Många miljoner har misstänkt det hela tiden, men nu är anden ute ur den rökta glasflaskan, den oförstörda sanningen blottad på de rosa och orange köksenheter. Laurence Llewelyn-Bowen har en hemsk smak. Hemskt. Slutligt bevis för detta kommer i det faktum att ingen vill köpa sin sex sovrum, klass II-listade, 16-talet Cotswold bondgård. Han säger att blivande köpare har skjutits upp av den "skiftande sanden i regeringens politik". Men jag tror att det var för att de hellre sov i ett får dike än att leva med hans tapeter. Och vem kan klandra dem? Laurence Llewelyn-Bowen, 50, avbildad här i hans kök med fru Jackie har svårt att sälja sin sex sovrum, klass II-listade, 16th-tals Cotswold bondgård. Varför? Jan Moir misstänker att det kan vara inredningen. Fastigheten på 1,6 miljoner pund strax utanför Cirencester har funnits på marknaden i mer än ett år. Den näthinnebestraffande interiören, med varje sista hörn av den designad av Laurence själv, måste ta på sig skulden. Köpare tar en titt på hans verk — det neonfärgade köket, det såsfärgade salongen, det trädmålade sovrummet, den gigantiska piontryckstapeten, stenlejonen vid ytterdörren (jag kunde fortsätta) — och beger mig sedan till Cotswolds kullar. I en förödmjukande klättring har det skandalösa lägret Llewelyn-Bowen tvingats riva ner sina egna konstruktioner och inreda stället med den typ av blandneutrala som han avskyr. Ooh, hans känslor måste såras - men säkert den enda person som är förvånad över den motvilja mot hans sprudlande individuella stil måste Laurence Llewelyn-Bowen själv? För bevisen för hans fruktansvärda smak har funnits där, för alla att se, i åratal. Det är inte så mycket hans studerade pråligt vardagliga utseende, med sin solbrända läderjackor, polka dot shirt på tie combos, Guy Fawkes skägg och unquenchable förkärlek för en ruffle — även om allt som inte hjälper. Det är mer hans skumma historia som en inredningsdesigner och stil expert på TV-program som hit BBC-serien Changing Rooms. Innan det tog slut 2004 hade Laurence rykte om sig att få människor att gråta genom att tvinga hans vision av storslaget liv vidare till vad han beskrev som deras "mörka, dystra och deprimerande hem". Laurence och hans flamboyant smak hade ett rykte för att få folk att gråta på BBC hit TV-serien Changing Rooms. "Beläggen för hans fruktansvärda smak har funnits där, för alla att se, i åratal", säger Jan Moir. Detta innebar vanligtvis att den store mannen insisterade på att de kastade ut sina neutrala, "förortliga" färgsättningar och ersatte dem med blodröda väggar, möbler gjorda av återanvända fruktlådor målade i Liquorice Allsorts färger och kanske en dado-höjd glitter fries av enhörningar och dodos. "Fabulärt!" skulle han skrika, som oskyldiga hemmafruar snyftade i vraket av deras vardagsrum. Under tiden skulle den praktfulla designern aldrig missa ett tillfälle att föreläsa om sin fobi om magnolia. Han har alltid varit storslagen över att inte vara dum. LLB, nu 50, dök upp på BBCs Room 101 TV-show förra året och startade en passionerad diatribe mot färgbeige. "I all sin förvirring, i all sin underdrift, vanföreställningar, han fummade. Enligt honom är beige alltid fel, aldrig sexig och är "bara färg med volymen nedböjd". Enligt Laurence är beige alltid fel, aldrig sexig och är "bara färg med volymen nedböjd". Men inredningsdesignern har tvingats tona ner inredningen i sitt hem, i ett försök att vädja till köpare. Budskapet var tydligare än ett lager Dulux Gentle Fawn. De av oss som älskar att ta sin tillflykt till neutrala människor har dålig smak och stil. Vi saknar modet och diskrimineringen hos designdomare som han. Han har rätt och den som inte håller med är orätt och ömkansvärd. Och naturligtvis handlar det egentligen inte om färg — en underrock av snobberipulser genom allt som människor som Llewelyn-Bowen rekommenderar och rekommenderar. Ändå älskar jag neutrala! Vad kan vara trevligare än ett svalt, lugnt rum i blek kräm, en svensk stil mall av vitt och grått, en "grå-beige" – horisont på en rullande väggbild av Farrow & Ball med evigt populär färg nyans Elephantens andedräkt? Det finns många gånger när jag längtar efter en värld utan färg, utan att någon som LLB kväljer ögongloberna med deras mobbning, hectoring, gudafruktiga smak strikturer. Och tror du inte att hans herrgård, efter att ha blivit gräddad och buffad, ser tusen gånger bättre ut — en plats som en person faktiskt skulle vilja bo på utan att kasta sig ut ur ett sovrumsfönster? Laurence fortsätter med sitt TV-arbete och designar nu en rad möbler och mjuka möbler för Littlewoods. Hans senaste tillägg är en sconce, "ett typiskt renässans sätt att föra in romantiskt ljus" Så var lämnar detta vår Laurence? Utsatt som ett smakbedrägeri, med femtio nyanser av ägg i ansiktet? Hur blev han någonsin en skiljedomare av nationell smak över huvud taget? Liksom många TV - experter verkar hans meriter vara knappa: en konstexamen och en stint med ett inredningsföretag innan han bildar sitt eget