūd spāku ceiņai un pošaizlīdzeibai, un līk veļteit tam vysas sovas pyules. Dīviškeigais mērkis dōvoj munai dzeivei un pyulem dīviškeigu vērteibu.
Jezus Sirds, Tu esi muns vīneigais mērkis!
Jezus Sirds, pesteišona tim, kas uz Tevi cerej, apsažāloj par mums!
Deļ kō es dzeivoju, pyulejūs, cīšu? Vyss, kū es pīdzeivoju, mani tyvynoj pi mērķa, un šys mērkis, kura dēļ ir vērts pyuleitīs un cīst, ir myužeigō dzeive. Es grybu napōrtraukti tīktīs uz šū vīneigū sovas dzeives mērki un tō sasnēgšonai pīlikt vysas napīcīšamōs pyules. Sova vōjuma dēļ es bīži ļaunūs mozdūšeibai un naspākā nūlaižu rūkas. Bet Jezus zyna vysas munas vōjeibas, tōpēc Jys atver maņ Sovu Sirdi un klusi čukst: „Nasabeisti, pasaver Munā Sirdī, tī tu gyusi pesteišonu.”
Dīviškeigō Sirds, es grybu Tevī mōjōt un piļneibā Tev uzaticēt!
Jezu, muna myužeiba ir Tovōs rūkōs, maņ nav nu kō beitīs. (Nu grōmoteņas „Maija un jūnija dievkalpojumi”).
PŌRDŪMOM
Nōve ir zaudējuse sovu spāku.
„Tova ticeiba tevi izglōbe, ej mīrā.”(Mk 5,34)
Svātī Roksti vairōkas reizes nūlīk mums prīškā augstōkū breinumu, kas izdareits ar Dīva spāku: pīceļšonu nu myrūnim. Pesteitōjs pajēme pi rūkas Jaira meitu, un jei pīsacēle, kaut gon jau beja pagōjušas vairōkas stuņdes nu jōs nōves. Nainas atraitnes dālu jau nese ōrā nu piļsātas uz apbedeišonas vītu, un jys augšancēlēs pēc Jezus Kristus pavēles, jo Jys apsažālōja par mōtes sirdssōpem. Pesteitōja draugs, Lazars, na tikai nūmiris, bet jau sōcis sasadaleit, Kunga pasaukts, izgōja nu kopa.
Vysi šī breinumi myus pōrsteidz, bet vīnlaiceigi ari dūd cereibu uz myusu augšanceļšonūs un myužeigū dzeivi. Nōve zaudej sovu spāku – atsaklōj palōveiba uz goreigū atdzimšonu.
Naizmārojami spēceigōka par cylvāka mīlesteibu ir myusu dabasu Tāva mīlesteiba! Sovā aprūbežōteibā cylvāks naredz ni vysmozōkū cereibas stareņu, bet bezgaleigō, naīrūbežōtō Dīva mīlesteiba nūsalaiž vysdziļōkajā bezdibinī, meklej vysā izplatejumā vysu būjā gōjušū, bezcereigi sausū un myrušū, lai tu atdzeivynōt! Spitaleigī, apsāstī – vysi ir atrosti, vysi paaicynōti, pret vysim ir pastīptas Pesteitōja rūkas, deļ vysim pi Jō ir dzīdynōšona, pīdūšona, myužeigō dzeive. Sagrautō Jeruzaleme, kurā napalyka akmiņs uz akmiņa, - ari par tevi raudōja Pesteitōja mīlesteiba, un ari tu vari ar Jō spāku atdzimt un atmirdzēt jaunōs Jeruzalemes gaismā! Dīvam vyss ir īspējams, un ticeiba uzvar kotru izmysumu.
Muna dvēsele, nikod nazaudej cereibu par tev radnīceigu dvēseļu pesteišonu. Nauzskoti tōs par pazudušom, lai cik sausas un myrušas tōs tev lyktūs, - mīļoj tōs ar dzeivynojūšū mīlesteibu, sasyldi jōs Tōs Žālsirdeibas vōrdā, kurai ir dūta vara tōs atdzeivynōt un atjaunōt. Un lyudzīs par tū, lai tōs klauseitūs Dīva vōrdu. Acimradzūt, tys īspējams ari pat pi vysizkoltušōkajim kaulim, jo jau Kungs tū ir pavēlējis, un Dīva vōrda paklauseišona ir pyrmolūts vysai pōrejai breineigajai pōrsavērsšonai.
