(CNN) Mitt i allt skrikande över Indianas nya religionsfrihetslag, som många fruktar kommer att leda till ökad diskriminering av hbtq-personer, markerade kulturkrigarna den dystra årsdagen av en annan konservativ "seger", en som lämnade mer än 10.000 behövande barn utan deras utlovade ekonomiska stöd. För ett år sedan denna vecka reste jag mig varje morgon med röda, puffiga ögon och kraftig utmattningskänsla. Jag hade inte sovit gott sedan den 26 mars, en dag märker många av mina vänner och läsare som den sista dagen de ville ha något att göra med organiserad kristendom. Det hela började när World Vision, en humanitär organisation som jag länge hade stött och främjat, tillkännagav en förändring av dess anställningspolitik som tillåter människor i samkönade äktenskap att arbeta i sina amerikanska kontor. Som svar samlades konservativa evangeliker, och inom 72 timmar hade mer än 10 000 barn förlorat sitt ekonomiska stöd från inställda World Vision sponsring. Tiotusen barn. Dessutom hotades finansieringen av skolor, sjukhus, vattenprojekt och sjukvård när kyrkor lovade att avbryta stödet till en organisation som anlitade hbtq-personer. Som en av mina läsare, Anthony, erinrar sig, "Vårt kyrkliga ledarskap lovade att de skulle dra alla stöd, inklusive över 2 miljoner dollar för att bygga två sjukhus i Zambia." För att försöka hejda en del av blödningen, gick jag med andra World Vision bloggare för att uppmuntra mina läsare att sponsra barn eller göra en gång donationer till organisationen. Vi hade samlat in flera tusen dollar och flera sponsringar -- många kommer från homosexuella och lesbiska par -- när vd:n för World Vision meddelade att välgörenheten skulle vända sitt beslut och återgå till sin gamla politik som diskriminerar homosexuella och lesbiska anställda. Det hade fungerat.  Att använda brunnar och sjukhus och sponsring av barn som förhandlingsmarker i kulturkrigen hade faktiskt fungerat. Aldrig i mitt liv hade jag varit så arg på min egen trostradition. Många konservativa evangelister räknar världssynen som en stor seger i kulturkrigen. Eric Teetsel, chef för Manhattandeklarationen, berättade för Christianity Today att han ansåg det vara "den bästa nyheten 2014" för evangeliska kristna. "Detta var kristendomen som bäst", sade han. Men när jag undersöker slagfältet ett år senare, kan jag inte låta bli att undra om ens de mest starka kulturkrigarna skulle anse kampanjen World Vision värd sina många förluster. Det finns naturligtvis de familjer runt om i världen som drabbats av den plötsliga uttorkningen av medel avsedda att stödja sina sjukhus och skolor, för att inte tala om de barn som brukade ta emot brev och gåvor från sina sponsorer, men vars bilder lättvindigt slets från kylskåpet och kastades in i soptunnan när de ansågs vara utbrända säkerheter i en amerikansk politisk strid. Sedan finns det många homosexuella, lesbiska, bisexuella och transsexuella människor, (särskilt hbt-kristna fångade i mitten), för vilka kampanjen representerade ännu ett slag mot deras mänsklighet.  Jag minns en homosexuell vän som genom tårar sade till mig: " Kristna tycker inte ens att jag är värdig att svara i telefon på kontoret i en humanitär organisation. Vad får dem att tro att jag skulle vara välkommen i deras kyrkor?" Och sedan finns det de många kristna och före detta kristna för vilka kampanjen World Vision var det sista halmstrån i en utdragen desillusionering med organiserad religion. När jag markerade årsdagen med Facebookstatus i ämnet blev jag förvånad över hur många av mina läsare som markerade den 26 mars som den dag då de lämnade kyrkan. "Jag tror aldrig att jag kommer över det här", skrev Kelly. "Förändrade min syn på evangelismen och min tro för evigt." Anthony, som en gång undervisade i söndagsskolan i sin kyrka, är sällan närvarande nu. Detta är kulturkrigens tragiska ironi: De skadade tenderar att vara just de människor som Jesus gick ut ur sin väg för att tjäna: de fattiga, de sjuka, de marginaliserade, de utstötta, de utstötta, folket utfryste och betraktades som "synder" av den religiösa eliten. Och när världen ser de kristna lida i stället för att hjälpa sådana människor, i den politiska vinningens namn, blir vårt vittnesbörd djupt försvagat. Vi har förlorat Jesu väg när vi är mer engagerade i självbevarelsedrift än tjänst, mer upptagna med krigföring än med att tvätta fötter. Med all sannolikhet kommer Indianas lag om religionsfrihet inte direkt att påverka många människor. Men det samtal som har omringat det, där diskriminering av hbtq-personer har karakteriserats som en "djupt hållen religiös tro", kommer att få mycket mer bestående effekter, inte olikt effekterna av kampanjen mot världsvisionen. Så till kulturkrigarna, jag vädjar: Innan du betalar nästa kampanj, bedöma potentiella indirekta skador och fråga dig själv om det är värt det. Kom ihåg att Andens frukt inte är makt eller makt, inflytande eller rätt. Andens frukt är kärlek, glädje, frid, tålamod, vänlighet, godhet, trohet, mildhet och självbehärskning, och "mot sådana ting finns ingen lag" (Gal 5:23). Och till de sårade erbjuder jag bara detta: Du är inte ensam. Det finns fältläkare -- pastorer och präster, konstnärer och aktivister, poeter och föräldrar och helare och drömmare -- redo att välkomna er tillbaka till tron och till kyrkan närhelst ni är redo. Vi kan gå den långa vägen till läkning tillsammans, även om det är halt.
Indianas lag om religionsfrihet kommer inte direkt att påverka många människor, men samtal kring den kommer att få bestående effekter, skriver Held Evans.
Dödsfallen i kulturkrigen tenderar att vara just de människor som Jesus gjorde sig av med för att tjäna, säger Evans.