(CNN)Var Mellanöstern bättre under diktaturer? Det är verkligen frestande att tänka så när man ser på konflikter i regionen i dag, från Jemen till Libyen till Syrien. Dessa tre länder har följt olika banor sedan början av den arabiska våren 2011, men vad de har gemensamt nu är instabilitet som sannolikt inte kommer att övervinnas på kort sikt. Medan denna instabilitet gör väst - särskilt Förenta staterna - obekväm, är den också ett direkt resultat av västs egen inställning till diktaturer i regionen före och under den arabiska våren. Västs kortsynthet när det gäller att hantera Mellanöstern genom hela dess moderna historia har direkt bidragit till dess nuvarande ödeläggelse. Före 2011 var stabilitet snarare än demokrati det väst mest värderade i Mellanöstern. Arabiska diktaturer tolererades i årtionden trots sin grymhet eftersom de tjänade västerländska ekonomiska, politiska och säkerhetsintressen. I Egypten betraktades Hosni Mubarak som fredens bålverk med Israel. I Libyen uppvaktades en reformerad Moammar Gadhafi för potentiella investerings- och handelsavtal. I Syrien var Bashar al-Assad en förutsägbar ledare som behöll Golanhöjderna som en konfliktfri zon. I Jemen betraktades Ali Abdullah Saleh som en allierad mot al-Qaida. Diktatorskeppen höll status quo hanterbar. Regeringens undertryckande av aktivism och av det civila samhällets och oberoende mediers alternativa röster innebar att beslut uppifrån och ned sällan ifrågasattes. Detta garanterade i stort sett att västerländska intressen skulle tjänas utan alltför många komplikationer. I gengäld åtnjöt arabiska diktatorer västligt finansiellt och militärt bistånd och politiska garantier. Yemen var en bild av denna dynamik. Saleh uppvaktades och uppvaktades av amerikanska diplomater som blundade för sina överträdelser, från vapensmuggling till att tvinga nya företag att inkludera honom som en "partner" så att han kunde säkerställa en minskning av vinsten, medan de flesta Yemenis levde under brödlinjen. LÄS MER: Hur vi kom hit i Jemen. Salehs värde var att delta i "kriget mot terrorn" genom att låta amerikanska drönare slå till mot al-Qaida på Arabiska halvön. Det faktum att han använde detta engagemang som en ursäkt för att be om militär hjälp till Jemen - som i själva verket användes för att utrusta vad som skulle bli en privat armé - ansågs vara ett litet pris att betala av Förenta staterna. När verkligheten med att leva under diktaturer avslöjades för den arabiska våren kunde väst inte längre ignorera den och var tvungen att offentligt förklara stöd för upproren. Men väst hade ingen långsiktig strategi för att hantera efterdyningarna av diktaturer -- och resultatet har varit katastrofalt. Libyen såg ett hastigt internationellt militärt ingripande utan en vision om att stabilisera landet, och i dag håller det på att rasa samman. Syrien såg diplomatiska tonfall som så småningom drog väst in i ett stökigt krig. Yemen var under en tid tänkt som en godtagbar kompromiss på grund av Gulfstaternas samarbetsråds initiativ som avslutade upproret genom en förhandlad övergång från Saleh till hans ställföreträdare Abd Rabbuh Mansour Hadi. Men de långsiktiga konsekvenserna för denna övergång ignorerades och Jemen i dag betalar priset. Yemen sammanfattar alla sjukdomar i diktaturer och deras hantering av utländska beskyddare. Väst var naivt att tro att Saleh helt enkelt skulle acceptera att han avlägsnades från makten. I en ironisk vändning av händelser, har han funnit i Houthi rebellerna - som hade marginaliserats under hans styre och blev ännu mer så under Hadi - en osannolik allierad att återfå inflytande. Saudiarabien var också naivt i tron att Houthi-styret i norra Jemen skulle vara bättre än att ha en politisk närvaro för det muslimska brödraskapet -- rikets ståndaktigaste politiska fiende -- i Sanaa. Saudierna och väst ignorerade de sjudande sekteristiska spänningarna mellan Zaidi Houthis och sunnistammarna i Jemen, för att inte tala om den populära ilskan vid amerikanska drönarattacker som ibland dödade civila. De ignorerade också Irans stigande ambitioner; varför skulle Houthis -- Irans allierade -- begränsa sig till norra Jemen om de också kunde expandera söderut och styra hela landet? Situationen i Jemen i dag visar att även om status quo under diktaturer kan ha verkat stabil, så förberedde sig vulkanerna under ytan för att bryta ut. Diktatorer kan hålla ett land säkert, men de gör det på bekostnad av sitt eget folk. De kan stödja västs intressen, men de kommer att vända sig mot dem närhelst deras egna intressen hotas. Även om många i dag beklagar att den arabiska våren har förvandlats till en arabisk vinter, är de konflikter som uppstår i Mellanöstern till stor del ett resultat av diktaturernas politiska, ekonomiska och sociala missförhållanden och de förhållanden som hade upprätthållit dem. De har kommit till ytan eftersom locket har lyfts. Men den nuvarande misären i Mellanöstern betyder fortfarande inte att regionen hade det bättre under diktaturer. Efterdyningarna av diktaturer är alltid kladdiga, och den demokratiska övergången är aldrig linjär. De som har nostalgi för arabiska starka mäns dagar bör komma ihåg att enväldiga regimer sår fröet till framtida oroligheter och därför bara erbjuder falsk, tillfällig säkerhet - även om "tillfälliga" tar några årtionden att passera.
Khatib: Väst stödde Mellanöstern diktatorer tills det blev opalatable i 2011.
Khatib: Västs brist på en plan för efterdyningarna av diktaturer har varit katastrofal.