Boston (CNN) Bill Richard visste att hans son inte skulle klara sig. Men trebarnsfadern sa till sin fru att han inte kunde stanna vid åttaåriga Martins sida. Pojkens kropp slets sönder av en explosion nära Boston Marathons mållinje. Hans hud hade ändrat färg. En folkskara svävade över honom och försökte desperat hjälpa till, men han var döende. Richard talade från vittnesbåset vid Dzhochar Tsarnaevs rättegång på torsdag och berättade för jurymedlemmarna att han stod inför ett hjärtskärande val. "Jag visste i mitt huvud att jag behövde agera snabbt, eller vi kanske inte bara förlora Martin", sade han. "Vi kanske förlorar Jane också." Efter explosionen hade Richard snubblat mot Jane, hans 7-åriga dotter. Hans byxor och gympaskor slets isär. Hans ben kändes som om de brann. Han kunde knappt höra. Och luften luktade "vilt", sa han, som krut, svavel och bränt hår. Men han insåg snart att situationen var mycket värre för hans dotter. "Hon försökte resa sig och föll. Det var då jag lade märke till hennes ben, sa han. "Hon hade den inte. Det blåstes bort." Richard lämnade därför en son att dö nära mållinjen i maraton och skyddade hans andre sons ögon från blodbadet när de sprang till sjukhuset i hopp om att läkarna skulle kunna rädda hans dotters liv. "Det var", sa Richard på torsdag, "sista gången jag såg min son leva - knappt." Richards beskrivning av explosionens fasansfulla efterverkningar satte stopp för en dag av dramatiska vittnesmål när de överlevande delade med sig av sina berättelser under den andra dagen av den uppmärksammade rättegången. Tsarnaevs advokater medger att han utförde 2013 års attacker, som dödade tre personer och skadade mer än 260 andra vid maraton. En fjärde person, en MIT-polis, blev överfallen och dödad i sin patrullbil tre dagar efter bombningarna som Tsarnaev och hans bror, Tamerlan, påstås ha rymt från polisen. Tamerlan Tsarnaev, 26 år, dödades efter skottlossning med polisen. Och nu sitter hans yngre bror i domstol inför 30 federala anklagelser relaterade till bombningarna. Hans advokater säger att han påverkades av sin dödade bror för att delta i attackerna. De hävdade torsdag att nu är inte rätt tid för jurymedlemmar att höra strängen av hemska historier från överlevande av explosionerna, argumenterar att vittnesmål bör vara en del av en senare fas av rättegången, när jurymedlemmar kommer att besluta vilken straff Tsarnaev bör möta. Men domaren ställde sig på åklagarsidan, som hävdade att vittnesmålet var nödvändigt för att stödja deras åtal. På torsdag återupplevde jurymedlemmarna ögonblicken efter maratonbombningarna genom ögonen på några av de mest drabbade av explosionerna. Försvarsadvokaterna ställde inga frågor. Jeff Bauman var misstänksam så fort han märkte en svart ryggsäck på marken nära mållinjen. "Jag tyckte det var konstigt", sa han på torsdag. "Om du är på flygplatsen, om du ser något obevakat bagage, så meddelar du myndigheterna." Men det här var Boston, tänkte han, där sånt inte händer. Men han sa till en vän att de skulle flytta. En explosion kom två sekunder senare. "Jag såg en blixt, hörde som tre pops och jag var på marken," Bauman sade från vittnesbåset torsdag. "Till en början öppnade jag mina ögon och såg himlen. Den första tanken var att det var ett stort fyrverkeri." Baumans öron ringde, och allt dämpades, men han hörde skriken. Den första bomben hade exploderat. "Jag tittade ner och såg mina ben, och det var ren blodbad," sade han till jurymedlemmar. "Jag kunde se mitt ben." Bauman vittnade om att bli medveten om sina skador -- brännskador, sår på ryggen, och hans ben. "Jag visste att mina ben var borta. Jag vet det direkt, sa han. Han upprepade för sig själv: "Det här är sjukt, det här är sjukt, det här är sjukt." Sen den andra explosionen. "Vi är under attack", tänkte han för sig själv. Han ville bara ringa sin mamma. När polisman Lauren Woods såg folk springa förbi, skrika, sprang hon mot säden, mot Boylston Street, sista benet på maratonrutten. Ett av de första offren Woods stötte på var Lu Lingzi, doktorand vid Boston University. Lu kräktes ymnigt, Woods återkallade torsdag. Andra utförde redan hjärt-lungräddning på henne, och officeren försökte rensa Lus luftväg. "Jag kände lukten av rök", sa Woods. "Smält som fyrverkerier, kanoner." Paramedikerna anlände, och till slut sade de till Woods att den unga kvinnan inte skulle klara sig, och de var tvungna att gå vidare till andra människor. Lu blev en av de tre dödsfallen på platsen. Alan Hern sa till juryn att det luktade krut och att det kändes som om vi var under vatten. Herns fru, som var gravid, körde loppet. Han fann henne oskadd, men hysterisk från explosionerna och kaos, sade han. Det fanns krutmärken på hennes jacka. Hern, en fotbollstränare i high school, letade sedan efter sin 11-årige son Aaron. En figur täckt av svart sot och hår stående rakt upp fångade Herns öga, och han visste att det var Aaron, han vittnade. Hans sons vänstra lår var kraterat, manglat kött och blod, sa Hern. "Det var som något man skulle se i en krigsfilm", sade han. "Hans ögonbryn sjöngs och hans hår stack rakt upp." Ett annat av torsdagens vittnen, Roseann Sdoia, kallade det också något ur en film. Innan hon träffade marken från explosionen, sade hon, det registrerades i hennes sinne att hon hade förlorat sitt ben. "När jag tittade ner, mitt ben var stoppad under mig, men blod strömmade ut", berättade hon jurymedlemmar. Framför henne låg en strumpfot. Har jag haft strumpor idag? Hon bestämde sig för att hon inte hade haft strumpor den dagen. Det var någon annans fot. "Det var nästan som om jag var med i en skräckfilm", sa hon, "liksom alla andra runt omkring mig." Läkarna fick amputera benet under knät. Bill Richard reste från mållinjen till sjukhuset och gick från en skräckinjagande scen till en annan. "Du vet att det inte kommer att bli bra när du ser skräcken i läkarnas ansikten", sa han till domstolen på torsdag. "Jane blev förödande skadad." Läkarna amputerade hennes vänstra ben under knät och tog bort mer än 20 granatsplitter från hennes kropp, sade han. Richard fick snart veta att Martin, som han fruktade, inte överlevde bombningen. Hans hustru, Denise, blev också inlagd på sjukhus efter attacken. Hon tappade synen i ett öga. Pappan sa att hans egna skador var mycket mindre allvarliga än såren många andra offer fick. Ringningarna i hans öron stannar aldrig, och han förlorade en del av sin hörsel. Men Richard sa att han fortfarande kunde höra advokaten förhöra honom vid torsdagens rättegång. Han kan fortfarande höra musik. Och det viktigaste. "Jag kan fortfarande höra", sade han, "min familjs vackra röster." CNN:s Ann O'Neill rapporterade från Boston. Mariano Castillo och Catherine E. Shoichet skrev historien i Atlanta.
Far beskriver det ögonblick då han insåg att 8-årige Martin Richard inte skulle överleva.
Den andra dagen av Boston Marathon bombningar rättegången är på gång.
Överlevande Jeff Bauman berättar hur han förlorade benen i attacken.