(CNN)När fler detaljer om den ökända ISIS-utövaren "Jihadi John" blir kända, fortsätter vissa grundläggande frågor att tas upp. Är islam som en tro att få skulden för Mohammed Emwazis resa till ISIS, som annars är känd som den islamiska staten? Eller är "Kriget på terrorn" ansvarigt, och är detta bara "kycklingar som kommer hem för att tuppa"? Frestelsen är att komma till förenklade svar. Inför en sådan fräck depravering som visas i ISIS propagandavideor tar många vad deras propagandister säger mycket allvarligt: att de verkligen gör vad deras tro säger åt dem att göra. Å andra sidan var det få som trodde på ISIS när det påstods att de skulle förhandla med de japanska myndigheterna för att släppa en av sina medborgare tillfångatagen i Syrien, som senare dödades. Att ta ISIS på deras ord är förmodligen inte det mest förnuftiga tillvägagångssättet -- det är uppenbarligen helt fel -- och duplicit -- om ett antal saker. Det har funnits andra neoreligiösa rörelser i både muslimsk och kristen historia. "Assassinerna", till exempel, som började på 1000-talet, var en radikal, heterodox rörelse av muslimer, som så småningom dog ut -- i sin egen tid, liknande ISIS idag, det var kritiserad och avbildas som avvikande av muslimska religiösa myndigheter samt de flesta muslimer. Bland kristenheten har många av nazisternas ledare på 1900 - talet antagit en ideologi som kallas "Positiv kristendom". Det lockade uppenbarligen aldrig mycket av en följande, och historiker hävdar, "Bara ett fåtal radikaler på den liberala protestantismens yttersta flygel skulle erkänna en sådan mish-mash som sann kristendom." Varför är vi då inte beredda att ta bort islam från blandningen när vi förhör ISIS-ideologin? Medan de flesta kyrkor, protestantiska och katolska, förkastade den "positiva kristendomen" i Nazityskland, finns det ingen motsvarande handling från Islams värld. Problemet är att det inte är helt möjligt. Till skillnad från kristenheten erkänner islam inte en hierarkisk, kyrklig auktoritet - så ingen "muslimsk kyrka" eller "islamisk påve" existerar. Trots detta finns det system av religiös auktoritet inom islam. De är mer lika akademiska peer review strukturer -- faktiskt, konceptet med det moderna universitetet kommer från den medeltida muslimska seminariet. Sedan början av ISIS har många muslimska religiösa auktoriteter kritiserat ISIS anspråk på äkthet, på religiösa grunder -- ingen har gett det detta legitimitetspris som det så längtar efter. Det vill säga, med undantag för själva ISIS, och av någon märklig anledning, vissa i väst som insisterar på att ta ISIS på sitt ord. Religiösa auktoriteter i stort, och muslimer i allmänhet, kan erkänna ISIS medlemmar som muslimer, om än allvarligt avvikande de som bör behandlas som brottslingar. Precis som européerna en masse avvisade Anders Breiviks påståenden, den norska massmördaren, som hävdade "kristenhet" som drivkraft, utan att förneka att han betraktade sig själv som kristen. I båda fallen är det viktigt att förstå hur denna ideologi är internt motiverad, och på vilken grund, särskilt när det gäller att fastställa metoder för att immunisera utsatta personer från möjliga rekryteringsstrategier. Det innebär dock inte att de erkänner sina påståenden som korrekta -- bara att de tar dem på allvar, och andra också. Den frågan om "sårbarhet" har också tagits upp en hel del under de senaste veckorna. Det fanns några i Storbritannien som hävdade att Jihadi John utsattes för en typ av trakasserier från de brittiska säkerhetstjänsterna som visade sig vara en orsak till hans radikaliseringsprocess. I en intervju insisterade lobbygruppen, Cage-fångarna, som svar på en fråga om ansvar för halshuggningarna i Syrien: "Den man som högg huvudet av dem, och om man tar det ett steg tillbaka, de människor som potentiellt hjälpte till med hans radikalisering; i detta fall säkerhetstjänsten." Specialister inom radikalisering tog ett stort undantag från innebörden, med experter från Exeter University och Kings College London som beskriver det som "absurd" och "bizarre". Visst finns det frågor att ställa när det gäller den brittiska säkerhetstjänsten -- inklusive hur Jihadi John, som var känd för dem, tilläts lämna landet, liksom hur misstänkta förhörs och förhörs. Det bör inte finnas någon känslighet om detta -- den brittiska säkerhetstjänsten gör jobbet som de gör just så att britterna lever i ett samhälle som är tillräckligt öppet för att kunna ställa dessa frågor utan rädsla eller repressalier. Ändå är förslaget att den brittiska säkerhetstjänsten på något sätt radikaliserade Jihadi John egendomligt. Det finns många uppmärksammade medlemmar av ISIS i Syrien och Irak som inte utsattes för trakasserier av något slag - till exempel Lotfi Arrifin, en ungdomsledare i ett malaysiskt politiskt parti. Det finns också många som har genomgått mycket mer invasiva möten med andra säkerhetsinrättningar över hela världen, i händerna på auktoritära regeringar i arabvärlden och på andra håll – de anmälde sig inte plötsligt för tjänst i Raqqas ISIS fäste. Gör det dem mer sårbara för eventuell rekrytering? Det skulle mycket väl kunna -- men det är inte en förutfattad slutsats. Annars skulle vi, med tanke på omfattningen av ett autokratiskt förtryck i den senaste tidens historia, ha sett mycket fler medlemmar av ISIS. Det kommer att finnas de som utmanar radikal islamistisk teologi är allt vi behöver för att förstå radikalisering - det kommer att finnas andra som kommer att ägna all uppmärksamhet åt inrikes frågor som säkerhetstjänsten, eller utrikespolitiken. Verkligheten är dock att det inte finns någon mall för att förklara resan som en individ tar för att bli medlem av ISIS eller någon annan radikal islamistisk grupp. För olika individer gör olika faktorer dem sårbara för rekrytering. Oftare än inte, kommer en rekryt att finna att han eller hon letar efter någon form av "mening" i denna värld - och motbjudande även om ISIS ideologi kan vara, det ger en känsla av säkerhet. Vad gör rekryter mer intonade till den sortens absolutism i stället för att gå andra vägar? Det kan vara många saker som villkorar dem innan de accepterar radikal islamism som deras "frälsare". I samtliga fall finns det dock två saker som vi bör komma ihåg först och främst. Vi måste förstå sammanhanget för de vägar dessa rekryter går igenom, för att undvika att andra gör samma sak - och vi måste alltid komma ihåg att oavsett sammanhanget, har bara en person ansvar för sina handlingar. Var och en av dem, själva.
Ordförande Hellyer: Det finns ingen mall för att förklara en individs resa till en grupp som ISIS.
Ofta en rekryt kommer att hitta sig söker "mening" och ISIS ger säkerhet, säger Hellyer.
Han tillägger: Oavsett sammanhang måste varje individ ta ansvar för sina egna handlingar.