Kungs navar izglōbt cylvāku pret jō grybu. Kristus izglōbe tikai tūs, kuri paklausēja Jō bolsam, bet pōrejim pōrmete tū, ka jī nadzērd ar ausim un nasaprūt ar sirdi, lai Jys varātu tūs izdzīdynōt. (Nu grōmotas „Kotra dīna – Dīva dōvona”)
***
Šudiņ dzērdējam Svātū Rokstu lasejumu par divim breinumim: par sīvītes izdzīdynōšonu un par nūmyrušōs meitines augšanceļšonu. Un kotru reizi, kod dzēržam šūs stōstus, maņ līkās, ka myusu vysu sirdis pīpylda taidas pateiceibas jyutas, taids prīks par tū, ka kaidreiz, kod myusu Dzeivais Dīvs, lelais un varenais dabasu Kungs, kai vīnkōršs cylvāks staigōja pa zemi, Dīva mīlesteiba un žālsirdeiba tik maigi un tik ījyuteigi īsadzilinōja kotrā cylvāku vajadzeibā: gon izsolkumā, gon slimeibōs, gon nōvē, gon grākā. Un mums bīži vīn līkās, ka tī laiki jau seņ pagōjuši, ka tagad vairs nikas taids nanūteik; bet mes te ļūti moldamēs.
Pyrmom kōrtom, pateišam, pa vysu zemi Kristus vōrdā reizem arvīn teik izdzīdynōti cītūšī, slymojūšī cylvāki. Daudzreiz godōs redzēt, kai kaida nadzīdynojama slimeiba nasaprūtamā veidā pazyud poša nu sevis, un cylvāks otkon ir vasals, dzeivs, spāka pylns. Bīži nūteik ari tai, ka ar šaidu izdzīdynōšonu bez mīsas slimeibas teik nūjimts nu cylvāku acim kaut kaids pleivurs, aizsags, un jī īrauga tū, kū agrōk nabeja spējuši īraudzeit: bezgaleigōs, naizmārojamōs Dīva mīlesteibas vaigu un jūs sasnāgušū Dīva spāku.
Un ūtrkōrt, šī vēstejumi myusim stōsta ari par tū, ka tys vyss piļneigi varātu turpynōtīs ari myusu vydā: na vīnmār mīseigi, bet goreigi, un tys ir vyssvareigōkajā, vysnūzeimeigōkajā – cylvākā, jo vīn mes nūtycātu tai atbiļdeibai, kuru Pesteitōjs myusim ir uzticējis vysā pasaulē un atteiceibā uz vysu.
Pīsaskarsim kotram nu šim gadejumim atseviški:
Jairs beja na tikai satraukts, bet pōrdzeivōja ari dziļas dvēseles sōpes un šausmas, jo myra jō mozō meita. Kristus ocumirklī atsasauce uz jō goreigajom cīsšonom un uz jō vajadzeibom: Jys atstōja vysu, ar kū beja nūsadorbōjis, lai ītu pi jō… Kaidā Evaņgelija vītā Pesteitōjs mums soka: Es jums devu pīmāru, kai dzeivōt, lai jyus sekōtu šam pīmāram… Un šys ir pyrmais: īraudzēji vajadzeibu, sadzērdēji dvēseles sōpeigū paleigā saucīni, uzzynōji par tū – ej, atstōjūt vysu, kū tu esi darējis sevis lobā: sarunas, laseišonu, atpyutu, it kai pošu vajadzeigōkū, tōpēc ka tu esi kaidam vajadzeigs – ej…
Un Kristus gōja; Jys nūnōce Jaira nomā, bet tī jau gulēja myrušō meitine; un vysi zynōja, ka jei jau ir myruse, un sacēja: Kōpēc Tu atnōci? Mes tok zynam, ka Tu vairs nikō navari izdareit!… Tik bīži tai nūteik, na kaut kur, bet myusu apkōrtnē – cylvākam ir goreigōs vajadzeibas, un kaut kas gryb par jū pasaryupēt; bet cik bolsu jam soka: „Deļ kō? Voi tod tu naredzi, ka te vairs nikō navar paleidzēt, ka šū cylvāku tu tik un tai naizlobōsi? Cik gon godus tev byus jōsapyulej pi jō, cikom tu saprassi, ka tys vyss ir navajadzeigi un bezjēdzeigi?”
