(CNN)Tidigare denna månad ledde Shahindokht Molaverdi, Irans vice ordförande för kvinno- och familjefrågor, en officiell delegation till Förenta nationerna i New York för att delta i kommissionens 59:e session om kvinnors ställning. I sitt tal till kommissionen den 11 mars sade Molaverdi att "Iranska Islamiska Republiken har alltid haft kvinnors egenmakt och förbättrat deras status... på sin dagordning." Molaverdi beskrev de betydande framsteg som iranska kvinnor har gjort inom utbildning och vetenskap, med hänvisning till ensidiga ekonomiska sanktioner och våld mot kvinnor som faktorer som har hämmat det fullständiga förverkligandet av kvinnors rättigheter. Det fanns inte mycket i hennes tal som tydde på att inhemska faktorer - inklusive Irans lagar och politik - spelar en betydande roll för att beröva iranska kvinnor verklig jämställdhet och egenmakt. Tyvärr stod Molaverdis kommentarer i skarp kontrast till verkligheten. Den dag hon höll sitt tal offentliggjorde Amnesty International en rapport som väckte oro över möjligheten att två lagförslag skulle föras över till Irans parlament som ytterligare skulle begränsa kvinnors rättigheter. Man skulle förbjuda frivillig sterilisering som en del av landets ansträngningar att öka befolkningstillväxten och stärka platsen för vad som anses vara "traditionella" familjer i samhället. Den andra skulle "ytterligare befästa könsbaserad diskriminering, särskilt mot kvinnor som väljer att inte eller inte kan gifta sig eller få barn", Amnesty sade. En dag senare släppte FN:s särskilde rapportör om situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran, Ahmed Shaheed, sin fjärde rapport till FN:s råd för de mänskliga rättigheterna, där man beskrev den allvarliga situationen för de mänskliga rättigheterna i landet. Hans rapport citerade de farhågor om könsdiskriminering som Human Rights Watch och andra hade tagit upp under Irans allmänna periodiska granskning 2014, en översyn av varje FN-stats människorättsrekord vart fjärde år av Human Rights Council. Den nyktra verkligheten, som Molaverdi alltför väl känner till, är att iranska kvinnor utsätts för diskriminering i många aspekter av sitt liv, allt från frågor som rör äktenskap, skilsmässa, arv och vårdnad om barn, till restriktioner för klädsel och till och med tillgång till idrottsarenor som åskådare. Den föreslagna passagen av en mer restriktiv lagstiftning för att skydda familjen är bara det senaste steget i upprullningen av kvinnors rättigheter under de senaste åren. För många var skillnaden mellan vad Molaverdi sade i sitt tal och vad kvinnor står inför i Iran ett slag av diplomatisk undanflykt. Aktivister och journalister svarade med rätta genom att belysa de många kränkningarna av kvinnors rättigheter i Iran och uppmanade Molaverdi att inte lägga fram en korrekt och fullständig bild av de utmaningar som iranska kvinnor står inför. Ändå var det föga erkännande från kritiker av den bakom kulisserna kamp som Molaverdi, som ofta är en frispråkig kritiker av regressiva åtgärder som begränsar kvinnors rättigheter hemma, och många andra arbetar varje dag när de försöker utsöndra välbehövligt utrymme för Irans belägrade rättighetsaktivister. Bara två dagar före FN-sessionen, Irans konservativa Kayhan dagligen, trodde att vara nära Office of Supreme Leader Ayatollah Khamenei, publicerade en artikel som visade precis vad Irans kvinnorättsaktivister står emot. Författaren ifrågasatte visdomen i att tillåta en officiell delegation att närvara vid evenemang som FN-kommissionen, och beskrev dess uppfattning om "jämställdhet mellan könen" som "oacceptabel för Islamiska republiken". Artikeln anklagade Molaverdi för "försumlighet" för att ha deltagit i evenemang som skulle kunna skada Irans rykte och intressen, och anklagade de 150 personer som deltog i sessionen som företrädare för iranska grupper för att göra detta utan fullständig och ordentlig granskning av Irans säkerhets- och underrättelsemyndigheter. Det som är slående med Kayhans attack är att Irans mäktiga säkerhets- och underrättelseapparat i åratal har agerat för att förtrycka oberoende grupper, inklusive kvinnorättsaktivister. Grupper som One Million Signatures Campaign, en gräsrotsinsats avsedd att verka inom lagen för att samla in underskrifter som stöder upphävandet av lagar som diskriminerar kvinnor, var riktade som säkerhetstjänstemän kvarhållna sina medlemmar på falska "nationella säkerhets" grunder. Men de som är fientliga mot kvinnors rättigheter i Iran är fortfarande obevekliga. Den som frivilligt eller omedvetet misslyckas med att rätta sig efter sina hot kan drabbas av repressalier, som flera aktivister som försökte närvara vid liknande FN-händelser under tidigare år fick reda på. Men Kayhans attack speglar också kvinnors gruppers motståndskraft och anpassningsförmåga i Iran, eftersom de fortsätter att utmana statens monopol på kvinnors rättigheter. Medan iranska kvinnor förlorade några viktiga lagliga rättigheter efter 1979 års revolution, ökade deras sociala och ekonomiska status i genomsnitt när de fick större tillgång till utbildning, hälsovård och födelsekontroll. Den bild av den kompromissade och undergivna kvinnan som Irans diskriminerande rättssystem framkallar liknar inte mycket många iranska kvinnors privata och offentliga liv i dag. Så även om vi med rätta fördömer kopplingen mellan vad Molaverdi sade i Förenta nationerna och vad iranska kvinnor står inför, låt oss inte förlora en annan verklighet ur sikte: den paradox som råder i Iran mellan statens regressiva lagar och politik mot kvinnor, och den outtröttliga och outtröttliga strävan efter förändring och jämlikhet av dem som inte kommer att förnekas. Den ansträngningen förtjänar åtminstone vår respekt.
Faraz Sanei: Kvinnogrupper i Iran har förblivit anpassningsbara.
De som är fientliga mot kvinnors rättigheter i Iran förblir obevekliga, säger hon.