(CNN)Vladimir Putin ljuger. Blygsamt. Offentligt. Och, tydligen, utan förargelseväckande. Men ett år efter annekteringen av Krim, vad innebär det för västvärldens förmåga att hantera honom när det gäller Ukraina? I februari 2014 beslagtog "liten grön man" -- den ukrainska termen för professionella soldater som bär ryska stridströtthet men ingen identifierande insignia -- nyckelinstallationer och vägspärrar runt Krim. Den ryske presidentens webbplats rapporterade följande utbyte vid en nyhetskonferens den 4 mars 2014:. Fråga: "De människor som blockerade de ukrainska arméförbanden i Krim bar uniformer som starkt liknade den ryska arméns uniform. Var dessa ryska soldater, ryska militärer?" Vladimir Putin: "Varför tar du inte en titt på de post-sovjetiska staterna?  Det finns många uniformer där som liknar varandra. Du kan gå till en butik och köpa vilken uniform som helst." Fråga: "Men var de ryska soldater eller inte?" Vladimir Putin: "Det var lokala självförsvarsenheter." Inom några veckor erkände Putin att de var ryska trupper. Vid samma nyhetskonferens sade Putin att han inte såg någon möjlighet att Krim skulle ansluta sig till Ryssland och sade att Moskva inte skulle göra något för att "bevisa" detta. Två veckor senare presiderade han när det ryska parlamentet antog lagstiftning om annektering av Krim. I en dokumentär som visades på rysk TV i söndags sade Putin att han gav order om att ta Krim den 23 februari 2014. Så det är tydligt att Putin kan och ljuger. Men med detta i åtanke, hur bör västerländska ledare som måste ta itu med honom verkligen göra det? Först och främst bör de komma ihåg Ronald Reagans "tillit men verifiera" diktamen. För det andra, medan Putin kan spela snabbt och löst med sanningen, verkar han vara en rationell aktör som beräknar kostnader och fördelar. Utmaningen för väst är att strukturera avtal så att det ligger i hans intresse att följa dem. Ta 2010 nya strategiska vapen minskning fördraget, som begränsar amerikanska och ryska strategiska styrkor till högst 1 550 utplacerade strategiska stridsspetsar på 700 utplacerade missiler och bombplan. Avtalet kräver utbyte av uppgifter, anmälningar och inspektioner på plats. Ryssarna kanske kan fuska lite, men inte på ett sätt som skulle ge dem en militärt betydelsefull fördel utan att Förenta staterna hinner reagera. Och Kreml har incitament att följa fördraget. Om Ryssland bröt mot den, skulle Förenta staterna relativt snabbt kunna lägga till 1.000 strategiska kärnvapenstridsspetsar till sin utplacerade ballistiska robotstyrka. USA:s regering kom förra sommaren fram till att Ryssland bröt mot 1987 års fördrag genom att testa en bannlyst markbaserad kryssningsrobot. Så vitt allmänheten vet har Moskva inte tagit det allvarligare steget att sända ut missilen. Washington försöker nu övertala Ryssland att komma tillbaka i full överensstämmelse och har hotat en mängd olika kostnader, inklusive eventuella militära motåtgärder -- utöver motreaktionen mellan Rysslands europeiska och asiatiska grannar, som skulle bli föremål för en sådan missil. (Det kan nå lite, om någon, av USA.) Kostnaderna för bristande efterlevnad för Moskva skulle kunna vara betydande. Den fråga som nu toppar dagordningen är om väst kan lita på alla ryska löften om en lösning på konflikten i östra Ukraina. Sorgligt nog är resultatet föga uppmuntrande. Ryssland gjorde faktiskt ingenting för att genomföra det första eldupphöret i Minsk, som man enades om i september förra året. Den drog inte tillbaka sin militära utrustning eller säkrade gränsen mellan Ukraina och Ryssland. Minsk II:s vapenvila nådde i februari föga bättre resultat i början. En talesman för Kreml avfärdade idén att Ryssland var part i avtalet -- även om Rysslands ambassadör undertecknade det. De ryska styrkorna stödde separatisternas attacker mot den ukrainska staden Debaltseve under de första dagarna efter det att vapenvilan antogs ha inletts. (Putins ständiga förnekande av att ryska trupper är i östra Ukraina har ingen trovärdighet efter Krimfallet.) Sedan dess verkar vapenvilan ha fått ett bättre grepp, även om den i bästa fall fortfarande är bräcklig. Samtidigt har oron ökat för att hamnstaden Mariupol skulle kunna bli nästa separatist/ryska mål. Vad kan väst göra för att stabilisera vapenvilan?  Ett angrepp på Mariupol (eller någon annanstans i östra Ukraina) skulle förmodligen leda till allvarliga kostnader i form av en ny omgång av västerländska ekonomiska sanktioner mot Ryssland och tillhandahållande av större militär hjälp till Ukraina, inklusive försvarsvapen. Som Hans Binnendijk och John Herbst nyligen föreslog i The New York Times, bör Förenta staterna och Europeiska unionen nu berätta för ryssarna vilka kostnader som skulle tas ut om det sker ett angrepp på Mariupol, för att hjälpa till att avskräcka från ett sådant angrepp. Väst kanske inte kan lita på Putin när det gäller vapenvilan i östra Ukraina. Men det kan göra mer för att höja de potentiella kostnaderna och påverka hans beräkning, och förhoppningsvis avråda honom från ytterligare militära åtgärder som förmodligen skulle störta hela Minsk II-avtalet.
Ryssland annekterade Krim i mars 2014.
Steven Pifer: Ryssland gjorde ingenting för att genomföra det första eldupphöret i Minsk.