Taipat sacēja ari Kristum: Kōpēc Tu atnōci? Kū gon Tu dūmoj dareit? Meitine tok ir nūmyruse! Mes tū nūteikti zynam, drūši zynam!… Un Kristus pascēja breineigus vōrdus: „Jei nav myruse, jei tikai guļ, jōs dvēsele ir aizmyguse…”
Tū pošu varātu saceit par tim naskaitamajim cylvākim, kurus mes sateikam un par kurim mes dūmojam, ka jymūs ir miris vyss: jyuteigums, ciļvēciskums, vyss, kas cylvākā ir skaists, un jam atlīk tikai eksistēt myusu vydā. Tod atcerēsimēs Pesteitōja vōrdus: „Šys cylvāks nav miris – tikai īsasnaudis; ir aizmyguse, sastynguse jō dvēsele; bet jo vīn Dīvs pasceis Sovu dzeivū vōrdu – tei pasamūss!…”
Un šū vōrdu mes asam aicynōti pasaceit, un nivīns cyts. Cikom cylvāks pajims sovōs rūkōs Evaņgeliju un izdzērdeis runojam Pošu Pesteitōju, var paīt ilgs laiks, tōpēc ka tys vyss ir uzraksteits, īspīsts, bet nav dzeivs cylvākam, kurs veļ nav saticis aci pret aci dzeivū Kristu. Bet, kod šūs pošus vōrdus, kas dūmōti jam, pasceis nu sovas satrauktōs sirds dziļumim, nu asiņojūšōs sirds, nu dzeivōs leidzjyuteibas kaids cyts dzeivs cylvāks, vīns nu mums, un pōrlīcynōs jū ar sovu leidzjyuteibu, ka Dīvs ir mīlesteiba, tod taids cylvāks ari var atsadzeivynōt…
Naklauseisim nivīnu, kurs mums soka: Kōpēc tu traucej Dīvu – jei tok ir myruse! – Nav tīsa!
Veļ kū grybu saceit: bīži vīn storp tim, kurim ir vajadzeiga goreigō paleidzeiba, ir cylvāki, kuri nav pīroduši pi bazneicas, nav pīroduši pi tō, kai tajā izaturēt, kai tajā dorbōtīs, cylvāki, kuri laužās pi Dīva pa napīrostim, varbyut pat pa cytim napījemamim celim – kai tei asiņojūšō sīvīte, kura ļaužu pyulī pīsaskōre Pesteitōjam. Jōs reiceiba tymūs laikūs beja napīļaunama, jei it kai apgōnēja Jezu ar sovu pīskōrīni. Un Pesteitōjs jai sacēja: „Tova ticeiba tevi izglōbe!…”
Cik gon ļūti myusim vysim vajag sorgōtīs, lai, leidzeigi farizejim, rokstu mōceitōjim, myrušū burtu kolpim, napasaceit cylvākam: „Tovu vajadzeibu paturi pi sevis, jo jau tu navari pīīt pi Dīva un pi mums tai, kai pīsanōk; kai gon tu uzadrūšynoj izalauzt pi Dīva ar myusu parodumus tik apvainojūšim pajēmīnim?”
