Labour och David Cameron's Tories förblir hals och hals, trots att de konservativa är framåt i opinionsundersökningarna. I morgon upplöser Drottningen riksdagen och valkampanjen inleds. Det blir det märkligaste valet av modern tid och lämnar experterna förbryllade. De flesta förväntade sig att Tories skulle gå vidare med den ekonomiska återhämtningen och Cameron före Miliband i valurnorna som gynnad premiärminister. Det har inte hänt. Labour och Tories förblir hals och hals. Bara en dåre, eller en samhällsvetare, skulle förutsäga utgången. De två stora partierna drar nu till sig en minskande andel väljare – ungefär två av tre år 2010 jämfört med mer än 96 procent 1951. Väljarna har ett större val än någonsin tidigare. I England kan de välja tre andra alternativ – inte bara Lib Dems, utan också Ukip och De gröna – som alla får mer än fem procent i opinionsundersökningarna. I Skottland och Wales finns det ytterligare ett alternativ – nationalisterna. Försvagningen av det båda partisystemet gör ett hängt parlament mycket troligt. Men märkligt nog kan en liten allmän majoritet för Tories eller Labour visa sig vara ännu mer instabil än ett hängt parlament. Tories skulle vara i händerna på sin euroskeptiska högerflygel, som John Major var 1992. Han hade en majoritet på bara 21, och brukade säga att han var i händerna på 13 av dem som var ganska galna. De gjorde hans liv till ett elände när han försökte ratificera Maastrichtfördraget om reformering av Europeiska unionen. En arbetarregering med liten majoritet skulle vara i händerna på sin vänsterflygel som motsätter sig åtstramningar. I motsats till Tory-propagandan är arbetet inte inriktat på en uppsjö av offentliga utgifter, utan på nedskärningar av de offentliga utgifterna, även om de är mindre allvarliga än Cameron och Osborne föreslår. Men arbetskraftsåtstramningen skulle svika förväntningarna hos dess anhängare, av vilka många söker snabba förbättringar i den nationella hälso- och sjukvården och den sociala omsorgen. Nicola Sturgeon, SNP-ledaren, talade för två veckor sedan vid London School of Economics och rådde de engelska väljarna att stödja De gröna eller vad hon kallade "progressiva arbetsmarknadskandidater", dvs. kandidater som motsatte sig åtstramningar. Hon hoppas kunna skapa ett block för att motverka åtstramningar i nästa parlament, bestående av SNP, De gröna och Vänsterpartiet. Det skulle orsaka problem för Miliband även om han vann en majoritet. Men uppenbarligen är ett hängt parlament mer sannolikt. Den viktigaste frågan är om den kommer att leda till en stabil regering, som den gjorde 2010. Många trodde sedan, även jag själv, att den konservativa/Lib Dem-koalitionen inte kunde hålla. Men det har det, och med en bekväm majoritet på 78 i underhuset, aldrig riktigt sett ut att riskera att störtas i parlamentet. Faran 2015 är att ingen majoritetskoalition kan bildas. Enligt vårt valsystem är det osannolikt att Ukip och De gröna vinner många platser. Därför stöder båda en proportionell representation. SNP, som mycket väl kan vinna många platser, kommer inte att ta itu med Tories och kommer inte att ansluta sig till Labour i en koalition. Om Lib Dems, som är troligt, förlorar platser då, även om de var beredda att gå in i en annan koalition, som kanske inte kan säkra de 325 platser som behövs för en majoritet. Detta skulle innebära att inga två parter – förutom Tories och Labour – kunde få majoritet. Vi skulle ha ett splittrat, hängt parlament. Det måste finnas en minoritetsregering. Den sista minoritetsregeringen efter ett allmänt val ägde rum i februari 1974 efter att Ted Heath hade rest till landet mitt i en gruvstrejk och bett väljarna att besluta "Vilka regeringar?" Väljarna vägrade dock att ge ett tydligt svar och i det fragmenterade hängda parlamentet som följde styrde Labour som en minoritet i sju månader. Det blev då ett andra allmänna val i oktober då Labour vann en liten