(CNN) Vissa GOP:s försök att undergräva president Barack Obamas iranska politik verkar verkligen utomordentliga. För det första uppmanade den republikanska ledningen Benjamin Netanyahu att tala till kongressen utan att rådfråga Vita huset, och han varnade vederbörligen för att mjuka upp västs linje mot Iran. Nu har 47 senatorer skrivit ett öppet brev till den iranska regimen för att meddela att alla avtal som överenskommits med Obama kan upphävas efter presidentvalet 2016. Det är ett häpnadsväckande drag. Men detta är inte, rent ut sagt, unikt. Människor i båda parter har gjort mycket mer anmärkningsvärda saker i det förflutna. År 1983 försökte Edward Kennedy skapa en personlig diplomatisk kanal med Sovjetunionen. Genom att arbeta genom fullmakter föreslog han att han skulle besöka Moskva för att träffa det kommunistiska ledarskapet och erbjöd sig att hjälpa dem att framföra sina argument till det amerikanska folket om varför de föredrog dialog framför konfrontation. Som Washington Post journalist Vincent Bzdek noterar i sin bok "The Kennedy Legacy", detta inträffade nära ett amerikanskt presidentval, och vissa konservativa har tolkat det som en handling av förräderi -- kanske även ett brott mot Logan Act, som förbjuder privatpersoner från att engagera sig i diplomati med målet att ändra utrikespolitik. Man skulle kunna hävda att senatorn var motiverad av höga ideal: Han hade ett tydligt register över kampanjer för att minska spänningarna i det kalla kriget och trodde att Reagan misskötte sovjeterna. Vid mer än ett tillfälle politiserade Kennedy utrikespolitiken medan han var i senaten. I min bok om 1980 års demokratiska presidentpremiärer noterar jag att Kennedy motsatte sig Jimmy Carters hårda hållning till den sovjetiska invasionen av Afghanistan -- en ståndpunkt som var välmenande, profetisk och något fördelaktig för Kennedys kampanj för den demokratiska nomineringen. Men det är inte bara demokraterna som har gjort det. Gå framåt, Richard Nixon. År 1968 såg presidentvalet ut att vara nära. Med Johnsons administration på väg mot ett fredsavtal i Vietnam, rullade Nixons team tärningarna. Enligt ett konto i Politico fick Anna Chennault, en republikansk aktivist, ett budskap att vidarebefordra till den sydvietnamesiska regeringen: Om de undergrävde fredssamtalen genom att vara envisa skulle demokraterna förlora valet och Nixon som nästa president skulle erbjuda dem bättre villkor. Sydvietnameserna visade sig vara oförsonliga, och republikanerna vann Vita huset. Det finns inga bevis som direkt binder Nixon personligen till konspirationen, men vi vet nu med säkerhet att det hände och det är mycket svårt att föreställa sig att det skulle ha gått vidare utan hans vetskap. Det finns en uppfattning att det gränsar till förräderi och -- igen -- gör att 2015 GOP ansträngningar ser tam ut i jämförelse. De extrema längder som Kennedy och Nixon gick till bakom kulisserna understryker att utrikespolitiken alltid har varit en djupt partisan fråga som ofta kan sluta i en utmaning för den verkställande myndigheten. Det är sant att andan i konstitutionen visar att landet förväntas tala med en röst om utrikespolitik genom presidenten. Men en sådan harmoni har inte alltid varit möjlig. Kom ihåg att kongressen och Carter Vita huset slet sig själva isär över Panama Canal-fördragen. Att Reagan-administrationens politik i Nicaragua var så kontroversiell att hans medarbetare skickade hjälp till rebellerna genom bakvägar, och dåvarande Demokratiska kammarens talare, Jim Wright, anklagades för att ha lagt fram en privat fredsplan för vänsterregeringen. Att Bill Clintons kärnvapenaffär 1994 med Nordkorea kritiserades av både republikaner och demokrater. Eller att liberaldemokraterna gjorde sitt bästa för att defundera Irakkriget. Som Damian Paletta skriver, utrikespolitiken bedrivs i allmänhet tyst av Vita huset genom verkställande avtal som passerar utan kommentarer. Men tanken på att utrikespolitiken inte är partisk är naiv, och meningsskiljaktigheter har blivit offentliga när de politiska förutsättningarna är lämpliga. Den särskilda frågan om Iransamtalen är känslig för republikanerna eftersom den inbegriper den heliga treenigheten i Obama, Israel och presidentprimärerna. De skulle inte lämna den här, och vi kan knappast bli förvånade över att de inte har det. Demokraterna skulle göra samma sak om situationen vändes, som de har gjort många gånger tidigare. I en republik som avsiktligt utformats för att ha begränsad verkställande makt, med ett konkurrenskraftigt tvåpartisystem skruvat på för att hålla sin politik flytande, var detta utan tvekan oundvikligt.
Timothy Stanley: GOP Senators' brev till iranska ledare verkar extraordinärt.
Men att undergräva en presidents utrikespolitik är inte alls unikt, säger Stanley.
Han säger att båda vänster, höger har gått runt administrationer för att ta itu med utländska ledare.