Det är en annan väg att gå. av William Waldegrave. (Constable £20) I början av Falklandskriget 1982 stod William Waldegrave, som då var minister i Margaret Thatchers regering, i underhusets avdelningslobbyn när han såg Thatcher och hennes följe av "leksaker" marschera mot honom. Han kände sig tvungen att säga något, så, med USA: s utrikesminister Alexander Haig på den tiden försöker förmedla en brittisk "sell-out" till argentinarna, frågade han: "Var står amerikanerna, premiärminister?"Jag vet inte, William, kom det omedelbara svaret. "Men jag vet var de kommer att stå. ska David Cameron skulle kunna hantera så otvetydigt med Vita huset, men då ingen av Thatchers efterträdare har, minst av alla den ynkliga Tony Blair, som Waldegrave jämför med Ted Heath. Margaret Thatcher (höger) sägs en gång ha kämpat mot Norman Tebbit (vänster) med en snyftande anmärkning i Waldegraves försvar. Detta är förvånande, för Waldegrave var en passionerad Heath-lojalist innan han överförde sin lojalitet till Thatcher. Men han har säkert rätt när han hävdar att Heaths stora besvikelse i livet var att det patriotiska, liberala konservativa partiet, som han så innerligt trodde på — "han och det var en familj" — inte återgäldade sin hängivenhet. Och i det avseendet påminns Waldegrave om Blair, som "verkligen tänkte – och tänker – att han skapade en familj som hette New Labour och som älskade honom". I själva verket var det framgång som New Labour älskade, inte Blair. Detta absorberande memoarer innehåller några val skvaller som en motvikt till Waldegraves insiktsfulla politiska analys. När han kommer tillbaka till Heath, påminner han sig en av de gamla curmudgeons middagsbjudningar — "inte tillfällen av mycket munterhet" — vid vilka Emma Soames vilt försökte liva upp ett förfarande med en anekdot om hennes bror Nicholas, som just hade valts ut för att tävla en tuff plats i Glasgow. Vid ett rasande urval möte, mycket olikt något i Home Counties, hade den blivande riksdagsledamoten förståtts av lapels och frågade, "Är du gift?" Runt Heath på bordet, väntade matgästerna förväntansfullt på slutet av en underhållande historia, men Soames plötsligt och mystiskt slutade tala. När hon körde hem senare, frågade Waldegrave om hon hade glömt poängen? "Nej, sa hon. "Jag var på autopilot och kom så långt utan att komma ihåg att efter att Nicholas medgav att vara ogift, svaret var: "Och, inte en annan Tory poofter!" Hon hade inte velat förolämpa hennes lysande värd, vars sexualitet alltid var föremål för spekulation — även Waldegrave tillägger att i förhållande till skotten, det var inte "så långt som någon jag någonsin känt kunde upptäcka, sant. Waldegraves egen bakgrund skiljer sig markant från de två av hans Tory hjältar, Heath och Thatcher, om inte mindre från en annans, grouse-shooting entusiast Harold Macmillan, som han minns tysta en annan middagsfest, denna gång i Waldegraves eget hus, genom att vända sig till sin granne och förklara: "Så synd att de avskaffade guldhärskaren, du vet. Vad gör ett tips en lastare?. Waldegraves privilegierade bakgrund var mycket annorlunda än hans Tory hjälte, Margaret Thatcher (bildad) Det sjunde och yngsta barnet av en earl, direkt härstammar från kung Jakob II, Waldegrave är själv definitionen av en toff. Och han växte upp privilegierad inte bara socialt och materiellt utan också intellektuellt. Bland hans föräldrar fanns filosofen Jesaja Berlin. Han var utbildad vid Eton, Oxford och Harvard. Hans accent öppnade bara dörrar, som han gjorde sin väg i världen på sextiotalet. Som en slug, långhårig elev försökte han en gång checka in för natten på Great Western Hotel på Paddington, medgav att han inte hade några pengar på honom men skulle betala när de skickat honom räkningen. Glassvokalerna och hans förklaring att det