(CNN) 1984 träffade Margaret Thatcher Mikhail Gorbatjov (innan han blev sovjetisk ledare) för första gången. Hon frågade om sina intryck och sade: " Vi kan göra affärer tillsammans. Vi tror båda på våra egna politiska system. Han tror fullt och fast på sin; jag tror fullt och fast på min. Vi kommer aldrig att förändra varandra." "Att göra affärer tillsammans" kan sammanfatta förhållandet mellan Washington och Teheran idag. De har överlappande intressen i Irak, Afghanistan, kanske till och med i Jemen -- liksom det gemensamma målet med en överenskommelse om Irans kärnvapenprogram, om inte hur man ska nå det. Obamaadministrationen har ett stort intresse av att föra Iran tillbaka till "nationers gemenskap" eftersom det är en regional makt, en stor aktör i en instabil del av världen. Om kärnvapensamtalen skulle lämna Iran som en "tröskelstat" - i stånd att bli en kärnvapenmakt i kort ordning - skulle Turkiet, Egypten och andra i regionen också kunna frestas att bli kärnvapen. Och Israel skulle kunna genomföra sitt hot om en militär attack mot iranska anläggningar. Men amerikanska och iranska intressen konvergerar på mer omedelbara sätt. Att besegra den islamiska staten i Irak och Syrien (ISIS) -- det mest uppmärksammade och brådskande målet för den amerikanska utrikespolitiken -- kräver iransk hjälp, och en hel del av det. Utöver koalitionsflyg består markstyrkorna av irakiska säkerhetsstyrkor, shiamiliser och iranska rådgivare och officerare. I vissa områden har Irans flygvapen varit aktivt. På söndagen började irakiska trupper och miliser en offensiv för att återta Tikrit och provinsen Salahuddin från ISIS. Bredvid Mosul kan Tikrit vara ISIS viktigaste innehav i Irak. På frontlinjen var enligt den iranska nyhetsbyrån Fars ingen annan än ledaren för Irans Quds Force (eller revolutionsgardet), Qasem Soleimani. Soleimani -- ofta kallad Irans spionmästare -- har stort inflytande både i Bagdad och Damaskus. Och revolutionsgardet har inflytande över den mäktiga Shia-milisen i Irak, känd som Hashid Shaabi, som är en viktig del av kampen mot ISIS. Institute for the Study of War konstaterade att "närvaron av en iransk general, andra iranska rådgivare och shiamiliser på fältet tillsammans med irakiska sunnikämpar för att återta en stor provinshuvudstad i Sunni kommer att vara ett viktigt testfall för att lyckas med liknande framtida anti-ISIS-operationer." Och det är inte bara Iran som behöver hjälp med att besegra ISIS, utan Irans återhållsamhet kommer att krävas för att bevara Irak som en enda och (bara ett hopp) stabil stat därefter. För många observatörer satte före detta Iraks premiärminister Nuri al-Maliki scenen för ISIS uppgång genom sin alltmer sekteristiska och anti-sunni-politik. Men nu hotar shiamilisens överdrifter i Irak att fjärma sunnistammarna som Malikis efterträdare, Haidar al-Abadi, försöker uppvakta. I en dold hänvisning till påstådda övergrepp av shiamilisen mot sunni-civilister beordrade premiärminister Abadi alla styrkor som deltog i Tikrit-operationen att vara ytterst försiktiga med att skydda civila liv och egendom. Men han behöver Teherans hjälp med att reining i Hashid Shaabi. En liknande miljö kan ännu producera en amerikansk-iransk "förståelse" i Jemen. Den iransk-stödda Houthi-milisen -- en shia-sekt -- är nu vid makten (åtminstone i huvudstaden Sanaa). Houthierna är, till synes, fientliga mot Förenta staterna, och Washington skulle hellre se president Abdu Rabu Mansour Hadi tillbaka som ansvarig. Men Houthis och Yemenis trupper slåss mot al-Qaida på Arabiska halvön (AQAP), som USA betraktar som ett av al-Qaidas farligaste dotterbolag. Trots det, samma risk som i Irak gäller: Sunni stammar i Jemen kan sida med AQAP som den mindre av två onda, effektivt dela upp landet. Det finns ingen tydlig koppling mellan förhandlingarna om ett kärnvapenavtal och amerikanskt-iranskt samarbete på annat håll. Förra veckan sade den amerikanske chefen för underrättelsetjänsten James Clapper till en kongressförhandling: "Jag tror verkligen inte att förhandlingarna, på ett eller annat sätt, kommer att ha stor betydelse för vad [iranierna] gör i Irak eller någon plats de försöker utöva sitt inflytande, vilket betyder Syrien eller nu Jemen." I vilket fall som helst verkar en väsentlig överenskommelse om Irans kärnvapenprogram inte vara nära förestående. Inför ännu ett möte i Schweiz med Irans utrikesminister Mohammad Javid Zarif, USA:s utrikesminister John Kerry sade måndagen att "om inte Iran kan fatta de svåra beslut som kommer att krävas, kommer det inte att bli något avtal." Och han hade svårt att insistera på att USA inte skulle nöja sig med något mindre än ett omfattande, vattentätt avtal. "Ingen affär är bättre än en dålig affär eftersom en dålig affär faktiskt kan göra saker mindre säkra," Kerry sade. Den israeliska premiärministern, Benjamin Netanyahu, är i USA för att tala om för kongressen att det avtal som diskuteras är dåligt -- samtidigt injicerar sig själv i den partisan rancor av Washington och försöker spåra ur vad som skulle vara undertecknandet