(CNN)För ett år sedan, när dr Stephane Hugonnet skickades till Guinea för att undersöka en rad oförklarliga dödsfall, hade han ingen aning om att han skulle brottas med ett utbrott som snabbt skulle spridas från en liten by i södra regnskogen, över gränserna och runt om i världen. Ebolautbrottet, som huvudsakligen ödelägger Guinea, Liberia och Sierra Leone, är idag ett år gammalt år. Enligt en officiell räkning är det smittat 24000 människor och dödade 10 000. Och den har lyckats göra det på grund av ett institutionellt misslyckande på flera nivåer: svaga folkhälsosystem lokalt och en smärtsamt långsam respons globalt. Men för att komma dit vi är måste vi gå tillbaka till hur det började. Det krävs en by. Innan viruset härjade i Västafrika, före de tusentals dödsfallen, innan utbrottet utlöste global rädsla, slog Ebola ett litet barn som hette Emile Ouamouno. Den 2-årige pojken är den som forskare med The New England Journal of Medicine tror var den första personen som fick sjukdomen i december 2013. Emile bodde i en regnskogsby i södra Guinea. Hur han blev smittad, ingen är säker, men Ebola kan spridas från djur till människor genom infekterade vätskor eller vävnad. En sak som är säker, inom en månad Ebola inte bara tog Emiles liv, men också de av hans mor, syster och mormor. Därifrån spred sig den som en löpeld och gick vidare till grannbyar och längre bort, när människor var med vid mormors begravning. Där de tog vägen följde viruset efter. När dr Hugonnet landade i Guinea visste han inte att det redan var för sent. Hugonet leder World Health Organizations globala kapacitets-, beredskaps- och responsteam, och var en av de första läkarna på plats. "Vi följde detta rykte om en liten grupp av oförklarliga dödsfall i Guinea", sade han i en första hand redogörelse för de första dagarna av krisen.  "När labbresultaten kom tillbaka fick vi veta att det fanns Ebola Zaire i Västafrika. Det här var första gången." Hugonet arbetade med ett team av logistiker, en medicinsk antropolog, laboratorietekniker, virologer och infektionsförebyggande och kontrollspecialister. Det var en imponerande samling av professionella med målet att snabbt bedöma situationen och få den under kontroll, hålla den lokaliserad. Men utbrottet var annorlunda, sade Hugonnet. "Person-till-person överföring hade snabbt spridit sig från ett landsbygdsområde till en stor stad," vilket gör det svårare att hålla, sade han.  "Och utbrottet började bli multinationellt; fall bekräftades i Liberia och misstänktes i Sierra Leone." Från dessa tidiga dagar, utbrottet skulle svamp. I juli blev Patrick Sawyer den första amerikanska medborgaren som dog på ett sjukhus i Monrovia i Liberia. Hans fall väckte farhågor för att viruset skulle kunna spridas utanför länderna i centrum av utbrottet. Och det gör det. Internationella flygningar tog sjukdomen ända till Spanien och Förenta staterna. Den 6 augusti dog en affärsman med Ebola på ett sjukhus i Saudiarabien. Han hade varit i Sierra Leone för arbete. Fem dagar senare dog en spansk katolsk broder i Madrid. Och den 20 september,. Den spanske katolske brodern med Ebola, broder Miguel Pajares, dör i Madrid. Den 20 september anlände en liberian vid namn Thomas Duncan till Dallas för att besöka släktingar. Han hade omedvetet exponerats för ebolaviruset -- och han blev det första kända fallet med Ebola som diagnostiserats i USA. Han dog några dagar senare. Samtidigt tog sjukdomen en ful tribut i Västafrika. I september hade den övergett omkring 3.700 barn i Guinea, Liberia och Sierra Leone.  Rädda släktingar ville inte ta in dem, och tjänstemän oroade sig för att antalet barn utan föräldrar skulle stiga högre -- mycket högre. "Ebola förvandlar en grundläggande mänsklig reaktion som att trösta ett sjukt barn till en potentiell dödsdom", säger Manuel Fontaine, Unicefs regionchef. – Vi kan inte reagera på en kris av det här slaget och den här skalan på det vanliga sättet. Vi behöver mer mod, mer kreativitet och långt, mycket mer resurser." Varför gjorde vi inte det? I en svidande ny rapport, publicerad måndag, lägger Läkare utan gränser skulden helt och hållet på en "global koalition av passivitet" som väntade månader att reagera på epidemin. "Ebolaepidemin visade sig vara en exceptionell händelse som avslöjade verkligheten av hur ineffektiva och långsamma hälso- och hjälpsystem är att reagera på nödsituationer", sade Dr Joanne Liu, organisationens internationella president i rapporten, "Ped to the Limit and Beyond." Den 21 mars 2014 hade 78 offer dött, främst i Guinea. Världshälsoorganisationen sade då att medan Ebolautbrottet är allvarligt, är det "relativt litet, fortfarande". "För Ebola utbrottet att spiral så här långt utom kontroll krävde många institutioner att misslyckas", sade Christopher Stokes, generaldirektören för Läkare utan gränser.  "Och det gjorde de, med tragiska och oundvikliga konsekvenser." Lokala sjukhus var överväldigade. Den internationella reaktionen var svag. I oktober, när Sierra Leone rapporterade en frekvens på fem infektioner i timmen, sade Unicef att den bara hade fått 25 procent av de 200 miljoner dollar den behövde för akut hjälp till familjer som drabbats av Ebola i regionen. En stor utmaning ligger framför oss, säger doktorerna utan gränser. "För att förklara ett slut på utbrottet måste varje person som kommer i kontakt med någon som är smittad med Ebola identifieras. Det finns inget utrymme för misstag eller självbelåtenhet; antalet fall per vecka är fortfarande högre än vid något tidigare utbrott, och de totala fallen har inte minskat nämnvärt sedan slutet av januari." Det är nyktra nyheter ett år in i utbrottet. Även om rubrikerna har bleknat lite från allmänhetens synvinkel, hotet har inte. CNN:s Holly Yan bidrog till detta betänkande.
Världen började just bli medveten om Ebolautbrottet för ett år sedan.
Generaldirektören för Läkare utan gränser kallar utbrottet "tragiskt och påverkbart"