(CNN)Jag avslutade mina studier när kriget började för fyra år sedan. Jag hade bara två ämnen kvar innan jag utexaminerades från universitetet med en examen i engelsk litteratur. Sedan jag var 10 år har jag älskat engelska och drömt om att bli lärare. Jag vill undervisa de yngre, särskilt nu, eftersom det är barnen som kommer att återuppbygga vårt land. De är Syriens framtid, och de förtjänar vår stora investering. För tre år sedan tvingades min familj fly från vårt hem nära Damaskus, i östra Ghouta. Tack och lov kom vi ut innan kemisk krigföring användes där. Vi stannade i Syrien under det följande året och flyttade från ett hus till ett annat, från en by till en annan. Med varje drag kände vi ingen tröst, ingen säkerhet. När du känner dig osäker på en plats som bombas nästan varje dag, måste du så småningom göra ett val: Vår var att lämna. Och med bara två packade väskor, gjorde vi det. Vi åkte till Jordan. Jag har funderat på att återvända till Syrien. Jag vill vara en del av mitt lands återuppbyggnad, men tyvärr förväntar jag mig inte att detta ska hända inom kort. När vi kom till Jordanien trodde jag att jag snart skulle återvända till Syrien -- på bara några veckor. Det tyckte vi alla. Det har gått två år. Och medan jag fortfarande hoppas åka hem en dag, så är min största fråga: "När?" Jag vill återvända så att jag kan undervisa. Som barn inspirerades jag av min lärare i tredje klass, som trodde att barn är framtiden och som utmanade oss i den unga åldern att skapa en bättre värld. Jag tror att det är ovanligt att en lärare ingjuter detta så passionerat i sina elever, men jag vill försöka. Även om jag hoppas kunna följa i min lärares fotspår, är min väg för tillfället blockerad av osäkerheten att bo långt hemifrån, av ett krig som har drivit mig hit, av undervisningskostnader i Jordanien som är oöverkomligt dyra. Att vara hemifrån innebär många utmaningar. Du känner dig som en främling på ett främmande ställe. Du är inte bland folk som känner dig, eller som vill lära känna dig.  Som syrisk flykting är det nästan omöjligt att få tillstånd att vara officiellt anställd, och jag har inga pengar för att slutföra mina studier. Över en natt förändrades mina drömmar. I ett ögonblick var jag hemma med familj och vänner som drömde om att studera engelska, om att bli lärare.  I nästa känns allt förlorat. Det är omöjligt att arbeta, omöjligt att studera. Vi hoppas kunna möta våra behov idag, inte så mycket för att uppfylla våra drömmar i morgon. I Syrien var jag ansvarig inför mina föräldrar, nu är jag ansvarig för dem. Jag drömde om att vara lärare, men eftersom mina föräldrar är gamla, måste jag försöka varje vecka bara för att skydda dem, för att täcka deras grundläggande behov av skydd, mat och medicin. Jag behövde ett sätt att försörja min familj. De flesta syrier får inte arbeta, men vi kan anmäla oss frivilligt. Jag hittade en roll i den fattigdomsbekämpande organisationen CARE i det urbana flyktingcentret i East Amman, Jordanien, där jag tjänar ett stipendium som utför meningsfullt volontärarbete. Jag har njutit av det så mycket. Efter att ha arbetat där har jag blivit mer social och känner mig inte längre isolerad. Det är inte som att sitta hemma, känna sig maktlös, förlora självförtroende, undra vad jag kan göra för att hjälpa min familj, för att hjälpa mitt folk. Istället känner jag mig stark. Jag känner igen min potential. Och på grund av det vägrar jag att ge upp mina drömmar. Min förhoppning är att jag på kort sikt ska flytta till ett annat land så att jag kan fortsätta mina studier. Jag vill avsluta min utbildning -- och återta min dröm om att undervisa syriska barn. Omflyttning kan hjälpa till att forma min framtid så att jag kan forma deras. En dag ska jag berätta för dem om den kris vi stod inför i Syrien som jag lämnade. Vi måste vara medvetna om denna historia och dra lärdom av den. Vi måste ge barnen möjlighet att tala högre och sedan vara säkra på att deras röster hörs. Förändringen börjar med dem. Och det börjar med oss. Var och en har rätt att ägna sig åt utbildning, att tillgodose sina mest grundläggande behov och att uttrycka sig. När dessa rättigheter kvävs, så är också en persons potential, hennes möjligheter, hennes förmåga att skapa en bättre värld, och i mitt fall ett bättre Syrien. Min fråga till USA:s folk och det internationella samfundet är följande: Föreställ dig att ditt liv har vänts upp och ner efter att du förlorat allt på några timmar: Vad tror du på då? Vad håller du fast vid? Svaret är, tror jag, dina drömmar. Vi har alla dem. Min har tills vidare skjutits upp.
Fyra års krig innebär fyra år utan skolor och utbildning i Syrien.
Hiba var nästan klar med universitetet när hon tvingades fly sitt hem nära Damaskus.
För att hjälpa Hiba och de många andra fördrivna syriska studenterna, gå till CARE.