En fuktig dag på White Hart Lane för drygt 50 år sen samlades vi för att rapportera om att Dave Mackay gjorde sin comeback från ett brutet ben. Vi var på väg att bevittna det fantastiska beviset på vad många av oss trodde, att Mackay var den svåraste mannen av alla i en era av fotbollsspelare som tacklade som stridsvagnar. Den korta, rejäla, kraftfulla ving-halva som är inskriven i Spurs folklore som hjärtslag av det första laget för att uppnå League mästerskap och FA Cup dubbel efter andra världskriget hade haft en vänster benfraktur i en kollision med Manchester United och Noel Cantwell på Old Trafford. Den ikoniska bilden av Dave Mackay konfronterar Billy Bremner av Leeds under augusti 1966. Manchester Citys Mike Summerbee tar tag i Mackay under en 1968 Division One match. Mackay avbildades under ett träningspass på Tottenhams White Hart Lane mark 1967. Mackay vann FA Cup med Tottenham vid tre tillfällen - 1961, 1962 och 1967. Mackay kröns av Jimmy Robertson (höger) efter Spurs slog Chelsea 2-1 i 1967 FA Cup finalen. Tottenham manager Bill Nicholson med spelare Cliff Jones, Jimmy Greaves, Mackay, Paul Shoemark och Stephen Pitt 1965. Mackay springer uppför trappan på White Hart Lane när han slåss sig tillbaka från en dubbel benfraktur. Det var en allvarlig, komplicerad skada och det var nio månader innan han återvände, i en reservmatch mot Shrewsbury. Typiskt, Mackay gick in för bollen. Till vår fasa hördes ett brusande ljud. Ändå reste han sig upp men tränaren rusade på, tog en snabb titt och hjärtlöst berättade för honom benet hade krossat igen. Smärtan måste ha varit plågsam men Mackay insisterade på att kontrollera diagnosen personligen. Han stampade foten på marken och bara när det spruckna benet stack ut genom hans blodiga strumpa accepterade han att han inte kunde spela på. Till och med då stötte han av båren och gick av och försökte att inte halta. "Aldrig visa dig att du är skadad," han morrade när de skyndade honom till sjukhuset. Det var inte första gången vi hörde honom säga det. Det var hans mantra. Mackay tyckte synd om de svaga. Vad dykare beträffar, föraktade han dem. "Stå upp och vara en man," brukade han skälla på någon motståndare som gjorde en måltid av sin tackling, vilket var en ännu mer skräckinjagande sak att vara på det mottagande slutet än det var att se. Men alltid, ofelbart ärlig. Det var därför han ogillade det ikoniska fotot på honom när han tog en skrämd Billy Bremner av hans Leeds-skjorta på Wembley. Han trodde att det porträtterade honom som en översittare. "Ingen som går in i en rättvis utmaning med mig har något att frukta," brukade han säga. Mackay stiger för en rubrik i en 1968 liga match mellan Spurs och Liverpool på White Hart Lane. Jubilant Spurs fans hejar när Mackay visar upp FA Cup på Tottenham Town Hall 1967. Mackay (höger) rusar för att gratulera målskytt Jimmy Greaves (mellan) med Jimmy Robertson 1967. Leaping att delta i firandet efter Alan Mullery hade gjort Spurs "öppnare mot Leeds 1966. Bevisa sin atletism genom att hoppa över Spurs lagkamrater Cliff Jones, Ron Henry och Jimmy Greaves. Mackay, sedan på Derby County, utmanar Manchester Uniteds George Best under ett spel under 1970-talet. Bäst igen kände den fulla kraften i Mackays känga som par slaget om bollen 1971. Derby kapten Mackay med Watney Cup efter deras 4-1 seger över Manchester United 1970. Visar upp sin Football Writers' Association Footballer of the Year Award i april 1969. Mackay, som också spelade för Hearts och Swindon, var täckt 22 gånger av Skottland. Att upprepade brott av samma ben skulle ha avslutat många en mindre man men Mackay kom tillbaka igen, för att återuppta sitt mittfält partnerskap med Danny Blanchflower som var axeln av manager Bill Nicholsons stora Tottenham laget. En legend som kunde ha tagit slut den dagen skulle bli ännu större. Ändå beklagade han att bilden av järnmannen tenderade att fördunkla hans anmärkningsvärda förmåga. "Jag kan passera den blodiga bollen, du vet, han skulle raspa i den skotska brogue förde ner från Hearts. Vi visste det. Det var därför vi valde honom till Årets fotbollsspelare här nere för att följa samma utmärkelse som vanns norr om gränsen. Blanchflower, den tänkande mannens fotbollsspelare, var ansedd som hjärnan i laget men Mackay var mycket mer än brawn. Blanchflower var kapten men Mackay var den andliga ledaren på planen, cementen i deras band av det och deras bro till fansen. Under denna skräckinjagande uppförande i handling, var han engagerande, roande och charmig och de som jostled för lagets företag efter matcher på puben nära marken, Bell och Hare, njöt hans generositet. Mackay (höger) och Danny Blanchflower introduceras till Wembley publiken innan 1981 FA Cup final. Mackay föreställde sig under sin trollformel som chef för Walsall på sjuttiotalet. Sir Bobby Charlton och Mackay chatta som de poserar för bilder av sina speciella frimärken i 2013. Den starka personligheten fördes över till ledningen, framför allt i Derby County där han plockade upp Brian Clough med manteln och körde dem till ligans titel. Medveten om sin roll som Spurs galjonsfigur Mackay alltid klädde "riktigt" och hans en sortie till handel var att ansluta sig till sin livslånga vän och Tottenham fan Jimmy Burton i en slips tillverkningsverksamhet. Alzheimers var en av de krämpor som drabbade hans sista år och i den sorgliga bemärkelsen har vi saknat denna stora fotbollsspelare och trevlig man för en tid redan. Men ingen som såg honom eller kände honom kommer någonsin att glömma Dave Mackay. Och sannerligen inte den dag då han var tvungen att bevisa för sig själv att hans ben var brutet.
Mackay, skotsk övervakare av Spurs'1961 Double vinnare, dog i åldern 80 år.
Den mäktiga vinghalvan kallades Tottenhams hjärteslag.
Han smet aldrig en tackling och hade en hård man rykte.
Mackay är bäst ihågkommen av ikoniska bilden greppa Billy Bremner.
Men han var också en kultiverad och inflytelserik spelare som vann massor av medaljer.