(CNN) Det är dags för ledare i Israel och USA att avbryta sitt krig mot förolämpningar innan de orsakar allvarliga, bestående skador.  På väg in i premiärminister Benjamin Netanyahus tal på tisdag till en gemensam kongresssession, bör båda sidor omedelbart gå med på en vapenvila. Talet i sig är ett fruktansvärt misstag.  Att arrangera det utan föregående samråd med Vita huset var inte bara en skymf mot Barack Obama utan mot själva ordförandeskapet. Man skulle ha trott att Netanyahu efter allt uppror skulle ha fångat en "kall" och skjutits upp, men nu när han planerar att gå vidare, borde han åtminstone ge en uppmätt, tankeväckande adress -- inte ladugårdsbrännaren som han är känd för.  Men låt oss vara tydliga: han förtjänar också en respektfull utfrågning i kongressen från båda sidor av gången. Här i Amerika såväl som i Israel delas skulden för de försämrade förbindelserna. Denna konflikt började på en personlig nivå. De nära Obama och Netanyahu säger att de två männen tog en omedelbar motvilja för flera år sedan och har sedan dess nedstigit till att avsky varandra. Obama, säger de, betraktar Netanyahu som envis, bombastisk och vårdslös. Netanyahu ser Obama som svag, opålitlig och priggish. Obama-teamet anklagar också Netanyahu för att ta sin kongresstal för att samla israeliska väljare bakom honom i val om två veckor - Bibi som Churchill står upp mot nazisterna -- medan Netanyahus team är övertygad om att Obama är desperat efter ett avtal för att bränna hans arv -- Nobelpristagaren som förde fred. Var och en tror att den andra äventyrar världens framtid och var och en har låtit sina topplöjtnanter angripa den andra i pressen. Men under de senaste månaderna har det som började som personlig motvilja fördjupats och vidgats till en allvarlig splittring över det bästa sättet att avvärja Irans aggressiva strävan att bli en kärnvapenmakt.  Det iranska hotet har länge varit plågsamt; tidigare försvarsminister Bob Gates berättade en gång för mig att det var det svåraste problemet han såg i nästan ett halvt sekel tjäna framstående tjänst i nationell säkerhet.  Det finns inga uppenbara lösningar som är godtagbara för viktiga parter. Obama-administrationen anser att ett kompromissavtal med Iran som begränsar - men inte nedmontering - dess kärnvapenkapacitet är bättre än att ha pågående samtal faller sönder, riskerar en väpnad uppgörelse.  Regeringen i Netanyahu tror att det avtal som Obama verkar redo att acceptera kommer att låta Iran så småningom vrida sig fritt och bygga en bomb. Sanningen är att det finns förtjänster för båda åsikterna -- och djävulen här är inte bara i detaljerna utan i själva strukturen av en överenskommelse.  Som Obama tror, är en förhandlad uppgörelse mycket bättre än ett möjligt krig eller lära sig att leva med ett kärnvapen Iran. Men vad som är oroväckande inte bara för Israel utan för andra amerikanska vänner i regionen - och det med rätta - är att USA och dess partner i förhandlingarna med Iran (Ryssland, Kina, Storbritannien, Frankrike, Tyskland) har gjort upprepade eftergifter för att få en iransk underskrift utan att få stora eftergifter i gengäld. Tänk på följande: USA och Israel började förhandla offentligt och sade att Iran helt och hållet måste avveckla sitt kärnvapenprogram i utbyte mot att bestraffa ekonomiska sanktioner mot Teheran.  Läckage sedan dess har visat att USA nu är villigt att acceptera fler och fler centrifuger i Iran - 6 500 enligt senaste räkningen. Washington och Tel Aviv talade en gång om ett avtal som skulle pågå i minst 20 år. Enligt de senaste läckorna kan avtalet bara täcka tio år och sedan ge iranierna en chans att bryta sig loss.  Detta är bara början på en lång litany av skillnader. Till försvar för amerikanska kompromisser gör utrikesminister John Kerry ett övertygande påpekande att en tillfällig överenskommelse som nåddes för 18 månader sedan med kompromisser har fungerat mycket bättre än kritiker har medgett, och därför förtjänar de som nu ligger vid bordet en fördel av tvivel. Men administrativa kritiker har också rätt när de hävdar att Obamas administration verkar satsa på att en avskyvärd regim som sponsrar terrorism över hela Mellanöstern plötsligt kommer att byta plats och bli en partner för fred om bara några år. Förr i tiden har amerikanska och israeliska ledare ibland haft dåligt blod och ändå gjort betydande framsteg.  President Jimmy Carter kunde knappt stå israelisk ledare Menachem Börja men de och egyptiska president Anwar Sadat formade Camp David-avtalen 1978. Trots ibland bittra ord under Israels senaste damm-up med Hamas - särskilt riktad av Israel mot sekreterare Kerry - såg Obama till att Israel fick bra leveranser militärt, särskilt med Iron Dome missilförsvaret som räddade oräkneliga israeliska liv. Men dagens spricka verkar mycket farligare.  Den är inte bara personlig utan väsentlig och kommer vid en tidpunkt då kaoset sprider sig över Mellanöstern.  Israel bör komma ihåg att Amerika är sin bästa vän i en värld där antisemitismen återigen höjer sitt avskyvärda huvud.  Förenta staterna bör inse att ett kärnvapen Iran skulle kunna innebära en omedelbar förintelse för Israel. Amerika har också arabiska vänner i Mellanöstern som har viktiga intressen här - vänner som Saudiarabien som, om ett avtal är svagt, kommer att känna sig tvingade att jaga sin egen bomb och släppa lös en dödlig kapprustning. Detta är ett ögonblick som kräver att ledare i både Israel och USA sänker sina röster, tar sina meningsskiljaktigheter inomhus och börjar återställa trasiga förtroendeband.  I privata samtal, de bör arbeta hårt hitta sätt att överbrygga skillnader mellan dem, börjar med kreativa förslag kommer nyligen från veteran amerikanska diplomater. Dennis Ross, till exempel, hävdar att om USA i hög grad skulle kunna stärka en inspektionsregim -- ett mycket större team som skulle kunna gå var som helst, när som helst i Iran -- och kunde införa i lagstiftningen att iranska kränkningar kommer att medföra militära åtgärder, skulle det gå långt mot att dämpa oppositionens rädsla.  Martin Indyk föreslår att USA, på grundval av idéer som antogs av president Clinton i Mellanöstern förhandlingar för 15 år sedan, skulle kunna ingå ett formellt fördrag med Israel, som röstades om av kongressen, som skulle ge en amerikansk "kärnkraftsgaranti" till Israel i händelse av en iransk utbrytning. Kort sagt, ögonblicket är ödesdigert men inte hopplöst.  Det som uppenbarligen behövs är en vapenvila.  Minister Kerry verkade peka åt det hållet söndag, när han sade att Netanyahu är välkommen att tala i USA på tisdag.  Andra bör nu ta upp saken och inse att våra verkliga motståndare inte finns i Tel Aviv eller Washington utan bland dem i Teheran som stöder terror och förödelse i Mellanöstern.
David Gergen: Netanyahu tal är ett fruktansvärt misstag att göra men han förtjänar en utfrågning.
Sprickan i förbindelserna mellan USA och Israel om Iran är allvarlig, behöver repareras, säger Gergen.