Jag har alltid trott att internationell fotboll handlar om de bästa spelarna från ett land som ställer sig mot de bästa spelarna från ett annat land. Men detta är en fantastisk idealistisk uppfattning. Världens kosmopolitiska natur i allmänhet och den enkla, täta förflyttningen av ett stort antal människor från land till land i modern tid har gjort världen till en mindre plats. I helgen blev Italiens utjämnare mot Bulgarien målad av en brasiliansk, Eder, som först kom till Italien när han var 16 år. Han har erkänt att han inte kan orden till den italienska nationalsången. En Argentina-född strejkare, Franco Vasquez, är också i Antonio Contes trupp. Eder, som föddes i Brasilien, firar sitt mål för Italien i deras Euro 2016 kval med Bulgarien. Eder, som flyttade till Italien när han var 16, har erkänt att han inte känner nationalsången. Argentina-född Franco Vasquez är också en del av Antonio Contes Italien trupp. Italiens italienska strejkare är antingen för gamla (Luca Toni, Antonio di Natale) eller ur form (Ciro Immobile, Mario Balotelli, Graziano Pelle), därav utländska upprop. Kontroversen ledde till att Roberto Mancini sade att "det italienska landslaget borde vara italienskt. En italiensk spelare förtjänar att spela för landslaget, medan någon som inte föddes i Italien, även om de har släktingar, jag tror inte att de förtjänar att. " Det är inget nytt för Italien: de vann VM 2006 med argentinska Mauro Camoranesi i sidan. Han flyttade till Italien vid den mogna åldern av 23, inte sjunga nationalsången, talade på spanska efter matchen när han tillägnade segern i finalen i Berlin till folket tillbaka i hans grannskap i utkanten av Buenos Aires - ungefär 7.000 miles från Rom. Som om det behövdes mer förvirring, hanterar han nu i Mexiko och hans mellannamn är tyska. Italien vann VM 2006 med den argentinska Mauro Camoranesi i sin trupp. Roberto Mancini, före detta Manchester City manager, sade den italienska landslaget bör vara italienska endast. Italiens casual strategi för "italienskhet" när det gäller fotboll sträcker sig tillbaka nästan 100 år: mittfältaren Luis Monti spelade i en VM-final för Argentina 1930, och sedan vann 1934 turneringen med Italien. Italien är naturligtvis inte det enda. Spanien ringde upp Brazilian Diego Costa, och England har gjort det också: Raheem Sterling föddes i Jamaica, men det finns en skillnad. Sterling flyttade till England i femårsåldern. Och detta är en viktig punkt: Mancini är fel att tro att man måste födas i det land man spelar för: det finns omständigheter som kan leda till att man föds i ett land, men uppfostras i ett annat. Sanningen är att Sterling är stolt över sina jamaicanska rötter, men känner engelska. "Irish Blood, English Heart" sjöng Morrissey och sammanfattade identitetens komplexitet med fyra ord. Diego Costa är en annan hög profil spelare som föddes någon annanstans än det land han spelar för. Raheem Sterling föddes i Jamaica men har bott i England sedan fem års ålder. Det finns gott om engelskfödda spelare som känner sig irländska på grund av sin familjehistoria – en far från Irland kanske. Skulle det vara fel att neka dem chansen att spela för Irland? Jag tror det. Tillbaka till Camoranesi, som även efter att ha vunnit VM för Italien, sade att han kände argentinska. Italien och Spanien ökar trovärdigheten med sina utländska internationaler. Och kanske det värsta av allt är att Gordon Strachan väljer Matt Ritchie. Bournemouth-stjärnan erkände att han inte ens varit i Skottland före sin upprop och debut förra veckan. Han slog ut nationalsången som om han var en av The Proclaimers. Inga regler bröts eftersom hans pappa föddes i Edinburgh, men hur skotska kan Ritchie känna om han vid 25 års ålder hade misslyckats med att ens försöka besöka landet där hans far föddes? Lycka till med honom, men hela röran väcker frågor om den internationella fotbollens natur och framtid. Matt Ritchie av Bournemouth hade aldrig varit i Skottland innan han gjorde sin debut för dem förra veckan. Ritchies far föddes i Edinburgh, vilket gör honom berättigad att spela för Skottland. När ett land möter ett annat land på en fotbollsplan, borde inte huvudsyftet med den matchen vara att se hur 11 spelare från en nation klarar sig mot 11 spelare från en annan nation? Är inte det en grundläggande förutsättning och förutsättning för internationell fotboll? Om det inte är det, och det internationella spelet har blivit en fri för alla som innebär att böja reglerna så att det inte längre spelar någon roll var du föddes och vilken nationalitet gör ditt hjärta slår starkare, då vad är poängen med det. När jag går för att se England spela mot Italien vill jag se de bästa engelska spelarna spela mot de bästa italienska spelarna. Inte ett fåtal ringere som inte är bra nog att spela för andra länder. Att hålla fast vid en åsikt om att fotbollsspelare bara bör spela för det land där de föddes kommer i dag naturligtvis att leda till anklagelser om främlingsfientlighet eller diskriminering. Men anklagelserna är lata och ointelligenta. Internationell fotboll bör alltid handla om ett land mot ett annat. Det är inget fel eller rasistiskt med det. Men en brasiliansk spelning för Spanien, en argentinare för Italien och flera engelsmän som spelar för Skottland försvagar passionen för tillfället. Det har blivit mer om spelare att förbättra sina karriärer när det bör handla om den passion du känner för ditt land. Och det är inte rätt.
Nationella lag blir allt mer fältspelare födda utanför sitt land.
Spaniens Diego Costa och Italiens Eder föddes båda i Brasilien.
Argentina-född strejkare, Franco Vasquez, är också i Antonio Contes trupp.
Raheem Sterling föddes i Jamaica men har bott i England i 15 år.
Men Matt Ritchie hade inte varit i Skottland före debuten förra veckan.