(CNN)"Indiens dotter", BBC Four dokumentären om den ökända 2012 gängvåldtäkten i Delhi, som hade premiär i USA förra veckan. Om du inte har sett det, har du förmodligen hört urval från filmens intervju med Mukesh Singh, som sitter i dödscell för brottet. "En anständig flicka kommer inte att ströva omkring klockan nio på natten. En flicka är mycket mer ansvarig för våldtäkt än en pojke, säger han. "När hon blir våldtagen ska hon inte slå tillbaka." Hon borde bara vara tyst." Vissa andra män som intervjuas för dokumentären säger saker som: "I vår kultur finns det ingen plats för en kvinna" och att om en dotter eller syster "är engagerad i föräktenskaplig verksamhet... Jag skulle sätta bensin på henne och sätta eld på henne." Notera: Dessa män är inte våldtäktsmän. De är deras advokater. Många (jag skulle vilja tänka de flesta) av oss cringed på dessa kommentarer och deras Garishly tydliga kvinnohat. Men dessa ord var inte bara ett fönster in i en unik sinnesrubbad själ. Låt oss vara tydliga: Singh läser bara - kanske mer högt och grymt än andra, men ändå - från ett kulturellt manus som vi alla delar. Ja, vi alla. Kanske din första tanke när du hörde eller läste dessa ord var: "Våld mot kvinnor är verkligen dåligt... i Indien." Och på många sätt är det så klart. Rapporter i helgen om ett rån på en kristen skola i östra Indien, där, enligt myndigheterna, en av angriparna påstås ha våldtagit en 70-årig nunna, bidrar till berättelsen. Men hur ofattbar denna brutalitet än är, måste vi stå emot frestelsen att anta något slags amerikanskt våld mot kvinnor exceptionism, vilket gör andra till skurkar medan de skriker om "hur långt kvinnor har kommit" i USA. Eller säga: "Visst, vi har fortfarande problem, men inte så." Jag vet att frestelsen finns där. Vår globala människorättsorganisation, baserad i USA och Indien, arbetar för att inspirera individer och institutioner att driva på den kulturförändring som krävs för att göra våld mot kvinnor oacceptabelt. När jag beskriver vårt arbete - inklusive våra kampanjer och frågor i både länder och utanför - avslöjar de frågor folk ställer ofta deras åtminstone första antagande: att vi här i USA arbetar enbart för att stoppa våld mot kvinnor i Indien. Ändå har vi problem i USA, frågor "så där". Vi har massmördaren Elliot Rodger, som innan han dödade sex personer och skadade 14 andra i Isla Vista California förra året, skrev sin egen 137-sidiga version av samma kvinnomanus. Vi vet från "The Jakt Ground", dokumentären Kirby Dicks film om sexuella övergrepp på college campus -- även nu på teatrar -- att många kvinnor, och många män, har kränkt sin rätt till en utbildning fri från våld. Vi vet att kvinnor lämnar teknikindustrin, Wall Street och Internet feminism i drivor på grund av ohållbar diskriminering och våld. Vi vet att kvinnor (och människor av alla kön) överfalls av främlingar och intimiteter varje dag. Och hur förhåller det sig med gensvaret? Som Zak Cheney-Rice noterade, diskuterar "Indiens dotter" i Mic.com, "från Indien till USA, medborgare och tjänstemän visar både en oroande benägenhet att sympatisera med våldtäktsmän och förtal deras offer." En FN-rapport som släpptes förra veckan, med anledning av 20-årsdagen av den viktiga kvinnorättskonferensen i Peking, bekräftar att (som The New York Times uttryckte det) "våld mot kvinnor - inklusive våldtäkt, mord och sexuella trakasserier - förblir envist högt i länder rika och fattiga, i krig och i fred." Överallt. Vi kan inte överlämna sådant våld till "den andra" till "inte här, inte oss, inte mig". Att göra det är inte bara felaktigt, det är skadligt. Ja, vi måste vara måna om alla världens medborgares mänskliga rättigheter. Ja, våldet mot kvinnor varierar i form och grad. Men att föreställa sig att våld mot kvinnor bara sker, eller mestadels, "någon annanstans", är precis vad som håller våldskulturen vid liv hemma. Att vi bryr oss om andra befriar oss inte från ansvar för oss själva. På samma sätt befriar inte de extrema handlingar eller ord som några få marquee misogynister, var de än bor, oss från. Vi måste alla fråga oss själva: I vilken utsträckning upprepar vi dessa manus eller håller oss tysta när vi hör dem från andra? Våra handlingar, och passivitet, underblåser den kultur från vilken både extrem och daglig våld och diskriminering uppstår. Vi kan inte lura våra pannar om Indien, eller någon av dessa "andra" -- kränkande män i brödraskap, till exempel -- och vara klara. I själva verket hade "Indiens dotter" premiär i USA i syfte att uppmärksamma ojämlikhet mellan könen och sexuellt våld över hela världen. Så låt oss få till stånd den dag då nästa livliga dokumentär handlar om kvinnor och män och allierade av alla kön som har klivit upp, tillsammans, för att säga inget mer: inte i mitt hem, inte i min skola, inte i mitt land, inte någonstans.
Phoebe Schreiner: Vi reagerar i skräck på kommentarer i BBC doc där Indien våldtäktsmannen säger att kvinnor felar i att slå tillbaka.
Men hon säger att amerikaner bör titta inåt på sin egen tolerans för våld mot kvinnor, visat i nyktra misshandel statistik.
Schreiner: Vi undviker ansvarsskyldighet för kvinnomisshandel och sexuella övergrepp i vår egen kultur genom att fokusera på länder som är "det andra"