RFU:s verkställande direktör, Ian Ritchie, har satt igång en storm av debatt i detta land och rönt global uppmärksamhet — för att säga att Englands oförmåga att vinna RBS Six Nations är "oacceptabel". Efter en fjärde på varandra följande andra plats i mästerskapet avkunnade den man som var ansvarig för facket — och nationaltränaren Stuart Lancasters chef — en rättfram dom om behovet av att sikta högre. Bland dem som invände mot hans åsikter var Sir Clive Woodward, som passionerat argumenterade på dessa sidor att tidpunkten var fel och att Ritchie hade gjort ett "massivt eget mål". RFU:s verkställande direktör Ian Ritchie (höger) chattar med Lancaster vid Englands bas i Pennyhill Park i Bagshot. Tom Wood (vänster), Courtney Lawes och Chris Robsaw lämnar planen efter sin 55-35 seger mot Frankrike. England har hävdat bara en Sex Nationer titel sedan deras 2003 VM triumf i Australien. Men vad skulle han säga under omständigheterna? Låt oss vara tydliga, detta var ett jäkla-varje-väg scenario. Tänk om Ritchie hade förklarat att han tyckte att resultatet — en annan kampanj utan bestick — var helt godtagbart. Han skulle ha blivit allmänt kastigerad för att han underlät att köra normer, för att han satte ribban för lågt. Han skulle ha dömts för att ha suttit på stängslet och vägrat att kräva bättre. I stället gjorde han klart att han och RFU inte är på väg att nöja sig med titel nära-missar. Om det var tänkt som en lämplig stövel till bakarna av coaching personalen, då var det onödigt eftersom de vet exakt vad som krävs. När Lancaster satte sig ner för att reflektera över lördagens 55-35 rout av Frankrike vid Twickenham, bar han en missmodig blick. Det var knappt en flimmer av tröst i matchresultatet. Han är väl medveten om att allt annat än först inte duger. Lancaster (andra vänster) konsoler sina spelare efter att de föll bara sex poäng under en Six Nations titel. Bland en rasande diskussion om detta polariserande ämne på onsdag ifrågasatte några observatörer till och med Ritchies rätt att alls doppa en tå i dessa vatten. Poängen från de avvikande rösterna var att han är ansvarig för verksamheten och borde lämna Lancaster och Co för att leda Englands lag. Denna förenklade syn ignorerar den uppenbara sanningen: att Ritchie kontrollerar utnämningen av tränare. Kort efter att ha tillträtt sin tjänst var han den man som – efter samråd med en panel av rugbyexperter – valde att ge Lancaster rollen som huvudtränare på heltid, efter sin imponerande provspelning. Tidigare denna säsong, Ritchie godkände avtal om nya sexåriga kontrakt för Lancaster och hans tre assistenter, Andy Farrell, Graham Rowntree och Mike Catt. Så även om han kanske inte har den djupt rotade rugbykunskapen för att just kritisera prestationer, är han en arbetsgivare som måste övervaka sina ledande medarbetares insatser. Han är bara ett administrativt steg bort från driften av laget. Ritchie (vänster) och Lancaster tal i Twickenham står inför Englands sammandrabbning med Nya Zeeland. I rusningen att dela ut buketter eller kasta stenar i slutet av årets hemma-VM, kommer Ritchie antingen hyllas eller fördöms av association med England laget som den man på vars klocka hela nedräkningen och kampanjen ägde rum. Om hans unga coaching team och deras trupp inte uppfyller landets förväntningar, kommer den verkställande direktörens huvud att vara ovanför parapet, så det är bara rätt att han kan uttrycka sina förhoppningar och farhågor då och då. Denna fråga om förväntningar är betydelsefull. Ritchie behöver inte påminnas om att RFU är den rikaste föreningen i världen och England har de största djupen av att spela reserver. Med detta i åtanke är det absolut oacceptabelt att bara ha vunnit en titel för sex nationer sedan VM:s triumf 2003. Det han sade är alltså en rättvis kommentar. Stuart Lancaster med sitt tajta coachteam av Graham Rowntree (vänster), Mike Catt och Andy Farrell. Bland de keltiska nationerna i synnerhet har reaktionen på hans dom efter kumulationen lett till ännu mer förutsägbara och tråkiga hänvisningar till uppfattad engelsk "arrogans". Denna anklagelse är fullständigt nonsens. Det är helt logiskt att ett land — eller en klubb, för den delen — med stora resurser skulle ha högre förväntningar och krav än de som hade mindre inflytande i fråga om ekonomi eller personal. Titta på fotbollens Premier League. Som Chelsea och Manchester City skulle sikta på titeln och betrakta allt annat som en besvikelse. Det betyder inte att de har en gudomlig rätt att vinna den, men deras riktmärke måste naturligtvis vara högre än rivaler med färre resurser. Irland, under tiden, är på väg till VM med back-to-back Six Nations titlar. Så det är inte arrogans för engelsmännen att beklaga sig över framgångarna i mästerskapet. Tänk på det här. År 2012 skisserade Scottish Rugby verkställande Mark Dodson en strategisk plan som inkluderade målet att vinna en Grand Slam 2016 – och även VM. Vid den tiden sade han: "De mål vi har satt återspeglar vår ambition för spelet i Skottland. Med enhet och stöd från hela nationen finns det ingen anledning till att vi inte kan uppnå dessa mål. Sanningen är något annorlunda, men ingen avfärdade detta som skotsk arrogans, bara önsketänkande. Ritchie är inte skyldig till arrogans för att ha krävt att England ska vinna troféer. Han går inte heller utanför sitt ansvarsområde. Han siktar högt, liksom hans höger.
RFU:s verkställande direktör Ian Ritchie stämplade Englands andra plats Six Nations som "oacceptabelt"
Det var Englands fjärde på varandra följande andra plats i mästerskapet.
Sir Clive Woodward kände att Ritchies kommentarer gjordes vid fel tidpunkt.