(CNN)Det finns alltid champagne på dessa saker, men denna konstöppning är en riktig fest. Lila ljus studsar mot de vita väggarna i den massiva foajén av Londons Royal Academy; punkmusik faller nerför trappan och Kenneth Angers homo-erotiska miker kort Scorpio Rising spelar på en TV-skärm. Jarvis Cocker är här, liksom Bob Geldof och Rupert Everett. Det finns de nödvändiga grå damerna i päls och chapeaux, liksom tjugo-något i ryggsäckar hopkokade i grupper, ner sina drinkar innan du går in i Pace Londons spritfria utställning utrymme för öppnandet av A Strong, Sweet Smell of Incense: A Portrait av Robert Fraser. Även om hans namn kanske ringer några klockor utanför den erfarna Londonkonstgemenskapen, var den framstående galleriisten Robert Fraser, som drev ett galleri i London under sextiotalet och återigen på åttiotalet, en seminal del av Swinging Sixties scenen. Hans rykte berodde på skandaler, fester och vänskap med tidens mest kända rockstjärnor, samt en obestridlig talang för att upptäcka konstens Next Big Thing. Detta är den framstående återförsäljaren som sålde konst till Paul McCartney, och var värd för John Lennon och Yoko Onos första gemensamma utställning; Savile Row-clad Etonian vars Mayfair gallerier lockade Marlon Brando, Marianne Faithfull och William Burroughs på 60- och 80-talet; den silvertongued heroinmissbrukare som introducerade Andy Warhol och Jean-Michel Basquiat till Storbritannien, och arresterades - och i hans fall fängslades - för narkotikainnehav med Mick Jagger och Keith Richards under 1967 Redlands Bust. Curerad av konstnären Brian Clarke, en stark, söt doft av Incense -- en blinkande hänvisning till polisrapporten som beskriver bysten -- syftar till att blanda rebellen, konstkännaren och hedonisten för att presentera en rundad bild av en osung stjärna på 60-talet. "Det finns hav av anekdoter av Robert, och några av dem är sanna. Men anekdoten är inte tillräcklig för att förmedla den typ av energi som han hade, den här typen av magnetisk energi som drog dig till honom -- eller stötte bort dig beroende på din egen energi, säger Clarke, utan tvekan världens mest kända målade glaskonstnär. Jag träffade Clarke tre veckor innan öppningen på hans rymliga stuga i Londons tony Notting Hill-kvarter. Ett bokstavligt porträtt av Fraser målat av Basquiat hänger framträdande i vardagsrummet, omgiven av verk av Warhol, Francis Bacon och andra. Clarke, som var en nära vän till Fraser och var den första konstnären som ställdes ut på hans 80-talsgalleri, håller fortfarande på att slutföra utställningsvalet, men hans energi är lätt, om lite manisk. Harriet Vyner, en gammal vän till Clarke och Fraser, och författare till Fraser biografin Groovy Bob: The Life and Times of Robert Fraser, har samarbetat med honom i katalogen. Hon är till hands för att lägga sina egna anekdoter till havet. "Jag minns att jag åkte till Seditionaries, (Malcolm McLaren och Vivienne Westwoods 70-tals punkbutik) på King's Road, och det kändes lite läskigt, men det var en del av spänningen", säger hon. "Och det är vad folk ofta kände för att gå till Robert Fraser galleriet i båda inkarnationerna." Idén till porträttet kom från Pace Londons verkställande direktör Mollie Dent-Brocklehurst för ett år sedan, när Clarke berättade att han hade anförtrotts Frasers arkiv. (Fraser dog 1986 av aidsrelaterad sjukdom vid 49 års ålder.) "Den 'ljuslampa ögonblick' slog verkligen när vi insåg att Pace grundare, Arne Glimcher, var att sätta upp sitt första galleri i Boston vid den tid Fraser öppnade sitt eget galleri i London," Dent-Brocklehurst skriver i ett e-postmeddelande. "Vi utforskar vårt eget DNA med denna utställning samtidigt som vi hyllar en av de mest praktfulla langare och aestheter. "Det är en buzz i London just nu runt utställningen och många konstnärer, museichefer, kändisar, blivande konstnärer, konststudenter är alla mycket angelägna om att återupptäcka Roberts