Lyuk, kaidas pōrdūmas maņ radeja šī divi stōsti: prīka pylnu pateiceibu Dīvam, sirds gaviles par Jū un styngrs breidynōjums, ka na par veļti Kristus mums deve pīmāru, lai mes tam sekōtu, lai nu tō mōceitūs, kai satikt tūs, kurus gudrī un pīredzējušī jau uzskota par myrušim; un kai vajag izaturēt pret tim, kuri izmysumā laužās pi Dīva pa myusim napīrostim celim… Īsamōceisim šū sekōšonu Kristus pīmāram, un tod myusu vydā pateišam vaļdeis Kristus gors. (Tulkōts nu krīvu vol. izdūtōs grōmotas „Dīva Tāva un Dāla, un Svātō Gora vōrdā”- Surožas metropolita Antonija sprediķi)
Nasabeisti, tikai tici.
Myus pōrsteidz sinagogas pōrzinis Jairs, un ari sīvīte, kura vēlejās pīsaskart kaut vai tikai Kristus apmetņam. Tys ir tai, jo kotra sasatikšona ar cīsšonom un dzeivōs ticeibas līceibu nivīnu naatstōj vīnaldzeigu.
Kotrs cylvāks beistās nu cīsšonom. Un myusim ir ari tīseibas beitīs – teiri ciļvēciski beitīs, jo ari Kristus pyrms cīsšonom sajuta bailes un uztraukumu. Jemūt vārā Dīva Personu, Jō Mīlesteibu un Gudreibu, ir jōsoka, ka cīsšonas atnōce vālōk, preteji Radeitōja grybai un plānim. Tōs dreižōk ir pošu radeibu izraiseitas – naparadzātas, nagaideitas tōs rodōs nu radeibu naīrūbežōtōs breiveibas.
Kaidreiz redzēju svaigi uzgleznōtu portretu, pa kuru beja pastaigōjis kaķis, atstōjūs sovas pādas un iznycynojūt mōkslinīka dorbu. Šōs kaķa pādas beja kai gleznā īcērstas bryuces. Taipat ir ari ar cīsšonom. Kaidā dīnā voi naktī, pēc Dīva paveiktō lelō radeišonas dorba, atnōce cylvāks, kuru īkārdynōja Ļaunais, atstōjūt jymā sōpju un cīsšonu pādas, atstōdams jymā dziļas rātas. Nav īspējams cytaidōk izskaidrōt cīsšonu nūslāpumu, kai tikai pījemūt patīseibu par pyrmdzymtū grāku un tō naizmārojamajom sekom.
Gudreibas Grōmotas autors, Svātō Gora īdvesmōts, atzeist: „Nōve īnōce pasaulē caur ļaunō gora skaudeibu, jo Dīvs nav radējis nōvi un nasaprīcoj, ka dzeive īt būjā”(sal. Gudr 1, 13; 2, 23). Šei cīsšonu un grāka nūslāpuma saisteiba nav tikai mehaniska, tei nafunkcionej tikai pēc principa: īmeslis un sekas, bet tai ir daudz dziļōkas saites ari ar cytom radeibom. Tōpēc, jo mes doram ļaunu, grākojam, tod na jau uzreiz kaut kur pavysam navaineigs bārns saslims ar leikemiju. Bet muns grāks izjauc Radeitōja īcarātū kōrteibu un harmoniju.
Cīsšonom pošom par sevi nav nikaidas jāgas. Kristam ir jāga! Un tys jau ir pavysam kas cyts: na cīsšonom, bet krystam ir jāga. Tom cīsšonom, kuras Kristus pōrcīte uz krysta, ir sova dziļōka nūzeime. Jys, Jezus Kristus, ir varenōks par Ļaunū; tikai Jys sekmeigi iznycynoj sātana „dorbus” un atsaklōj kai dzeives un nōves valdnīks!
Kristus soka: „Nasabeisti, tikai tici!” Bet tam vajadzeiga ticeiba, spēceiga ticeiba, dziļa ticeiba, kas pōrsteigtu pošu Kristu. Atbyldūt uz slymōs sīvītes pīskōrīni, Jezus aplīcynoj: „Tova ticeiba tevi izglōbe”.
