Perth, Australien (CNN)I Swan Valley i utkanten av Perth, en liten, blond kvinna öppnar ytterdörren. Danica Weeks, klädd i smala jeans, grå t-shirt och svarta klackar, välkomnar oss inne i sitt familjehem. Hennes varma leende och glittrande gröna ögon döljer kort den djupt rotade sorg och sorg som ständigt omsluter henne. Mamman till två unga pojkar kan inte gå vidare. Hennes liv är fast den 7 mars 2014 när hon kysste sin man Paul adjö på Perth International Airport. Han var på väg till Mongoliet, där han skulle börja arbeta som maskiningenjör vid en av gruvorna. Det var ett stort jobb med enorma möjligheter som kunde sätta upp hans unga familj. Han kunde inte bära smycken på arbetsplatsen, han gav Danica sitt bröllopsband säga att om något skulle hända honom, hon skulle ge ringen till den första sonen som gifter sig. Hon bär den på en enkel kedja runt halsen och rör vid den när hon talar. "Jag är så glad att det hände, att jag har fått detta för pojkarna", sade hon. "Och för mig, för jag kanske aldrig får något. Det kan vara den enda biten av honom som jag har som är så nära oss." Paul Weeks, 39, lämnade Perth den dagen och flög till Kuala Lumpur i Malaysia för att flyga till Peking. Strax efter midnatt den 8 mars gick han ombord på Malaysia Airlines Flight 370. Veckorna hade ingen aning om planets försvinnande förrän hon fick ett samtal från en nyhetsreporter som frågade om hennes man var ombord på den saknade Boeing 777. "Mitt liv slutade den dagen, så det är vad jag minns. Nu existerar jag bara. Folk säger att du klarar av det. Jag skulle inte kalla det att hantera; det finns." Hon har ännu inte berättat för sin äldste son Lincoln, 4 år, att hans far som han älskade aldrig kommer att komma hem. Hon förstår det inte själv. Hur ska en fyraåring förstå? Hon säger att pappa jobbar i Mongoliet. Sanningen är för smärtsam. "Du skapar dina egna scenarier i ditt huvud och du kan inte tåla att tänka att någon -- din bästa vän, fantastisk make, far till mina barn -- gick igenom något av det. Jag vill inte ha det för honom. Det är att inte veta som verkligen förstör dig." De senaste tolv månaderna har varit en berg-och dalbana av känslor för Weeks. Till en början trodde hon att planet hade kraschat, men när inget skräp dök upp klamrade hon sig fast vid hoppet. När "pingarna" upptäcktes och myndigheterna trodde att de skulle hitta de svarta lådorna inom några dagar, blev hon tillsagd att förbereda sig för sin mans minnesgudstjänst. När det visade sig vara fel, sjönk hennes hjärta än en gång. Nu finns det dagar då hennes sorg förlamar henne och hon inte kan komma upp ur sängen. Det finns andra dagar då hon erbjuder sig själv den lilla lyxen att dagdrömma och föreställer sig att han går in genom ytterdörren. "När jag är ensam och tänker: "Tänk om han kommer tillbaka?" Jag ser våra bröllopsbilder och jag tror att om han skulle komma tillbaka skulle det vara fantastiskt (för mig) och för barnen. Jack har vuxit så mycket -- han var 11 månader när Paul stack. Vi kommer fram till hans andra födelsedag. "Vi har gått igenom alla 12 månader av speciella dagar och jag tittar på Jack och han är den spottande bilden av Paul. Han skulle bli bortblåst av hur mycket han har vuxit. Han borde vara här och se allt det och anledningen till att vi inte vet varför är så smärtsamt. "Jag kan inte ens förklara smärtan - det är outhärdligt." Vi diskuterar den pågående sökandet i södra Indiska oceanen mer än 1000 miles från där vi sitter i hennes hem. Veckor ser deflaterade ut - hon är fysiskt, mentalt och känslomässigt utmattad. "De är mycket optimistiska om den senaste sökningen. Jag kan inte ta del i det längre. Jag har kastat mina känslor och förhoppningar i så många andra sökningar. Det är för mycket för mig nu. Jag kommer inte tillbaka. Halva min själ var på planet med Paul och nu nästan ett år på... Jag tror aldrig att jag kommer att hitta mig själv igen." Veckans ögon är fulla av tårar när hon talar om sin man som hon träffade på Münchens ölfestival för 15 år sedan. Sedan dess har de varit oskiljaktiga -- tills nu. Hennes största rädsla är om ingenting finns i det 60 000 kvadratkilometer prioriterade sökområdet -- på grund av att det är färdigt i maj -- kommer myndigheterna att avbryta sökningen. Inget land har sagt detta men det hindrar inte Danica från att tänka det. "Du vet, det är så orättvist -- var lämnar det oss? Vi kan inte gå vidare bortom MH370. De kanske kan men de kommer inte hem till ett tomt hus och två små barn som borde ha sin far här. De (de malaysiska) är juridiskt och moraliskt engagerade i att föra dem alla hem och det är vad de bör göra". På frågan vad hon kommer att göra den 8 mars -- ett år sedan MH370 försvann och sedan hon senast såg Paul -- tårar strömma nerför hennes ansikte. "Förmodligen gråter mycket. Jag trodde aldrig att vi skulle nå ett år utan att veta. Du går igenom varje årsdag, Lincolns födelsedag, Pauls födelsedag, jul. Du tror att vi kommer att veta då och det är ett år på." Även om hennes förlust och smärta är påtaglig, finns det en otrolig styrka inom veckor. Hon måste förbli stark, säger hon, för pojkarnas skull. "Jag ska fortsätta leta. Jag kommer aldrig att sluta leta efter honom. Han gav allt till oss. Han är fantastisk. Jag vet att om skon var på andra foten, skulle han inte sluta leta efter mig. "Och jag kommer aldrig att sluta leta efter honom heller."
Danica Weeks uppfostrar sina två unga söner utan sin man, som var ombord på MH370.
Paul Weeks reste till Mongoliet för att arbeta inom gruvindustrin.
MH370-passageraren gav sin fru sin vigselring innan han gav sig av, en minnessak för sina söner.