En man ensam kommer inte att rädda engelska cricket. Kevin Pietersens berättelse är en bra'un, full av ilska, intriger och hyckleri. Men ju längre det pågår, desto mindre kommer vi att vara benägna att analysera vad som verkligen plågar vårt spel. England kommer inte att vinna eller förlora asherna på grundval av om Pietersen återvänder. Det finns trots allt inte många exempel på att Test-serien vanns av en enda spelare: Harold Larwood behövde Bill Voce under Bodyline, Ian Botham behövde Bob Willis 1981, Mitchell Johnson behövde Brad Haddin 2013-14. Och en 35-årig Pietersen är osannolikt att vara i någon av dessa kategorier. Om han återvänder, kan vi – kort – få fler människor att prata om cricket; han kan producera lite magi för att tro på sin ålder; kritiker av Paul Downton kan känna sig rättfärdigade; det kommer nästan säkert att vara en hel del roligt. Kevin Pietersen visar upp sin senaste flamboyant frisyr på väg till Fox Sports studio på tisdag. Det är det bästa scenariot. Men låt oss inte låtsas att det skulle lösa mycket. Den engelska cricketen har alltid haft ledningen över ett djupt ofullkomligt system, ett system som hindrats av en rädsla för revolution. Ibland lägger vi fram ett seriöst betänkande, vilket får oss att känna att framsteg görs. Men underhållande avledning är lika avgörande för psyket av den engelska cricket älskare: de innebär att vi kan gå lätt på självanalys. Från WG på spelmanskap via Compton på knät till Bothams extrakurser och KP på tweets, vårt spel har alltid lugnt välkomnat den glamorösa, sköra sidoshowen, tabloid tittle-tatt balansera ut bredblad nykterhet. Men om spelet reduceras under de kommande månaderna till en sträng av will-he-won-the-bulletiner om framtiden för en spelare som i bästa fall har två år kvar på högsta nivå, då kommer vi att göra spelet en otjänst. (Jag hoppas Pietersen bevisar att jag har fel. Om han återvänder till internationell cricket, hoppas jag han gör många fler Test hundratals och ger oss alla något att heja på. Poängen med den här artikeln är inte att hacka på Pietersen.) Pietersen är på jakt efter en England recall efter hans exil från sidan, men fyller 35 på sommaren. Batsman har haft några stjärnframträdanden med England, som här efter 2005 Ashes seger. Pietersens upptåg roar allmänheten precis som Ian Bothams fritidsaktiviteter en gång gjorde. Här avbildades allroundern klädd som en kanin bredvid lagkamraten Phil deFreitas i Melbourne 1986. Vad som bör bekymra engelska cricket just nu är hur en av de bäst-responderade lagen i världen tillbringade VM ser ut som en av de värsta; hur en luft av fatalism om deras chanser blev en självuppfyllande profetia; och hur Downton verkade så intensivt avslappnad om det faktum att England var miles off the pace. Att slåss var faktiskt inte ens hälften av deras problem – ett annat skäl till att Pietersen-debatten riskerar att förirra sig in i rödbröstande områden. Fem medlemmar av de sju bästa i genomsnitt över 35, med strejkfrekvenser som sträcker sig från Jos Buttlers 135 till Ian Bells 77. Detta är inte siffror för att vinna en VM, men inte heller är de ut-och-ut katastrofer. Mycket värre var bowlingen, med Jimmy Anderson och Stuart Broad som tog nio wickets mellan dem i genomsnitt 55. Inte förrän Chris Jordan fick en match mot Bangladesh gjorde någon spika en yorker. Steven Finn gick för nästan sju en over, vilket var dyrt även enligt normerna i denna VM. Och vägran att titta på James Tredwell och Ravi Bopara tills det var för sent var helt enkelt envis. VIDEO Vi tar ansvar för avfärd - Morgan. Stuart Broad var en nyckelmedlem i Englands kämpande bowlingattack under VM. Steven Finn (höger) har gått bakåt i både takt och prestation som bowlare. Chris Woakes har ökat farten men Englands bowlinglager bleknar i jämförelse med liknande Australien. Allt detta är frågor som bör beröra Colin Graves och Tom Harrison på kort sikt. Men det långsiktiga är ännu mer oroande: var kommer Englands snabba bowlare att komma ifrån? Detta är det område som alltid har varit mest dåligt betjänad av en överfulla inhemska schema spelas på trötta platser. Även Anderson har alltid förlitat sig på hantverk snarare än snabbhet, medan Broad fortsätter att bryta ner och Finn har saktat ner. Hur lång tid innan tillfredsställelse över den extra varvet av tempo som Chris Woakes lagt till ger vika för en annan känsla av anti-climax? För mer musses om frågor cricketing, följ oss på Twitter: @the_topspin. Engelska snabba bowlare dyker upp trots systemet, inte på grund av det. Pudding-liknande platser hjälper medel-pacers. Varför slösa