(CNN)I september 2002 sade den dåvarande israeliske premiärministern Benjamin Netanyahu till en amerikansk kongresskommitté "det råder absolut ingen som helst tvekan om" att Saddam Husseins Irak utvecklade kärnvapen på "portabla tillverkningsplatser för massdöd". När Hussein hade kärnvapen varnade Netanyahu, "terrornätverket kommer att ha kärnvapen", vilket sätter hela världens säkerhet i fara." Snabbt fram till denna vecka, och Netanyahu var tillbaka, denna gång som premiärminister, att göra praktiskt taget identiska påståenden om Iran. Men det är inte bara USA:s underrättelsetjänst som inte håller med Netanyahus bedömning av Irans kärnvapen intentioner, det gör också Israels, enligt läckta dokument. Mer än 200 pensionerade säkerhetstjänstemän har offentligt kritiserat Netanyahu som en fara för Israels säkerhet. Dessvärre förstärker Netanyahus presentation karikatyrer regelbundet framskjutna av amerikanska och buktens arabiska puddingar - karikatyrer av Iran som en blivande hegemon från Mellanöstern, som är inriktade på att störta en annars stabil regional ordning. Det är ett missriktat perspektiv som skadar USA. Enligt Netanyahus uppfattning bör Amerika bara förbättra förbindelserna med ett Iran som stoppar dess regionala "aggression", dess stöd för "terrorism", och dess "hot" att förinta... "Israel."  Amerika bör med andra ord inte förbättra förbindelserna med ett Iran vars regionala inflytande ökar. I verkligheten är Irans uppgång inte bara normal, den är faktiskt nödvändig för en stabilare region. När kärnvapensamtalen med Teheran går in i en avgörande fas är närmandet med ett verkligt oberoende Iran - inte ett nominellt oberoende Iran vars strategiska inriktning är underordnad USA:s preferenser - avgörande för att stoppa nedgången i USA:s strategiska position. Washington har länge arbetat för att konsolidera en mycket militariserad, proamerikansk Mellanösternordning. Ändå har dessa ansträngningar - som har bedrivits över demokratiska och republikanska förvaltningar och intensifierats efter den 11 september - helt klart misslyckats. Som ett resultat av detta är Mellanöstern i dag mindre stabilt, mer spänt med sekteristiska och etniska konflikter och mer våldsamt än vid någon tidpunkt i dess moderna historia. Och Amerika, i en lärobok illustration av "imperial over stretch", har gjort sig svagare, både regionalt och globalt. USA:s strävan efter hegemoni i Mellanöstern har misslyckats av många skäl. Till att börja med tvingar strävan efter dominans Washington att på flera platser upprepa sitt faustiska avtal med det kejserliga Iran från 1953 till den sista shahens störtande 1979, vilket ger ett omfattande och effektivt öppet stöd till regeringar som agerar mot sina egna medborgares önskemål. Medan amerikanska eliter hävdar att Amerika drar nytta av sådana arrangemang, är de ytterst ohållbara, som Irans revolution 1979 visade. En beslutsamhet att dominera Mellanöstern fortsätter att låsa Washington i denna typ av relationer; för sin egen skull, USA måste sluta försöka vara Mellanösterns hegemon. Det innebär att ta till sig en regional maktbalans - inte den amerikanska dominansens chimera som missvisande betecknas som "balans", utan en faktisk balans där stora regionala stater, som agerar i sina egna intressen, tvingar varandra. Under alla politiska system skulle Iran vara en betydande regional aktör på grund av dess geostrategiska läge, kolväteresurser och stora, utbildade befolkningar.  Men Islamiska republiken - som iranierna byggde upp som ett deltagande islamistiskt system som representerar deras intressen, inte härskarnas som ser till främmande makter - har en legitimitet Amerika måste acceptera för att främja ett verkligt stabilt Mellanöstern. Iran har fått inflytande i Irak, Libanon, Afghanistan, Syrien och Jemen genom att stödja politiska strukturer som enligt Teherans uppfattning kommer att skapa regeringar som är engagerade i utrikespolitikens oberoende. Washington behöver samarbete med just ett sådant Iran mot gemensamma fiender som den islamiska staten Irak och Syrien, och för att balansera kontraproduktiv politik för Amerikas regionala allierade. Washingtons självdestruktiva strävan efter hegemoni i Mellanöstern är oupplösligt kopplad till dess ovillkorliga stöd för ett alltmer extremt och orepresentativt Israel. En myt råder om att USA:s band till Israel härrör från "delade demokratiska värderingar" och svar på Förintelsen. I själva verket började Washington förse Israel med betydande militärt bistånd och diplomatisk straffrihet först efter 1967 års krig, då Israel intog avgörande territorium från Egypten och Syrien, två sovjetiska allierade motsatte sig amerikansk regional dominans.  För återstoden av och efter det kalla kriget beräknade amerikanska tjänstemän att säkerställa Israels militära överlägsenhet över sina grannar hjälpte Amerika att driva hegemoni över Mellanöstern, även som ockuperande av miljontals fler palestinier tydligt gjorde Israel mindre demokratiskt. (Den amerikanska regeringens egna demografiska data visar att antalet araber under israelisk kontroll -- i "Green Line" Israel, Gaza, Golanhöjderna, östra Jerusalem och Västbanken -- överstiger antalet israeliska judar, vilket gör den israeliska staten till en minoritetsregim för det folk den styr). En stat som representerar alla dessa människor skulle inte ockupera arabiska befolkningar eller söka ännu större frihet för militära initiativ i dess grannskap. Israels strävan efter denna politik -- underlättad av amerikanska garantier för dess "kvalitativa militära kant" -- villkor Washingtons åtagande att hålla över 100 miljoner araber under US-stödda autokratier och sätter Amerika på krigsbasis med ett Iran ovilligt att ansluta sig till denna inneboende instabila regionala ordning. Verkligheten är att Israels oro över iranska kärnvapen är inte att Teheran kommer att använda (för närvarande obefintliga) kärnvapen mot ett kärnvapenbeväpnat Israel. I stället, som då-defensisk minister Ehud Barak förklarade 2012, är det att ett kärnvapen Iran skulle "begränsa vårt utbud av operationer." Men detta är precis vad en verkligt stabil maktbalans kräver. Amerika behöver konstruktiva förbindelser med alla större regionala stater, inklusive Iran, så att de begränsar varandras hänsynslösa impulser.
Hillary Mann Leverett: Mellanöstern är mindre stabilt än någonsin i modern historia.
Förenta staterna behöver konstruktiva förbindelser med alla större regionala stater, inklusive Iran, säger hon.