Ticeibas gaismā kotras cīsšonas var izmontōt rodūši. Un tod var saceit, ka cīsšonas ir žēlesteiba. Krysta gaismā vaj pījimt cīsšonu tymsu, un tod ari tymsa pōrsavērss par gaismu. Šaidā nūzeimē Kristus nōk sovā Bazneicā ar sliminīku sakramenta dōvonu. Šajā sakramentā cīsšonas teik apvīnōtas ar Kristus pestejūšajom Cīsšonom, Nōvi un Augšanceļšonūs!
Kristus mums paleidz ar Sova Gora spāku, lai myusu spāks un styprums mīsas vōjumā, cīsšonōs un slimeibā, sakrūpļōteibā un vīntuleibā tyktu pylnveidōts. Lai mes, sludynōdami krystā pīkoltū Krystu, kurs pasauļam ir muļkeiba un īļaunōjums, bet deļ mums spāks un gudreiba, kūpā ar Jū nastu uzvaru. Voi gon Tys, Kurs ryupejās par dabasu putnim un teiruma lilijom, vara aizmērst par cylvāku, kuru Jys ir radējis pēc sova vaiga un leidzeibas?
Kaidu reizi, kod apmeklēju slimneicu, vīns nu slimnīkim, kurus apmeklēju, maņ atsavodūt, sacēja: „Vēleju jums veseleibu, un nikō vairōk. Ka tik veseleiba byutu.” Ilgi dūmōju par tū, un nagrybu, lai maņ vālātu tikai veseleibu…un vairōk nikō. Reizem fiziski vasali cylvāki ir tik slymi un salauzti gorā, ka jī nastōv ni tyvu tim, kurus ir pīveikušas slimeibas, kuri ir ni ar kū naīvārojami un „bezvērteigi” pasauļa ocu prīškā.
Un kai dūmojat jyus: voi pateišam pīteik vēlēt tikai veseleibu un vairōk nikō? (Pr.R.Kempnijs)
Vatikana radio ziņoj:
Svētdien pāvests apmeklēja San Džovanni Rotondo svētnīcu, kur glabājas arī svētā tēva Pio relikvijas. Benedikts XVI svinēja Svēto Misi, tikās ar slimniekiem, kas mīt blakus svētnīcai uzceltajā slimnīcā, kā arī ar svētnīcas personālu un vietējo klēru. Pagodinājis tēva Pio piemiņu pie viņa kapa, pāvests celebrēja svēto Misi svētnīcas sakrālajā laukumā.
Svētās Mises homīlijā, pāvests atsaucās uz Evaņģēlija fragmentu par to, kā Jēzus aptur bangojošo vētru, kas plosās jūrā. Jūra Svētajos Rakstos ir draudošs, haotisks un destruktīvs elements, par kuru ir vara tikai Dievam Radītājam. „Tomēr pastāv cits spēks, kas vada pasauli,” teica pāvests. Tas spēj pārveidot un atjaunot radības. Šis spēks ir Kristus mīlestība. Tātad, tas nav kosmisks spēks, bet gan dievišķs, transcendentāls. Tas darbojas visumā, taču pati par sevi Kristus mīlestība ir „cita veida” mīlestība. Šo transcendentālo citādumu Kungs ir parādījis savās Lieldienās, sava izvēlētā ceļa svētumā, lai mūs atbrīvotu no ļaunā varas.
Pāvests paskaidroja: „Cēlais, bangojošās jūras nomierināšanas žests ir Kristus kundzības zīme pār negatīvajiem spēkiem un tas liek domāt par Viņa dievišķību. „Kas ir tas – izbrīnīti un satraukti vaicā mācekļi, kam pat vējš un jūra paklausa?” (Mk 4,41) Viņu ticība vēl nav stipra, tā tikai veidojas. Uzticība vēl jaucas ar bailēm. Jēzus paļaušanās uz Tēvu tomēr ir pilnīga. Šī mīlestības spēka dēļ Viņš var gulēt vētras laikā, juzdamies pilnīgi drošs Dieva rokās. Taču pienāks brīdis, kurā arī Jēzus izjutīs bailes un satraukumu: kad nāks Viņa stunda, Viņš izjutīs uz sevi visu cilvēces grēku smagumu, kas kā milzīgs vilnis grasās pārlieties pār viņu. Šī patiešām būs briesmīga vētra. Tā būs nevis kosmiska, bet garīga. Tas būs pēdējais, galējais ļaunuma uzbrukums Dieva Dēlam.”
