Engelskan bryr sig faktiskt inte mycket om musik, säger Sir Thomas Beecham, den stora 20-talet dirigent och noterade vist, "men de älskar det ljud det gör!" Den här veckan ljudet som har fyllt våra konsertsalar och alla utrymmen där musik-älskare samlas har varit av högt jubel. När det meddelades på tisdagen att Sir Simon Rattle kommer att komma hem från Tyskland 2017 för att driva London Symphony Orchestra, whoops of pleasures kunde höras hela vägen från Londons Barbican Centre, där LSO pjäsen, till Menlove Avenue, Woolton, medelklass förorten Liverpool där Rattle föddes för 60 år sedan. Den mest anmärkningsvärda engelske klassiske musikern sedan den hyllade Beecham, Rattle har skalat de högsta topparna. Tillsatte CBE vid den mogna åldern av 32 år, blev han ridd sju år senare, och valde huvuddirigent av Berlinfilharmonikerna, världens mest formidabla orkester, vid 44. Dirigenten Sir Simon Rattle ska gå med i London Symphony Orchestra som musikregissör. I en tid av överbetalda fotbollsspelare och hemska shower som X Factor, en ålder när medelmåttiga bär Garlands kastas av slödder, här är en man som verkligen har förtjänat sin lagerkrona. När han fick den tunga brickan av förtjänstorden förra sommaren ("Försök inte att leda med denna sak på!" Drottningen berättade för honom vid tillsättandet) det var formellt erkännande att han tillhörde den bästa av de bästa. Nu kommer mannen som erövrade världen hem för att gå med i vår ledande orkester och, vad mera är, han ser sin roll inte bara som dirigent utan som ambassadör, en pedagog, vars uppgift är att öka musikalisk talang varhelst han kan. "Frankly säger han, "vad som händer i grundskolan kommer att vara lika viktigt som vad som pågår i alla konsertsalar... Att veta Rattle som jag gör, detta var ingen kasta-away anmärkning. Tal om storhet är vanligtvis missriktat. Det finns aldrig många verkligt bra artister inom något område. Så när de kommer är det vår plikt att erkänna de speciella gåvor som lyfter dem över flocken. Vi kan kalla det Federer-skillnaden. Roger Federer är en stor tennisspelare, kanske den största; Andy Murray är bara mycket bra. I scenkonsten kan det vara svårt att beskriva hur storhet ser ut eftersom det, till skillnad från inom idrotten, inte finns några tydliga vinnare och förlorare. Men med tiden har du en känsla av dem som uppnår det. Laurence Olivier, till exempel, var en stor skådespelare. Rudolf Nureyev var en stor dansare. Frank Sinatra var en bra sångare. Sir Simon Rattle är utan tvekan en stor musiker. Rattle föddes på samma väg i Liverpool som John Lennon och gick i grundskolan när Beatles stack som en raket. Men inga magiska gåtfulla turer för honom. Rattler, som han kallas, var ett bokliknande barn, som spelade piano och senare var slagverkare i National Youth Orchestra. "Jag försökte intressera honom för cricket och fotboll, sade hans far Denis, "men han verkade alltid ha sitt huvud i en musikmusik score." Sir Simon (höger), vars yngsta barn med tjeckiska mezzo-soprano Magdalena Kožená (vänster), 41, är sju månader gammal, har regisserat Berlin filharmonikerna sedan 2002. Denis Rattle, ursprungligen från Kent, var en affärsman som undervisade i engelska i sin pensionering. Vid Oxford University, där han kände Sir Edward Heath, hade han spelat i ett jazzband, så han gjorde ingenting för att avskräcka sin son från entusiasm för musik. När Denis och Pauline Rattle tog sin son för att se komikern Al Read på Liverpool Empire stoppade femåringen showen. Så många av åhörarna blev roade av att se en nyfiken liten pojke lämna sin plats för att kika in i orkestergropen som Read var tvungen att säga till honom: 'Kom igen, pojke. Jag har fått en show att göra! en ung Rattle aldrig sätta sin fot i Liverpools fotbollsplan Anfield eller Everton med Goodison Park som hans far kunde ha önskat men han var en regelbunden i staden.s underbara filharmoniska Hall där, 1966, hans liv förändrades för alltid. Gustav Mahlers mäktiga Andra symfoni, Uppståndelsen, trots dess utmanande disharmonier, fick honom att inse redan då, 11 år gammal, att han ville bli dirigent. Och nu var han fast besluten att lära sig hur. Han studerade musikresultat som hans syster tog med sig hem från biblioteket; han satt på tonsättare och skrev om orkestrering. Han skulle skriva ner slagverken i stora orkesterstycken, samla vänner och familj, och dela ut dessa delar så att han kunde leda sin improviserade orkester medan en skiva av musiken spelades i bakgrunden. När han var 15 år lekte han med tillräckligt