personlighet." Att höra Clarke tala om Fraser är att få antaganden växelvis utmanade, tillrättavisade och bekräftade. Han gör inga ursäkter och ger inga förklaringar till Frasers "mer hedonistiska sida", men betonar hans i allmänhet tysta uppförande och blygsamhet. Det övergripande intrycket är av någon med ett akut öga för talang (han visade Bacon, Warhol, Dennis Hopper, Richard Hamilton, Jim Dine, Robert Mapplethorpe och Jean Dubuffet) och en upprorisk, destruktiv strimma. Detta återspeglas i själva utställningen, som är uppsatt som ett arkiv. Verk från armaturerna Fraser visste, visade eller beundrade finns på väggarna, medan personliga tillhörigheter -- ett tackbrev från Ed Ruscha, en Sex Pistols Never Mind the Bollocks affisch, häktningsorder, ett opiumrör med guldfälgen bärs till silver -- hålls bakom glaslådor. I ett hörn, det finns en rekreation av hans skrivbord. Ta några steg, och du tittar på trumman från The Beatles' 1967 Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band omslag, som Fraser konst regisserade. Andra faktorer återspeglar deras personliga förhållande. En Gerhard Richter som minns en gemensam resa till Berlin för att se sina verk personligen. En inskriven kopia av en Edward Burne-Jones biografi skänktes från Fraser till Clarke. Fraser verkar ha haft mer att säga än de han umgås med. "Det finns alltid runt Robert denna aura av alla dessa kändisar och saker som det, och det är sant att de var där, men det var inte något som han antingen kurade eller skröt om," Clarke säger. "Han respekterade inte människor. Han gillade människor eller hatade dem." Han var ofta ovillig att diskutera sina kontakter och vänskapsförhållanden, även med dem som stod honom nära. Clarke minns att han diskuterade Truman Capote med Fraser under en vistelse i New York. Han insåg inte att de var vänner förrän Capote kom till deras bord några kvällar senare för att krama Fraser. På liknande sätt, Vyner minns Fraser fjäska över Prick up Your Ears, John Lahrs 1978 biografi om dramatiker Joe Orton, utan att en gång nämna att han var en tidig backer av Ortons produktioner. (Hon skulle upptäcka detta när hon undersökte Groovy Bob.) – För alla de oundvikliga hänvisningarna till Roberts hedonistiska sida hade han en mycket sofistikerad intelligens när det gäller visuell konst, och genuint när det gäller kultur, säger Clarke. "Så även om han inte var benägen att tala kultur, var han i högsta grad kapabel till det." Tillbaka till Pace. En festbesökare och jag får prata om utställningen, festen och Fraser. Hon gillade festen, men visste inte mycket om Fraser. – Utställningen är så kaotisk och eklektisk, säger hon. "Kanske var det han som person?" Omkring klockan 21.00 för säkerhetsvakterna den motvilliga folkmassan ut ur byggnaden in i den kalla natten. På trappan, försöker en särskilt berusad unge och misslyckas med att driva någon in i ett slagsmål, medan de mindre lutande börjar anropa taxi och kartlägga hur man flyttar natten in i Soho. Jag minns något Clarke berättade för mig några veckor tidigare, en ansträngning att sammanfatta andan i Frasers gallerier och dess ökända fester, dunkade av stjärnor och dunkade i glamour och spänning. "När du var med Robert kände du att det inte fanns något bättre ställe att vara på. Du visste att du inte skulle ha roligare någon annanstans, det är säkert, och du skulle inte bli mer stimulerad, "Han hade sagt med ett slags wistfulness. "Det var kort och kortlivat, men ljuset brann." En stark, söt doft av Incense: En porträtt av Robert Fraser är på Pace Gallery London, Burlington Gardens fram till den 28 mars 2015.
En stark, söt doft av Incense: En porträtt av Robert Fraser hyllar den bästa London konsthandlare.
Utställningen Pace London, kurerad av Brian Clarke, har konstnärer representerade, beundrade eller kända för Fraser.
Fraser var mest känd för att ha gripits med Mick Jagger och Keith Richards för narkotikainnehav 1967.