(CNN) För tre decennier sedan tog Steve McCurry utan tvekan den mest ikoniska bilden genom tiderna. Men även efter all denna tid, den framstående fotografen fylls av entusiasm när han talar om "Afghan Girl". "Jag visste att hon hade en otrolig blick, en genomträngande blick", berättar han. "Men det fanns en massa människor runt omkring oss, dammet snurrade runt, och det var före digitala kameror och man visste aldrig vad som skulle hända med filmen. "När jag utvecklade bilden visste jag att den var speciell. Jag visade den för redaktören för National Geographic, och han hoppade upp till fötterna och skrek: "Det är vårt nästa omslag." Inte nog med att "Afghan Girl" blev tidningens nästa omslag, utan den mest framgångsrika i sin framstående historia. Det slående porträttet av 12-åriga Sharbat Gula, föräldralös pashtun i flyktinglägret Nasir Bagh vid gränsen mellan Afghanistan och Pakistan, togs i december 1984 och publicerades följande år. Kvinnan, som nu är i fyrtioårsåldern, har nyligen befunnits bo i Pakistan. När McCurry reflekterar över sin popularitet, är det som hetsar honom mest den inverkan som denna enda bild har haft på den verkliga världen. "Folk anmälde sig frivilligt till att arbeta i flyktinglägren på grund av det fotot", säger han. "Afghans är otroligt stolta över det, eftersom flickan är fattig men visar stor stolthet, styrka och självrespekt. "Det riktade uppmärksamheten på deras belägenhet, och inspirerade många människor." Det ledde också National Geographic att inrätta Afghan Children's Fund -- och innebar att McCurry än i dag aldrig debiteras en biljett genom att uppskatta afghanska taxichaufförer. Porträttet utgör centrum för en stor retrospektiv utställning av McCurrys verk, som nyligen öppnades i Monza i Italien och pågår till den 6 april. "Det är fantastiskt att se tillbaka på mitt arbete och se hur teman och kopplingar har uppstått. Men jag tänker aldrig ens på att gå i pension, berättar 64-åringen CNN från sin studio i New York. "Det finns så många nya platser och historier som fascinerar mig. Jag har en lång lista med platser att besöka: Iran, Madagaskar, Mongoliet, Ryssland. "Jag tror att när du hittar något du älskar, ska du göra det hela livet. Varför skulle du dra dig tillbaka från att göra det du älskar? Det är bara inte vad vi gör." Det berömda fotografiet är bara en av tusentals extraordinära bilder som McCurry har tagit över en 40-årig karriär, under vilken han har vunnit dussintals utmärkelser. En som visas på framträdande plats i hans retrospektiva utställning togs i Kuwait 1991, under det första Gulfkriget. Den visar tre kameler siluetterade mot en explosion av eld och rök. "Saddam Hussein hade sprängt 600 oljekällor", minns han. "Det var en miljökatastrof. Oljesjöar läckte ut över hela landet och sipprade ut i Persiska viken. "Half av den brann. Det fanns gejsers av olja sprutar ut ur jorden, vilket gör det som midnatt under dagen." Han såg kamelerna springa längs kanten av ett oljefält och följde dem i sin jeep. Men de hade svartnat av oljan, och det fanns inget sätt att fånga en bild av dem mot det svarta molnet bakom. "Plötsligt sprang de framför ett brinnande område, och de blev upplysta av eld", säger han. "Jag tog skottet, och insåg sedan att jag hade kört in i ett minfält. "Jag var tvungen att försiktigt backa ur, följa däckspåren jag hade gjort på vägen in för att undvika att bli sprängd i luften." Under många år, frontline krig fotografering som detta var McCurrys lager i handeln. Ja, det gjorde det möjligt för honom att göra sitt namn. McCurry, född 1950 i Pennsylvania, vars högra hand var permanent skadad när han föll ner för några trappor vid fem års ålder, studerade teaterkonst vid Penn State University. Två år efter examen flyttade han till Indien på jakt efter en frilansande fotokarriär. Hans stora genombrott kom i slutet av 1970-talet, när han förklädde sig i afghanska kläder och korsade olagligt in i Afghanistan, strax före den sovjetiska invasionen. Där tog han bilder på människor som attackerades av sin egen