många musiker för att bilda en riktig orkester och iscensätta ett välgörenhetsevenemang i Liverpools College Hall. Det var en rungande framgång. Rattles dagar som dirigent för City of Birmingham Symphony Orchestra är legendens saker. När han gick dit i åldern 25 år 1980 var han, musikaliskt sett, knappt ur kortbyxor och orkestern var i bästa fall bristlös. När han lämnade 18 år senare som en riddare av riket, CBSO hyllades som en av världens finaste orkestrar, och hade ett magnifikt nytt hem. Symphony Hall, som öppnade i juni 1991 som ett resultat av Rattles ihärdighet och upplysta partiöverskridande politiska samarbete, är fortfarande den bästa konsertsalen i Storbritannien. Så när människor talar om den kulturella utvecklingen av Birmingham, och Rattle och betydande del i det, de är inte fibbing. Frågan är: vad kan han göra för London och Storbritannien? Tecknen är lovande. Det finns en tydlig vilja att bygga en konsertsal värdig Londons oöverträffade rykte som en stad av kultur och Rattle vet, för han är ingen dåre, att hans utnämning bara kan hjälpa processen. I staden är de inga dårar heller. Alla förstår att med Rattle vid rodret på en så fin orkester kan LSO bli världsslagare inte bara i offentliga föreställningar utan också i musikundervisningens värld. Rattle ser sin roll inte bara som dirigent utan som ambassadör, en pedagog, vars uppgift är att öka musikalisk talang var han än kan. Rattle beskrev en gång hur rörande det var att få döva barn till repetitioner i Birmingham, och se hur de genom vibrationer ensamma reagerade på upplevelsen av en Beethoven-symfoni. I Berlin slösade han inte bort någon tid på att arbeta med barn från stadens mindre välbeställda bakgrunder, med dem i danssamarbeten med Berlinfilharmonikerna. En del musiker, som växte upp i den gamla skolan, var skeptiska men inte länge till. "Vad Simon vill, musiker brukade säga, "Simon får. Därför är hans återkomst till London så spännande och viktigt. I en värld av uppvisning och halfwits, här är en man med tro och viljekraft att flytta berg: inte för egen räkning utan för en konstform själv. Han tror att bra musik kan förändra liv. En musiker som beskrev Leonard Bernstein, den store amerikanske dirigenten och utbildaren, som skrev West Side Story på sin fritid, sade en gång: "Lenny påminner dig om varför du ville bli musiker i första hand. Det är dirigenten som gör all skillnad när det gäller om en performance sjunker eller simmar. Vad du ser när han går vidare till podiet, är toppen av ett stort isberg av verksamhet som omfattar planering, förberedelse, repetitioner, hantering av scheman och ändlöst bakgrundsarbete för att förstå musiken. Detta är vad som bidrar till att göra Simon Rattle en av världens största, säger hans biograf Sir Nicholas Kenyon: "Han är en noggrann planerare, har en fantastisk insikt för rätt kombination av bitar i ett konsertprogram och är en lysande pacer och galvaniserare av repetitioner, vet exakt vad han har att uppnå och motivera sina spelare i enlighet med detta. När hans föreställningar tar fart, skulle musiker och publik hellre vara någon annanstans. Det är inte så mycket en fråga om hans teknik med dirigentens baton, eller ta in trombonerna när de känner sig utelämnade som något odefinierbart. 1999 beskrev en kritiker honom minnesvärt på podiet: "Ibland böjde han sig på knä, blåste på kinderna och mimade ett halmknäppande ok för att uppmuntra en proportionerlig rustik attityd hos sina spelare. Det var särskilt under Beethoven och Pastoral...Under pizzicato interlude i Mahlers Second Symphony, tappade han händerna till sina sidor och uppmuntrade sitt band att bara plocka  på swing. och vad publiken ser i Rattle är en man som känner att så länge han leder det, är den biten det viktigaste i världen. Musiker, knappast sentimentala, är glada att följa honom eftersom varje konsert är ett äventyr. Som Rattle säger: "Alltid resan, aldrig destinationen. Hans geni, som det alltid kommer att vara med de stora, är att han har en inriktning av sinne och hjärta som inte kan läras ut. "Simon kan uppnå saker i en föreställning," en Berlinmusiker sade förra veckan, "som aldrig kan läras. och nu kommer han hem för vad han kallar "en sista utmaning". Till vilket vi bara kan ropa: "Hurra!
Sir Simon Ratttle till Londons symfoniorkester som musikregissör.
60-åring föddes på samma väg i Liverpool som John Lennon.
År 15 bildade han en egen orkester som uppträdde vid välgörenhetsevenemanget.
Ser ny roll inte bara som dirigent utan som ambassadör och pedagog.