(CNN)För många år sedan uppträdde jag på Surf Ballroom, i Clear Lake, Iowa, som var sista stoppet på Buddy Hollys sista turné. Han dödades i en flygolycka 1959 som också tog livet av sångare J.P. "The Big Bopper" Richardson och Ritchie Valens. Vid den här tiden hade Buddy Holly och jag haft en ganska lång historia tillsammans. Konserten som jag uppträdde på hade alla de gamla medlemmarna i hans grupp. Donna, som Ritchie Valens skrev en låt om, var också där.  Peggy Sue, som Buddy Holly sjöng om, var också där. Picksen var där -- de sjöng bakgrundssång på Buddys skivor -- liksom sångaren Tommy Allsup, som påstod att han flera år senare fick tillbaka sin plånbok från kraschplatsen. Tyvärr några fans på denna show sålde krasch plats bilder, som jag trodde var i extremt dålig smak. Jag tror att tanken på att National Transportsäkerhetsverket ska dyka ner i kraschen igen, vilket kan innebära att kroppar och alla andra grävs upp, skulle ha samma dåliga smak. Jag tror att det finns en anledning till att vi säger "vila i frid". Buddy Holly skulle ha samma ställning musikaliskt vare sig han skulle ha levt eller dött, på grund av hans prestationer som, i efterhand, ingen - och jag menar ingen, inte Beatles Rolling Stones eller någon annan - kan slå, av dessa skäl: När han var 22 år gammal hade han spelat in ungefär 50 spår, varav de flesta hade skrivit sig själv och var och en av dem, enligt min åsikt och många andras åsikt, en hit. Buddy Holly och Crickets var mallen för alla rockband som följde. Inga rock 'n' roll skivor kan röra låtar som "Rave On", "Think it over", "Not Fade Away", "Peggy Sue" och många, många fler. Han var också en känslig, balladkomponent och sångare, som man ofta förbiser, med sånger som "Moondreams" och "True Love Ways", bland många. Som tidningspojke öppnade jag pappershögen den 3 februari 1959, och såg att Buddy Holly hade dödats i flygkraschen. Nästa dag gick jag i skolan i chock, och gissa vad? Ingen brydde sig. Rock 'n roll på den tiden var ungefär som hula hoops och Buddy hade inte haft en stor hit på listorna sedan -57, och inte heller hade de andra i planet krasch. Amerikaner på den tiden såg alltid framåt. Döden dröjde inte längre. Vi hade fått nog av det i andra världskriget. Döden och sorgen följde inte med 1950-talets praktfulla och ljusa färger. Sedan dess har vi påbörjat vad jag skulle kalla "American Death Trip". Man måste helt enkelt titta på massa obduktionsshower på TV och den ändlösa omvälvningen av Marilyn, Elvis och JFK:s dödsuppgifter för att få min poäng. På grund av mediernas ständigt växande psykologiska makt tycks vi dessutom tro att vi kan nå tillbaka ett halvt sekel och röra vid saker som om de vore verkliga. Vi lever i en virtuell nostalgisk värld på grund av detta. Lyckligtvis är Buddy Holly musik för evigt ung och allt någon ung person behöver göra är att lyssna på den och hans liv kommer att förändras för evigt.
Don McLean: Det är dålig idé för NTSB att ompröva 1959 krasch som dödade Buddy Holly, "Big Bopper," Ritchie Valens.
Han säger att det är motbjudande; de bör "vila i frid"
Att titta på kraschfall igen är bara en del av den "amerikanska dödsresan" som genomsyrar vår kultur.