(CNN)Det finns mycket oväsen kring det kärnkraftsavtal som förhandlas fram med Iran. Men för all den hetta som den israeliske premiärministern Benjamin Netanyahus tal till kongressen och ett illa genomtänkt, panikartat brev till Irans ledarskap organiserat av Sen.Tom Cotton - den senaste debatten skapar lite ljus. Det kan faktiskt vara att dölja den grundläggande frågan om Irans egen utrikespolitik -- och om Teherans destabiliserande verksamhet utomlands skulle utesluta ett avtal alls. Tyvärr har få i kongressen tagit sig tid att behandla frågan på ett genomtänkt och sammanhängande sätt. Det finns naturligtvis vissa realiteter som inte bör ifrågasättas: Ja, Iran är en regional motståndare till ett antal av sina grannar i Gulfstaterna och Israel. Och det syftar till att provocera Sunni-ledd Gulf stater och i allmänhet att så frön av sekterisk Islam utomlands. Dessutom påstås den iranska revolutionära gardets Quds-styrka ha tillhandahållit utbildning och vapen till en rad militanta -- Hizbollah och Islamiska Jihad i Libanon och de palestinska territorierna, Bashar al-Assads regim i Syrien, Houthi-rebeller i Jemen, disenfranchised Shia Muslims i Bahrain, och även till militanta grupper i Västafrika. Den senaste tiden har Iran lett militära operationer av USA-utrustade irakiska styrkor mot ISIS militanter i Irak, styrkor som har hjälpts av amerikanska luftstrider. Netanyahu fattade ironin, stark varning "när det gäller Iran och ISIS, fienden till din fiende är din fiende." (Även om Sen Marco Rubio verkar vara förvirrad, insisterar vid en 11 mars utfrågning av senatens utrikesförbindelser kommitté att Iran måste vara missnöjd med amerikanska flygresor mot ISIS). Men frågan som Netanyahu inte svarade på, och som Sen. Cotton och hans 46 kolleger inte ens har frågat, är exakt vad som bör göras med Irans verksamhet utomlands? Många i kongressen misslyckas med att förstå att utrikesminister Javad Zarif och hans kolleger i Irans kabinett, med sina amerikanska presidenter och förståelse för pluraldemokratier, inte är skurna från samma tyg som de hårdföra som ansvarar för Irans Quds-styrka (deras befälhavare, Qasem Suleimani dyker upp i Libanon och Irak trots ett rese- och tillgångsförbud).  Och ja, det var Quds-styrkan som gav sprängladdningarna och agenterna som ledde till betydande förluster under de första åren av Irakkriget 2003. För att svara på frågan om vad man ska göra åt Irans verksamhet är det viktigt att förstå att kärnkraftsavtalet, även om det inte har mycket att göra med Irans vapenöverföringar eller fritidsaktiviteter i regionen, kan lägga grunden för ett långt allvarligare engagemang om Irans roll i regionen -- och på ett sätt som tar itu med de problem som dess grannar i Sunni känner, av vilka många är angelägna om att återuppta långvariga handelsförbindelser med Iran. Verkligheten är den att Irans återuppkomst till det internationella samfundet i en miljö efter kärnvapenavtalet skulle göra det möjligt för Gulfstaternas samarbetsråd (GCC) att hävda sina intressen i regionen och lägga fram förväntningar på Iran som en konstruktiv partner. Det skulle till och med kunna leda till tyst diplomati på baksidan om Syriens framtid utan al-Assad. Inget av detta är möjligt i avsaknad av kärnkraftsaffären. När Iran väl börjar navigera i sina relationer som mer än den isolerade kärnvapentröskel som det för närvarande är, kommer det att finnas mindre tolerans internationellt för destabilisering av vapenöverföringar och utbildning av blivande rebeller. Och det finns ingen anledning att förlita sig på Irans ord om att landet kommer att avstå från sådan verksamhet. Eftersom FN:s säkerhetsråds resolutioner skrivs om för att häva förbudet mot urananrikning i Iran, kan och bör förbudet mot iranska vapenöverföringar fortsätta att gälla, och FN:s medlemsstater måste rapportera till säkerhetsrådet om alla överträdelser av detta förbud från Irans sida. I slutändan, hur viktig kärnkraftsfrågan än är, handlar det verkliga löftet om en uppgörelse bara delvis om att begränsa landets kärnvapenambitioner -- det handlar också om att återställa stabiliteten i en splittrad region, utmattad och utarmad av krig. Iran, Förenta staterna och Gulfstaternas allierade kan vara partner i en sådan process med klara ögon och inga illusioner om hur svårt det kommer att bli. En kärnvapenaffär är bara början.
Samtalen fortsätter om Irans kärnvapenprogram.
Jacqueline Shire: En kärnaffär är bara början.