Ett år gamla Viktoria lever nästan helt i mörkret. Hon föddes i Donetsk, eftersom krisen i östra Ukraina höll på att ta över förra året.  Nu bor hon och hennes föräldrar i en putrid källare som också fungerar som ett skyddsrum, i utkanten av staden.  De är oftast packade i tätt med dussintals andra människor. Det krävs eldljus för att se deras ansikten: barn, kvinnor, män och äldre, sittande i ett hav av smuts.  Det finns inget vatten och ingen toalett, bara hinkar som svämmar över i ett utrymme där människor måste äta och sova.  Detta är världen Viktoria har upplevt hittills, platsen där hon måste lära sig att prata och gå. Det är en enastående kontrast med bara några år tidigare, när Donetsk var en blomstrande stad som hjälpte värd för EM i fotboll.  Nu är gatorna tomma och de flesta affärerna stängda.  Skalningen är så oupphörlig att föraren säger att det känns som att ha technomusik som spelar hela tiden i bakgrunden. Jag hör mycket om Ukrainas politik: vilken ledare har sagt till vem, vapnens härkomst, den stora bilden.  Vad som saknas i debatten är folket -- det är vanliga medborgare som lider mest.  Bakom de stora rubrikerna finns det barn i desperat behov som lider nu och som kommer att fortsätta att lida konsekvenserna av krisen under de kommande åren. Omkring 1,7 miljoner barn påverkas av konflikten i Ukraina - inklusive mer än tusen som söker skydd i bombhärbärgen i Donetsk.  Det här är inte moderna bunkrar.  De fryser hål, vanligtvis i källaren till ett hus, som helt enkelt är olämpliga för mänsklig bostad.  Om en byggnad kollapsar i en bomb, kommer alla att begravas. Det är därför i Debaltseve, till exempel, biståndsorganisationer tar med sig liksäckar.  Barn är otroligt stressade.  De har sett vänner och släktingar dö.  De är rädda för att ens gå utanför källaren, eftersom de fruktar att de aldrig kommer tillbaka. På en nyligen U.N. hjälp konvoj till Donetsk, Unicef levererade mer än 27 metriska ton av nödvändiga hygien förnödenheter, utbildning kit och dricksvatten.  Vi såg till att vi prioriterade de mest behövande barnen -- de som befinner sig i underjordiska skyddsrum och de som lever med funktionshinder, som har blivit föräldralösa eller som är drabbade av hiv. Men detta är inte den typ av barndom man skulle föreställa sig för 2000-talet Ukraina. I ett land där barn alltför ofta är institutionaliserade kan den pågående krisen bara förvärra problemet.  Sociala system kollapsar och barn får ta smällen.  På ett barnhem för barn som fötts av hiv-positiva kvinnor fann vi att det inte fanns några tester för att kontrollera om barn var hiv-positiva eller inte, än mindre den nödvändiga medicinen för att behandla dem.  Dessa barn är i limbo -- ingen vill adoptera dem och deras status är inte känd. Detta område i Ukraina hade en av de högsta hiv-nivåerna innan konflikten började. Nu har vi ingen aning om hur illa situationen har blivit.  På andra ställen fann vi barn i fängelse i Donetsk som inte hade sett släktingar på mer än ett år.  I ett center för barn med funktionsnedsättningar sade mödrarna att de inte hade något insulin för sina söner och döttrar med diabetes. Vi måste hjälpa dessa barn nu, men också planera för när striderna slutar -- människor kommer att behöva nya hem, och vi måste ta itu med oexploderad ammunition och de fruktansvärda psykologiska skadorna på bland annat barn.  Det här handlar inte om att leverera hjälp nu och det är slutet på historien.  Vi måste engagera oss långsiktigt. Men fram till dess är behoven enorma och resurserna knappa. I december efterlyste Unicef ytterligare stöd på 32,4 miljoner dollar för att öka sina humanitära insatser för att ta itu med de akuta behoven hos barn och familjer i konfliktdrabbade områden i Ukraina. I dag är behoven ännu större. I källarrummet vaggar Viktorias föräldrar henne hårt.  De frågar mig samma fråga om och om igen: "När kommer allt att vara över?"
Radoslaw Rzehak: Omkring 1,7 miljoner barn som drabbats av konflikter i Ukraina.
Rzehak: Sociala system kollapsar och barn bär brunt.