2005. goda 2. febraļs
Uorā šmuks snīgs. Vyss bolts i stuov iz zoru, sasnidzs lānai i mīreigai. Reali šmuki, ka nabyutu tik nūdruoztai, varātu saceit, ka kai puosokā, a niule juosoka, ka ir kai dzeivē. Tik dzeivā dzeivē, ka dzeivuot prīca.
Cikom rakstieju referatu, pruotā izzibsnēja dūma. Pat jūceigi, kai pruots struodoj. I cik pruotu cylvākam ir. Paraleli es tok veļ iežu i nadūmuoju, kai kimūsu dalikt pi mutis. Atsajiedžu tik tod, kod kruška beja tukša i peirāgs apāsts. Es tok tū darieju, na jau kaids cyts, a munā apzinē nav ni minota nu iešonys. Nu raksteišonys jau ari it kai nā, tikai rezultats. Nā, tys ir tik iņteresnai – kai pruotā vyss nūteik paraleli. Dūmys skrīn mudruok par tekstu.Īguoduoju sātu. Ka maņ cīši pateik byut sātā. Tī ir muna sakne. Kod nadūmoju par stumbru, zorim, lopom i taidā gorā, tod nav ni vainis. A tei pruotā īskriejušuo dūma ir eisa: “Dzeive ir stihiska nalaime, kas pīmeklej reizi myužā. Par laimi tys ir puoreimūši.”
Pat nazynu, kas tys ir i kū par tū dūmuot. Taipat kai godu četrpadsmit vacumā rakstieju: “Tik sasodīti garlaicīga dzīve, ka mirt ir sensācija” i veļ vydsškolā: “Reizēm no dzīves nav izejas citas kā vienīgi nāve. Reizēm izeja vienīgā – dzīvot.”, a saprotu tik piec desmit godu. Ka vyspuor asu saprotuse.
Varbyut ostoņdesmit godūs itim vuordim byus cyta dūma, a tei četrpadsmitgadeiguo meitine jau jū ir zynuojuse, tik nav muociejuse izdūmuot da gola. Kai cytaiž jei zynuotu raksteit. Jei poša tok tod byus vaca. Tok jei nabeja vaca, kos pasacēja tūs vuordus.
ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn ltg_Latn