företag och lanserar sig själv i världen. Efter sitt TV - verk designar han nu en rad möbler och mjuka möbler för Littlewoods. I en annons för dem, han entusiastiskt om strukturen på en av hans mattor, som "känns som att stå på ett hav av mjuka keruber". Squelch och ugh! Något nytt? Ja, det är det. "För första gången någonsin i min samling har jag inkorporerat en sconce", säger han, "ett typiskt renässanssätt att föra romantiskt ljus in i en miljö. på ett avsnitt av Changing Rooms, Daniel och Natascha från södra London klagade över att Laurences scharlakansröda väggar (liknande sitt eget sovrum, avbildade), zebra-mönster paneler och leopard-print kuddar förvandlade deras lounge till "en w****s palats". "Det måste gå. Alltihop. Varenda bit, sa Daniel. Eller tända ett ljus som jag kallar det. Man undrar hur han vågar. År 2010 blev Laurence en kändisambassadör och designer för Dolphin badrum. Han rådde sina kunder att måla sina badrum svarta och "ta en kall flaska vitt vin" med dem när de hade ett bad på kvällen. Dolphin åkte fast året därpå. Naturligtvis är hans största skapelse själv. Med sina lockar flaxande och sin visshet i åsikten fick Laurence att paddla i de grunda delarna av den lätta underhållnings-TV:n. Särskilt inom det mycket känsliga området inredning, där ett stort antal är osäkra på sina egna instinkter och desperat efter en experts välbehag. Laurence, med sin bestämda syn på färg (lila är sex personifierad) och sin flödande kravat, var mannen för jobbet. Även om hans rykte som en smak monger alltid verkade långt ifrån välförtjänt. På Changing Rooms 1998 måste stackars Sue Dukes tröstas av sin man Russell efter Laurence förvandlade deras matsal till något som såg ut som en snackbar i ett krematorium. Han valde en "Queen Anne-stil" med en skeneldad eldstad och porträtt av Sue och Russell som kunglig älskarinna Nell Gwyn och diarist Samuel Pepys. (Odds nog, allt såg mycket lik sin egen Cotswolds salong.) Sue trodde att han skämtade på deras bekostnad. – Jag trodde att hon skulle gilla det. Jag var väldigt upprörd när hon inte gjorde det, han sa på den tiden. Den 1,6 miljoner pund egendom som ägs av Laurence, strax utanför Cirencester, har funnits på marknaden i över ett år. I en annan show klagade Daniel och Natascha från södra London över att Laurences scharlakansröda väggar, zebramönsterpaneler och leopardtryckskuddar förvandlade deras lounge till "ett horpalats". "Det måste gå. Alltihop. Varenda bit, sa Daniel. Och Jo Thompson från Kent föll ut med LLB 1999 när han förvandlade hennes lekrum till en "brun dödsfälla" komplett med ett piano målat i orange och bruna ränder och en leksakslåda "storleken på en kista. Puncher drogs inte när kamerorna slutade rulla. "Jag sparkade ut honom och kallade honom en pretentiös, fluffig-ärmad prat med en pensel," sade Jo på den tiden. Det är ganska spännande att veta att även med all tid och pengar till sitt förfogande, lyckades Laurence fortfarande få sitt eget hus att se ut som en scen för en am-dram remake av Fantomen av Operan. Så låt oss ta våra mörka glasögon och ta en retrospektiv tur runt hemmet där Laurence, hans fru Jackie och två tonårsdöttrar har bott sedan 2007. En stilförfattare kallade det "en kvick hyllning till upplysningens tidsålder", men de husjägare som har truppats genom dess portaler har varit mindre än imponerade. Kanske var det den orange och rosa Manuel Canovas toile tapeten i köket? Den kostade 63 pund per rulle och avbildade uppvaktande par i lek. Det kom med ett matchande tyg, med vilket LLB hade täckt de sju lampskärmarna i köket. Det fanns matchande orange hyllor, utsmyckade spegelskonser och ett köksbord täckt med ett rött daisy Marimekko-tryck. Om han siktade på att bli instängd i en inflammerad tonsill, lyckades han. Innan Changing Rooms slutade 2004, Laurence, avbildad här med med stjärnan Handy Andy (riktigt namn Andy Kane), hade byggt sig ett rykte för att få folk att gråta när de såg vad han hade gjort med deras rum. Badrummet var svart, sovrummet hade träd målade längs väggen, salongen såg ut som en passage i ett lanthus hotell som heter Flouncy Towers. Det var packat med tunga, glänsande draperier, chokladväggar med en naken över eldstaden, burgundy läder stolar, knick-knacks på radiator hyllor och genomtänkta grenar av faux korall som används som gardin tiebacks. Det var ansträngande att titta på. I den nya versionen har alla röror och storslagen beröring sopats bort. Den tjusiga stilen har slitits ut, ersatts med tunnland av cool beige och några John Lewis Berkley hotelllampor. Det måste ha dödat honom, men det är en stor förbättring. Efter all denna tid, kanske den frilly-ärmad, sconce-älskande kungen av skräp bör överväga en karriär gör makeunders snarare än makeovers. Han kanske till och med säljer sitt hus samtidigt.
Laurence Llewelyn-Bowens hem har funnits på marknaden i över ett år.
Är hans 6-rums, klass II-listad fastighet osäljbar?
Ja, säger Jan Moir, som inspekterar sin nyligen gjorda av inredningen.