utrikespolitisk prestation av Obamas andra mandatperiod. Netanyahu verkar ha accepterat att han nu är en del av den giftiga atmosfären i Washington, säger att han skulle "eftersom den amerikanska kongressen sannolikt kommer att vara den sista bromsen innan överenskommelsen mellan stormakterna och Iran." David Rothkopf, inget fan av Obamas politik om Iran, skrev i utrikespolitiken förra månaden att "Netanyahus beslut att acceptera [hustalare John] Boehners inbjudan att tala till den amerikanska kongressen om farorna med Irans kärnkraftsaffär är ett fall av att skicka fel man vid fel tidpunkt för att hålla fel tal på fel plats." Under de dagar som går till Netanyahus tal har amerikanska tjänstemän ställt upp för att varna för dess konsekvenser. National Security Advisor Susan Rice sa att talet skulle vara "förstörande av strukturen i förhållandet" mellan Israel och USA. Sällan om någonsin har den amerikanska-israeliska relationen blivit så genomsyrad av sådan fientlighet. Förra sommaren förlöjligade israeliska ministrar Kerrys ansträngningar för att säkra ett eldupphör i Gaza; Netanyahu har också upprepade gånger föreläst Obama om Mellanösterns verklighet. Nu verkar Kerry njuta av att säga till Netanyahu att han har fel. Förra veckan berättade han för House Foreign Affairs Committee att interimsavtalen med Iran hade gjort Israel säkrare, och Israels premiärminister "var fel" att motsätta sig dem, precis som han hade haft fel i sitt entusiastiska stöd för den amerikanska invasionen av Irak 2003. Vissa har till och med antytt att Netanyahus aggressiva opposition bara har stimulerat amerikanska tjänstemän i tron att "om de gör något som verkligen gör Bibi förbannad, måste de göra något rätt", som Rothkopf färgglatt uttryckte det. Ingen skulle låtsas att Amerika har mer gemensamt med Islamiska republiken Iran än med Israel. Men just nu, kan Obama känna att han är mer benägna att hitta en gemensam grund med Irans president Hassan Rouhani än med Israels premiärminister. Ändå bör möjligheterna att "göra affärer" inte överdrivas. Iran stöder fortfarande Bashar al-Assads regim i Syrien, med jaktplan, utrustning, utbildning och kreditlinjer. Iran och Syrien förenade sig först med en ömsesidig avsky för Saddam Hussein, men förbindelserna har upprätthållits eftersom den syriska regimen var den enda icke-sunniregeringen i arabvärlden, och Damaskus och Teheran ser sig själva som "motståndets axel" mot Israel. Iransk utbildning av milis som Jaysh al-Shabi har varit avgörande för Assadregimens överlevnad. En tidigare syrisk premiärminister, Riyad Hijab, sade efter att ha hoppat av att "Syrien är ockuperat av den iranska regimen. Den som styr landet är inte Bashar al-Assad utan Qasem Soleimani." Sanktioner har gjort det svårt för Iran att ge Assad-regimen sina rejäla subventioner -- så ironiskt nog kan ett kärnvapenavtal och en lättnad av sanktionerna få den oavsiktliga följden att Iran tillåts fortsätta att stödja Assad. Det finns inte heller några tecken på att Iran är berett att mildra sitt stöd för den libanesiska shiamilisen Hizbollah, dess främsta representant i konfrontationen med Israel. För 18 månader sedan citerade kolumnisten Ali Hashem en iransk källa som sade att "Hezbollah till Iran inte är ett kort att leka med. Hizbollah är idag motståndsblockets kronjuvel, "inte ansvarig för den iranska presidenten utan för den högste ledaren Ali Khamenei. Det finns inga tecken på att hållningen har förändrats, och det är en påminnelse om att president Rouhani i alla dessa frågor inte är den enda - eller ens den mäktigaste - beslutsfattaren i Iran. Trots det skulle uppnåendet av ett kärnvapenavtal - och det gradvisa upphävandet av amerikanska och internationella sanktioner mot Iran - säkert förändra stämningsmusiken. Det skulle kunna öppna andra dörrar och stärka dialogen i andra frågor. Och oberoende av framsteg på kärnvapenfronten kommer USA och Iran att fortsätta att dela antipati för den apokalyptiska visionen av ISIS, och ett intresse av att stödja Irak som en livskraftig stat. Även som kandidat till ordförandeskapet lade Obama fram en vision om att samarbeta med Iran, inte minst för att bidra till att skapa stabilitet i Irak. "Mitt beslutsfattande, när det gäller militära alternativ kontra diplomatiska alternativ, en inneslutningsstrategi kontra en strejkstrategi," sade han New York Times i november 2007, "kommer att informeras om hur det kommer att påverka inte bara Iran, men hur kommer det att påverka stabiliteten i regionen och hur det kommer att påverka våra långsiktiga säkerhetsintressen." Åtta år senare, är det diplomati och inneslutning som är centrum för hans administrations strävan efter en signatur prestation på världsscenen. Och det kan inte skada att USA och Iran befinner sig på samma sida, för tillfället, i Irak.
Långtidsfiender USA och Iran befinner sig nu på samma sida om vissa kritiska konflikter.
Ett kärnvapenavtal skulle lätta på sanktionerna mot Iran och göra det möjligt för Iran att avsätta mer resurser för att stödja Assadregimen i Syrien.