regering. – Så fort jag korsade gränsen stötte jag på ungefär 40 hus och några skolor som just bombats ut, säger han. "De förstörde bokstavligen hela byar med helikoptergevär. "Detta var en djup situation som verkligen behövde berättas, och få människor kunde få tillgång till den eftersom den var för avlägsen. "Jag blev helt indragen i storyn. Det var då jag visste att detta var vad jag gjorde -- det var jag." Mot bakgrund av det kalla kriget stödde ryssarna den afghanska armén och amerikanerna stödde Mujaheden. Linsen från västliga medier svängde snabbt mot regionen, och McCurry råkade redan vara inbäddad. Hans bilder dök snart upp i The New York Times, TIME och Paris Match -- men inte förrän McCurry hade rymt från Afghanistan genom att korsa stamområdena till fots, med sin dyrbara film sydd i hans kläder. Detta var början på många år av krigsfotografering, som han nu beskriver som "den grusiga perioden" av sin karriär. Han täckte Iran-Irak-kriget, Gulfkrigen och flera konflikter i Afghanistan samt de som låg längre bort i Libanon, Kambodja och Filippinerna. "När du arbetar i en krigszon, du lever ögonblick för ögonblick med människor som försöker döda dig", säger han. "Det finns så många sätt jag kunde ha dödats på, med vapen, bomber och granatsplitter. Du lever med rädsla du kan skära med en kniv. "Flera gånger blev jag stoppad under pistolhot. Min kamera och pengar har rånats, folk har brutit sig in i mitt hotellrum medan jag sov. "Många gånger tyckte jag att jag hade drivit saker för långt, att det inte var en bra idé att gå in i denna skimmiga eller strid. Många gånger har jag trott att detta inte kommer att sluta väl. "Men jag har funnit att jag blir helt uppslukad av betydelsen av den berättelse jag berättar, känslan av att världen har lärt känna. Det handlar aldrig om adrenalinet. Det handlar om historien." Har frontlinjens rapportering blivit farligare? "Det har alltid varit farligt, men nu finns det den extra dimensionen av att försöka ta tag i rubriker", säger han. "Du kan ha blivit kidnappad eller skjuten i det förflutna, men inte halshuggen. Det fanns ingen önskan att skapa en avskyvärd teater. "Men vi kan inte ge upp. Dessa berättelser måste rapporteras, och författare och fotografer måste fortsätta att berätta för dem." McCurrys portfölj är dock mycket bredare än hans krigsfotografi. Han har arbetat över hela världen, från djungler i Centralafrika till bergen i Tibet, varje gång verkar fånga själen av de människor han fotograferar. – Min kamera fungerar som en sköld när jag fotograferar något fasansfullt, eftersom det är lättare att titta på oroande sevärdheter genom en sökare, säger han. "Men när jag inte är i en krigszon, att ha en kamera hjälper mig att prata med människor, interagera och engagera mig. "För att ta en bra bild, måste du tillbringa tid med människor tills de litar på dig och glömma att du är där för att fotografera dem. "Jag försöker få ögonkontakt när jag tar ett porträtt, eftersom det verkar låta dig förstå personen, att se deras berättelse skriven på deras ansikte." Tillkomsten av den digitala kameran, säger han, har gjort sitt jobb lättare. "Jag är inte en av de fotografer som längtar efter den gamla goda tiden", säger han. "Digital fotografering är bättre än film någonsin var." Även om alla tar bilder med kameratelefoner, säger han, detta är "bara buller", och inte "sudla värdet" av ett verkligt bra fotografi som kommer att uthärda och vara minnesvärda. "Det måste finnas en känslomässig komponent i bilden som man kopplar ihop sig med på en djup nivå", säger han. "När du ser det kan du inte glömma det, och det är så övertygande och kraftfullt att det blir en del av kulturlandskapet." Som "Afghan Girl"? Han pausar. "Ja, så där." Steve McCurry - Oltre lo Sguardo pågår till 6 april 2015 på Villa Reale di Monza.
Steve McCurrys "Afghan Girl" är en av världens mest igenkännbara fotografier.
McCurry har arbetat i de flesta av världens krigszoner under en 40-årig karriär.
En retrospektiv utställning av hans verk har öppnats i Italien.