Superhjältar har alltid haft en speciell plats i mitt hjärta. Jag växte upp i Zambia på 1980-talet, en tid som markerade början på landets värsta ekonomiska kris. Mina barndomsminnen är ett långvarigt undantagstillstånd som kännetecknades av akut livsmedelsbrist och en ekonomisk nedgång där de grundläggande behoven i den genomsnittliga zambiska familjen knappt möttes. Mina syskon och jag -- och vårt gäng av vänner från landsbygden -- tillbringade oräkneliga timmar sittande på en övergiven piggery vägg, fulländade vårt utomjordiska kodspråk. Vårt mål var att skicka ut ett SOS till superhjältarna i galaxerna, och om vårt kodspråk hade förfinats tillräckligt för att nå över rymdens klyfta, kanske ett rymdskepp skulle komma ner till Jorden för att rädda oss från våra trista liv och föra oss bort till yttre rymden. Letar efter superhjältar. Spola tillbaka till bara några år tidigare -- i mitten till slutet av 1970-talet och före den ekonomiska nedgången -- när superhjältar som Superman, Spiderman, Batman och Incredible Hulk var enorma erbjudanden för alla som växte upp. I våra barndomsögon var dessa mäktiga, alla förkroppsligande varelser, och deras varumärken såldes på t-shirts, kepsar, lunchlådor, leksaker, och nästan allt. De påverkade många aspekter av barndomsupplevelsen så mycket att jag tillbringade många av mina formbara år med att sträva efter att bli superhjälte när jag växte upp. Men sedan började desillusionationen. Det gick upp för mig att jag aldrig skulle bli en superhjälte eftersom de flesta av dem var män -- och alla var vita. Det frenetiska sökandet efter en alternativ och relativ superhjälte som följde ledde bara till mer desillusionering. Så många år senare, år 2015, är det lite förbryllande att idag uppleva samma desillusionering när jag ser så lite representation av kulturella minoriteter i populära medier. Det här är en stor grej för mig. Jag tillhör den tankeskola som anser att radio, TV, film och andra medier inom populärkulturen ger de symboler, myter och resurser genom vilka vi utgör en gemensam kultur. Det här är Ananiya. Risken med att utesluta kulturella minoriteter från populära medier är att denna begränsade syn börjar måla upp en begränsad bild av hur en person ska se ut, hur de ska bete sig och leva för att förneka alternativa erfarenheter av att vara människa. Dessa överläggningar är grunden för min grafiska roman, "revolutionären". Ett pågående arbete, "Revolutionisten" sätts inom en snar framtid, på en satellitkoloni som ligger lite utanför fastlandets omloppsbana och administreras av ett företag. Social överensstämmelse i kollektivets intresse förstärks subliminellt genom symbolik och ikonologi, medan ekonomin är rent företagsdriven. Utnyttjandet av människan genom människa och robot genom människa ger upphov till motstånd. Ananiya var bara 13 år när hon gick med i motståndsrörelsen. Nu vid 17 års ålder har hon nyligen utnämnts till agent vid avdelningen för hemliga operationer. I den efterföljande standoffen, där bolaget i allt högre grad behåller kontrollen med en järnklädd knytnäve, dröjer det inte länge förrän motståndet galvaniserar in i en fullblåst revolution. När massorna tvingas in i ett undantagstillstånd kännetecknas Ananiyas värld av utegångsförbud, polisräder, censur och propaganda. Kommer revolutionen att övervinnas? Med detta litterära och visuella erbjudande beskriver jag en värld som är både som - och samtidigt mycket olik - vår egen. Som ung, svart kvinna är min huvudperson, Ananiya, den mest osannolika hjälten för revolutionen. Det skulle verkligen vara korrekt att läsa henne som motsatsen till den typiske hjälten som oftare än inte är manlig, vit, rak och privilegierad. En dag kanske den nioåriga versionen av mig kan växa upp och bli superhjälte trots allt. Se Milumbe Haimbe's arbete här. Läs detta: Modern afrikansk konst i rampljuset. Läs det här: Varför jag fortfarande är ledsen för barnäktenskap. Läs det här: Varför Ebola inte är Liberias "single" historia. Mer från afrikanska röster. De åsikter som uttrycks i denna kommentar är endast författarens.
Digital illustrator Milumbe Haimbe utmanar stereotyper och tar itu med mångfaldsklyftan genom sitt arbete.
Förra maj var hon en av vinnarna på Dakar Biennale.