(CNN)Organiserat arbete är upp i vapen om president Barack Obamas ansträngningar att få snabb-track auktoritet för att slutföra ett frihandelsavtal i Asien Stillahavsområdet som involverar 11 nationer. Överenskommelsen, hävdar fackföreningsledarna, hotar att ta ännu fler jobb ifrån amerikanerna. AFL-CIO:s president Richard Trumka sände ett tydligt budskap till kongressens medlemmar och varnade: "Det finns en sådan dramatisk inverkan på levnadsstandarden och sänkningen av lönerna och en förlust av arbetstillfällen – detta kommer att få stor inverkan, och då kommer vi inte att glömma denna omröstning under lång tid." AFL-CIO meddelade att man skulle hålla inne donationer till politiska aktionskommittéer tills denna kontrovers hade lösts. Spänningen mellan organiserat arbete och Obama är inte ny. Kampen har pågått sedan 2009 då presidenten lät lagen om fria val av anställda vissna i kongressen. Lagen skulle kräva att ett fack skulle anses vara legitimt när det hade stöd av en majoritet av arbetstagarna och utdömde hårda straff för arbetsgivare som försökte straffa arbetstagare från att bilda fackföreningar. Presidenten undvek att göra några starka vädjanden om lagförslaget, även om det var mycket önskvärt av arbetarorganisationer som ett sätt att öka medlemskapet. När demokraterna valde Charlotte, North Carolina, till sitt politiska konvent 2012 - en stad som inte var vänlig att arbeta - var fackföreningarna ivriga. "Det finns stor frustration med partiet och alla valda tjänstemän", sade en arbetarledare, "bred frustration över bristen på en facklig agenda." Även om fackföreningarna var avgörande för administrativa segrar som den prisvärda vårdlagen, har president Obama ofta varit extremt ljummen när det gäller fackföreningarnas rättigheter. Organiserad arbetskraft har inte varit så förvånad. Sanningen är att fackföreningar har försvarats mot demokratiska presidenter i årtionden. På 1970-talet behandlade president Jimmy Carter fackföreningarna som ytterligare ett speciellt intresse i Washington som behövde sänkas medan president Bill Clinton visade ljummet stöd till dessa organisationer när han aggressivt förde en global frihandelspolitik som arbetar emot. "Det kommer att kosta jobb", varnade Michigan Democrat David Bonior sade om det nordamerikanska frihandelsavtalet att Clinton stödde. "Det kommer att sänka vår levnadsstandard. Om vi inte står upp för de arbetande människorna i det här landet, vem ska då göra det?" Under de senaste decennierna trodde många demokratiska politiker inte längre att organiserad arbetskraft var en stor aktör inom deras parti, som de hade varit under skapandet av New Deal and Great Society. När den organiserade arbetskraften blev en mindre del av den amerikanska arbetskraften, var de demokratiska politikerna inte lika beslutna att uppvakta sin röst. Sedan 1970-talet har ett större antal demokrater valts av övre medelklassens valkretsar där fackföreningarna inte är någon stor närvaro. Dessa väljare har varit mer intresserade av en typ av liberalism som kretsar kring livskvalitetsfrågor, såsom miljöreglering, än av medelklassjobb. Många demokraters ledare antog en vision om ekonomisk politik som var inriktad på avreglering och fria marknader. Nya röster som kom in i Demokratiska partiet efter 1960-talet ville utmana republikanerna genom att erbjuda en mer centristisk vision av ekonomisk politik. Möjligheterna för demokraterna att ta till sig en mer facklig agenda har bara intensifierats genom det våldsamma angrepp som äger rum bland de konservativa. Bröderna Koch har släppt lös våldsamma ekonomiska angrepp mot fackföreningarna. Scott Walker, guvernör i Wisconsin och potentiell republikansk presidentkandidat, har berövat de offentliga fackföreningarnas makt och undertecknat en rätt att arbeta lag som hindrade fackföreningar från att samla in avgifter från anställda som inte var i fackföreningar. Fackföreningarna attackeras och rörelsen söker hjälp. Demokraterna, och vissa republikaner, talar ofta om att behöva ta itu med problemet med ekonomisk ojämlikhet. Mycket av pratet är ofta vagt och erbjuder lite i vägen för verkliga lösningar. Att öka fackföreningarnas styrka är ett område där regeringen kan bidra till att skydda arbetstillfällen för medelklassamerikaner. Utan starka fackföreningar kommer kampen mot ekonomisk ojämlikhet och otrygghet aldrig att komma igång. Som George Gresham, ordförande för United Health Care Workers East skrev i The New York Times: "Genom att definansiera fackföreningar och försvaga fackets medlemmar genom "rätt att arbeta" lagar, företag och de som gör sitt bud tar de bort arbetarnas primära medel för att höja lönerna, säkra pensioner och förbättra arbetsvillkoren. Arbetarnas huvudsakliga verktyg för att avancera själva och deras samhällen äventyras." Demokraterna måste lyssna på vad AFL-CIO säger. De måste slå tillbaka mot president Obama, även om detta skapar politiska möjligheter för republikanerna, så att partiet inte överger det som har stått i centrum för deras agenda. När demokrater ständigt ser republikanerna överträffa dem när det gäller organisation och strävan, måste de se sig om efter att arbeta mer som en allierad än en fiende i kampen för Vita huset och Kongressen under de kommande åren.
President Obama vill få snabbbefogenhet att slutföra ett frihandelsavtal i Asien och Stillahavsområdet.
Julian Zelizer: Organiserad arbetskraft är rätt att oroa sig för att detta skulle ta bort fler jobb från amerikaner.