alla ansträngningar att riva i vid 92mph när du kan sätta det där eller däromkring – tre ord som kommer till hjärtat av engelska cricket – vid 78mph och titta på gräset gör resten? Vi kan inte bara skylla på klimatet. För tio år sen skulle gamle Trafford få Steve Harmison att slicka sina läppar. Ovala rummet har också haft sina stunder. Taunton får bowlare att arbeta hårt för sina wickets. Mer skadligt, vi är kvar att dra slutsatsen, är en inhemsk uppsättning som uppmuntrar snabba bowlare att gasa tillbaka om de ska ha någon chans att klara sig igenom säsongen. Det bör inte vara så att England känner behovet av att ta lovande unga kvicks ur det inhemska spelet, bort från tränare som känner dem bäst. En blick på Australiens lista över snabba bowlare ger en skrämmande glimt av framtiden. Om England kan komma på en attack som regelbundet tar 20 wickets, då inkluderar eller på annat sätt av en fladdermöss kommer att känna sig som en orelevans. Det var veckan det var. Och igen... Michael Vaughan tror att Kevin Pietersen har 10 procent chans att spela för England igen. Mysteriet är varför Pietersen inte gör sitt bästa för att öka oddsen. På tal om Fox Sports förra veckan, hade han några rättvisa saker att säga om hur Peter Moores hade hanterat Englands VM-kampanj – men grundläggande psykologi säger dig att de var den typ av punkter bättre gjort av en out-and-out pundit, inte en man som hoppas på att återuppliva sin internationella karriär genom att arbeta med... Moores! Peter Moores (vänster) kommer knappast att uppmuntras av hans tidigare med Pietersen... och KP senaste kommentarer. "Jag hörde tränaren komma ut och säga: "Vi har inte en fast sida", sade Pietersen. Du spelade cricket i sex månader före matchen. Även om du inte tror att du har en fast trupp, du inte gå och berätta för hela världen du inte har en fast trupp. " Senare: "Jag har spelat under Andy Flower och jag hade en sämre relation med Flower än jag gjorde med Moores." Det är bra att ha dessa åsikter. Vi har alla tankar vi inser att det är bäst att hålla sig för oss själva. Men inte för första gången, du undrar: Vem, om någon, rådger Kevin Pietersen? Eoin Morgan har motstridiga IPL och England uppgifter. Dubbla normer? Med detta sagt skulle det vara spännande att veta vad Pietersen gör av Eoin Morgans beslut att placera sitt IPL-avtal med Sunrisers Hyderabad inför Englands resa till Dublin i maj för en endagsinternational som har tagit på sig en extra dimension efter VM farsen. Pietersen har tidigare kritiserats – även av denne författare – för att ha försökt sätta IPL-åtagandena före nationella skyldigheter. Ändå kastar ECB:s mer avslappnade inställning till IPL ett mer sympatiskt ljus över Pietersens önskemål. Han har inte alltid hjälpt sig själv, men hans påstående att engelska cricket är riven med dubbla standarder förstärks av Morgans position. Och Morgan, glöm inte, är Englands endagskapten. En stolt tradition. Det var uppror förra veckan när Zimbabwes tidning Herald publicerade ett otäckt stycke med rubriken "Alkoholiska soptippar Zim ur WC" – en hänvisning till en avgörande fångst som innehas av Irlands John Mooney för att avfärda Sean Williams, med replays som antyder Mooneys fot tog kontakt med gränsen när han höll på. Mooney har tidigare erkänt problem med dryck och depression, även om ganska vad detta hade att göra med händelsen i fråga var någons gissning. Irlands John Mooney var föremål för en grym artikel av Zimbabwes Herald tidning. Mooney hjälpte Irland eliminera Zimbabawe från VM genom att fånga Sean Williams. TV replays föreslog Mooneys fot rörde vid gränsrepet, vilket innebär att fångsten inte borde ha stått. En sydafrikansk kollega föreslog emellertid att vi alla skulle förskjuta vår energi. Så absurt, sade hon, var Herald att det nyligen körde en ledare som kritiserade journalister för deras bevakning av Robert Mugabes komedi snubblar på en matta på Harare flygplats. Herald var så angelägen om att bevisa att Mugabes olycka inte hade något att göra med hans ålder (han är 91 år), och allt som hade att göra med en "dåligt utlagd matta", att den högtidligt räknade upp andra stunder av högsamhällelig örfil. Beviset på att Bob fortfarande var i form som en fiol? "1975 störtade USA:s president Gerald Ford ner för flygvapnet One Trappor när han besökte Österrike."
Kevin Pietersen kan vara tillbaka i strid för England tillbaka.
Men kontroversiell fladdermöss kommer inte att vinna asherna på egen hand i sommar.
Peter Moores har allvarligare problem med Englands bowlingattack.
James Anderson, Stuart Broad, Steven Finn et al är oroande.