majoritet. Minoritetsregeringarna varar inte länge, och eftersom de är beroende av förhandlingar med andra parter är det svårt att fatta långsiktiga beslut. Den längsta varaktigheten var mellan 1929 och 1931, men det betonades en del av tiden av en pakt mellan Labour och liberalerna. Enligt vårt valsystem kommer Nigel Farages Ukip och De gröna sannolikt inte att vinna många platser. Tidigare kunde premiärministern, som Labour gjorde 1974, försöka fly från minoritetssituationen genom att upplösa parlamentet. Men 2011 års lag om tidsbegränsade parlament, som föreskriver femåriga parlament, gör detta alternativ svårare. Dessutom finns det ingen anledning att tro att ett andra allmänna val, som 1974, skulle ge en majoritetsregering. Det kan lätt reproducera samma resultat. Varför har vi gått in i denna röriga period av flerpartipolitik, och kommer det att visa sig vara mer än ett tillfälligt tillstånd? Jag tror att det kommer att göra det, eftersom det härrör från en ny social klyfta i brittisk politik, en klyfta mellan dem som har dragit nytta av globaliseringen, sociala och ekonomiska förändringar och dem som har lämnats kvar. De två stora partierna, tillsammans med Lib Dems, företräder förmånstagarna. Deras ledare anser alla att Storbritannien bör stanna kvar i EU. De välkomnar alla i stort sett invandring. De är alla för homoäktenskap. Men många väljare är inte för dessa saker och känner sig orepresenterade av de konventionella partierna. Alex Salmond (bildad) och Nicola Sturgeon gör mot Labour i Skottland vad Nigel Farage gör mot Tories i England. Den typiska Ukip-supportern är inte, som vi brukade tro, Disgusted of Tunbridge Wells, en pensionerad arméofficer som sprattlar över sin gin och tonic vid 19:e hålet, utan en arbetarklassväljare eller liten affärsman eller butiksinnehavare som känner sig förrådd och förringad av systemet. Blairs New Labour försökte vinna över utexaminerade och medelklassproffs – de som strävade efter att lämna arbetarklassen. Camerons konservativa försökte ta avstånd från bilden av det "nasty partiet" genom att förkasta Thatcherism och omfamna modernisering; medan Cameron och Osborne, liberalsinnade män, verkar avlägsna i livsstil och förståelse från de efterlämnade. Ukip är följaktligen nu det mest arbetarparti i engelsk politik. SNP i Skottland skiljer sig i många avseenden från Ukip. Men den representerar också vänstern. Omröstningen i självständighetsomröstningen i september förra året var en klassomröstning. Arbetsområden i västra centrala bältet runt Glasgow röstade ja till självständighet, medan medelklass SNP-områden i Perthshire och Aberdeenshire röstade nej. West Dunbartonshire, med nästan den lägsta förväntade livslängden i Skottland, röstade ja, East Dunbartonshire, med nästan den högsta, röstade nej. Alex Salmond och Nicola Sturgeon gör mot Labour i Skottland vad Nigel Farage gör mot Tories i England. SNP kan mycket väl vara det tredje största partiet i nästa parlament, även om det förmodligen kommer att få färre röster än Lib Dems, Ukip och De gröna. Detta kommer att belasta unionen till bristningsgränsen. I England säger Cameron att om du röstar på Farage får du Miliband. I Skottland säger Miliband att om du röstar SNP så får du Cameron. Men till vänster är Cameron och Miliband likvärdiga – medlemmar i en Oxbridge-liberal elit som representerar de provpasserande klasserna som inte förstår de mindre lyckligt lottades ambitioner. Därför är flerpartisystemet här för att stanna och därför är vi på väg in i en tid av politisk instabilitet. Den som söker ett lugnt liv bör resa utomlands under de kommande sex veckorna.
I morgon upplöser Drottningen riksdagen och valkampanjen inleds.
På grund av ekonomisk återhämtning, mest förväntade Tories att vara bekväm.
Men som det ser ut för närvarande sitter labour och konservativa nacke och nacke.
Vernon Bogdanors böcker inkluderar koalitionen och konstitutionen.