en gång hade funnits ett lokomotiv på den stora västerländska linjen, uppkallat efter hans familj — Earl Waldegraven — gav honom rummet. För dem av oss som inte kommer från en sådan upphöjd början, finns det något som förbryllar men som också är skrämmande när det gäller överklassens milieu Waldegrave beskriver så väl. Efter att hans förlovning med Victoria Rothschild avslutats — hennes far, den politiske maktmäklaren Victor Rothschild, hade gjort en skyddsling av honom — fann han ett brev till sin egen far från en kollega Wykehamist, där han sade: "Du måste vara glad över att se baksidan av judinna." Från en tidig ålder, Waldegraves ambition var att stiga till höga politiska ämbete. Vägen framåt såg förgylld ut när han blev parlamentsledamot för Bristol West 1979, och Thatcher gjorde så småningom honom hälsominister. Hon gillade och betygsatte honom, och en gång kämpade hon mot en snyftande Norman Tebbit å hans vägnar. Från tidig ålder, Waldegraves ambition var att höja sig till höga politiska ämbete, Thatcher (bilden) gillade honom och så småningom gjorde honom hälsominister. Som Storbritanniens representant vid Europeiska miljörådet 1984 hade Waldegrave försökt tvinga Brittiska Leyland att ta farorna med föroreningar på större allvar. Denna rasande Tebbit, som vilade på honom under ett möte i nr 10 för att han var en toff, och visste ingenting om oron för arbetande människor i Brittiska Leyland. Thatcher lyssnade, och "började sedan spinna farligt". Med storslagen nedlåtning förklarade hon för Tebbit att hon var kemist, och att det var han, inte Waldegrave, som inte förstod dessa frågor. Bit för bit avvecklade hon Tebbits fall tills han inte hade några argument kvar. – Jag sa absolut ingenting, säger Waldegrave. "Jag satt bara där, skräckslagen, medan dessa stora djur kämpade över mig. "När vi alla filade ut, tog hon tag i min armbåge, ganska hårt, och sade: "Jag tar alltid hand om mina ungdomar, William." Men Thatchers beskydd var inte tillräckligt. Så småningom inträffade det, om först bara för honom, att han aldrig skulle nå toppen av den flottiga pålen. Han var instinktivt en lojalist, och inte alltid backa rätt häst. Ändå är denna elegant skrivna volym egentligen inte en övning i poängsättning, som så många politiska memoarer är. Det är mer en återspegling av ett fascinerande liv än en redogörelse för det, och Waldegrave är en skarpsinnig iakttagare av det politiska djuret, med tanke på att Londons nuvarande borgmästare har mer än lite gemensamt med den framlidne Willie Whitelaw. "En subtil och intelligent man, han visste att britterna inte gillar sina politiker för att verka alltför smart," skriver han om Whitelaw. "Hans avsiktliga komiska fördunklare före Boris Johnsons med 30 år, och var en glädje. på det hela taget, Waldegrave bär sin sociala stamtavla ungefär så lätt som han kan, samtidigt utnyttja det för att sprida ljus, ibland alarmerande, men också lustigt, på övre-krust sätt. Under semestern med Rothschilds i Barbados besökte han rika societeter Ronnie och Marietta Tree, som "tillsammans med sin supermodell dotter Penelope (som kunde vattenskida på bara fötter) ockuperade det klassiska huset vid Heron. "Där Tull butlern påstods en gång ha tystat en tråkig gäst på Rothschild med hjälp av pudrade Nembutal i hans tjurskytt. Många människor framträder hjältemodigt från Waldegraves engrosserande minnen — inte minst den stora kärleken i hans liv, hans matlagning lärare hustru Caroline — men kanske inte mer så än Tull butlern.
Waldegrave växte upp privilegierad inte bara socialt utan intellektuellt.
Han var en Heath-lojalist innan han överförde sin lojalitet till Thatcher.
Från tidig ålder var hans ambition att höja sig till ett högt politiskt ämbete.
Thatcher gillade honom och gjorde honom till hälsominister.