Pāvests teica, ka arī šai stundā Jēzus nešaubījās par Dieva Tēva varu un Viņa klātbūtni, neraugoties uz to, ka Viņam pilnībā bija jāpieredz attālums starp naidu un mīlestību, starp meliem un patiesību, starp grēku un žēlastību. Viņš šo drāmu izdzīvoja īpašā veidā, sevišķi Ģetzemanē, bet vēlāk arī savā krustaceļā, līdz pat nāvei. Tai brīdī Jēzus bija viss viens ar Tēvu, pilnīgi atdevies Viņam. No otras puses, būdams solidārs ar grēciniekiem, viņš bija atšķirts no Tēva un jutās it kā Viņa atstāts.
Pāvests teica, ka šo Jēzus pieredzi ir izbaudījuši arī daži svētie. Viens no viņiem ir tēvs Pio no Pjetralčinas. Stigmāti, kas iezīmējās viņa miesā, viņu intīmā veidā vienoja ar Krustā sisto un Augšāmcēlušos. Tēvs Pio saglabāja savas dabiskās dāvanas, arī savu temperamentu, taču visu viņš veltīja Dievam, kurš viņu varēja brīvi izmantot, lai turpinātu Kristus darbu: lai sludinātu Evaņģēliju, piedotu grēkus un dziedinātu slimos miesā un garā.
Svētais Tēvs turpināja: „Tāpat kā Jēzum, arī tēvam Pio īstā, radikālā cīņa bija jāveic nevis pret redzamiem ienaidniekiem, bet pret ļauno garu. Vislielākās „vētras”, kas viņu apdraudēja, bija dēmona uzbrukumi, pret kuriem viņš aizstāvējās ar „Dieva ieročiem”, ar „ticības vairogu” un „Gara zobenu, kas ir Dieva Vārds” (Ef 6,11.16.17). Palikdams vienots ar Jēzu, viņš savā redzeslokā vienmēr paturēja cilvēka drāmas dziļumu, tāpēc viņš ziedoja sevi un savas ciešanas, un prata sevi izmantot slimnieku dziedināšanai un viņu ciešanu atvieglošanai. Vadīt dvēseles un atvieglināt ciešanas – tā var īsumā aprakstīt svētā Pio no Pjetralčinas misiju.”
Benedikts XVI piebilda, ka tēvs Pio mudināja iet svētuma ceļu ar savu piemēru, vienmēr norādīdams, ka uz svētumu ved lūgšana un tuvākmīlestība. Homīlijas noslēgumā pāvests pakavējās pie katras no tām un norādīja, ka šodien tām būtu jāpievērš katra ticīgā uzmanība, jo īpaši sekularizācijas uzmācības priekšā.
ZIŅŌJUMI
29.junijs – sv. apostolu Pītera un Pōvula svātki – sv. Mises Aglyunā plkst. 10.00;12.00;19.00
5. julijs – sv. Mises Aglyunā plkst. 10.00; 12.00; 19.00. Bērzgalē – plkst. 9.30; Rušyunā –11.00
Nu 3. – 5. julijam Krōslovā nūtiks Rēzeknes - Aglyunas diecezes Jaunīšu dienas. Jaunīšu dīnu devīze ir izvālāta atbylstūši pošreizejai situacijai valstī, kod goreigō krīze lelā mārā ir veicynōjusi ekonomiskū krīzi: „Meklejit vyspyrms Dīva vaļsteibu un Jō taisneibu, un vyss [pōrejais] jums tiks pīlykts klōt.” (Mt 6, 33)
Jaunīšu dīnu daleibnīku reģistracija 3. jūlijā nu plkst. 15.00. Jaunīšu dīnu atklōšonas sv. Mise 18.00.
ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn unk ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn lvs_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn lvs_Latn lvs_Latn lvs_Latn lvs_Latn lvs_Latn lvs_Latn lvs_Latn lvs_Latn lvs_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn