(CNN) Återigen väntar det globala samfundet på att se om Förenta staterna och dess partner verkligen kan stoppa Irans strävan efter kärnkraft genom ett verifierbart avtal eller om Teheran försöker köpa mer tid för ett hemligt kärnvapenprogram som misstänks ha. Det är sant att Islamiska republiken Irans regering konsekvent har förnekat att den söker något annat än kärnenergi för fredliga ändamål. Men högsta ledare Ayatollah Ali Khamenei upprepade påståenden i offentliga forum att "Vi har inte kärnvapen, och vi har inte för avsikt att producera dem", har misslyckats med att övertyga USA, Europeiska unionen och Israel. Misstanke är välmotiverat.  Iran avslöjade motvilligt för Internationella atomenergiorganet, eller IAEA – först efter USA-ledd upptäckt – sin hemliga anrikning av uran vid en underjordisk anläggning nära Qum, testning av brotrådar för att explodera sprängkapslar av atombomber vid Parchins militära anläggning nära Teheran, och utveckling av ett avancerat flerpunktsutlösningssystem för kärnstridsspetsar. Inte ens IAEA:s direktör noterade den 2 mars att byrån fortfarande inte kunde "ge trovärdiga garantier för frånvaron av odeklarerat kärnämne och verksamhet i Iran och därför dra slutsatsen att allt kärnämne i Iran är i fredlig verksamhet". Som ett resultat av detta verkar den främste ayatollans ord vara mer avsedda att desarmera den internationella stormen i stället för att förändra den inhemska politiken. Dessutom har Khamenei gjort det mycket tydligt för Irans medborgare i texten till en infografik på hans webbplats, som också återges av de statligt kontrollerade nyhetsmedierna, att "Iran inte får upphöra eller sakta ner" utan bör "fortsätta kärnforskning, expansion och framsteg". Han har också upprepade gånger hotat att Iran kommer att släppa lös en "krossande reaktion" mot varje nation som landet kolliderar med, vilket gör hans uttalade avsikt att fortsätta kärnkraftsverksamhet mer olycksbådande. Men Irans medborgare är ekonomiskt fastspända och internationellt isolerade och sätter ett uttalat tryck på president Hassan Rouhani och Khamenei. En gallupundersökning från november 2014 visar att 70 % av iranierna hoppas att deras ledare kommer att acceptera ett avtal. De förväntar sig att landets ekonomi kommer att sätta i gång genom att minska eller avskaffa sanktionerna. Så iranska politiker och präster, även de i den parlamentariska kommittén för nationell säkerhet och utrikespolitik, har gradvis börjat erkänna att förr eller senare "någon form av resultat [dvs. kärnaffär]" måste accepteras av Teheran. Vanliga iraniers önskan att nå en pakt med väst är förståelig. Irans ekonomi ligger bara på 32:a plats i världen, enligt uppgifter från Världsbanken, trots dess stora energiresurser och välutbildade allmänhet. Följaktligen har dess folks välstånd sjunkit till en ringa 107:e bland världens samhällen, enligt Legatuminstitutet. De stigande oljepriserna har nyligen förvärrat de inhemska svårigheterna, och landet har ett djupare underskott i intäkter som är mycket nödvändiga för utvecklingsprojekt. Irans ledare inser att deras regim fortfarande är sårbar inte bara för yttre sanktioner, utan mer så för internt genererade utbredd missnöje, som bröt ut och blev kraftigt undertryckt 2009. Regelbevarande har dock flera aspekter. Det handlar inte bara om att hålla medborgarna skattemässigt nöjda. Kärnvapen fungerar bra för att avskräcka externa motståndare. Bearbetning av sådan teknik skapar också stor stolthet hemma. Femtiosex procent av iranierna reagerade positivt på dess fortsatta utveckling när de tillfrågades i januari. Följaktligen kommer det att finnas ett utjämnande internt tryck på Irans ledare att stå emot alla skyldigheter enligt icke-spridningsfördraget, oavsett om en överenskommelse nås, även om de socioekonomiska kostnaderna för deras medborgare och den globala bestörtningen av feber fortsätter att öka. Men Irans ledare vet också mycket väl att en överenskommelse om en pakt som upphäver de flesta eller alla sanktioner kommer att öka ekonomin och därigenom generera ytterligare resurser för att öka regimens popularitet hemma och inflytande utomlands. Detta centrala mål för Irans närvaro vid förhandlingsbordet gjordes kristallklart under den högste ledarens Nav Roz, eller nyår, offentligt tal den 21 mars: "Återtagande av sanktioner är en del av förhandlingarna, inte av resultaten... avlägsnandet av sanktioner bör ske utan någon överenskommelse när en överenskommelse har nåtts." "Vi kan se en väg framåt här för att få till en överenskommelse... [och] mycket tror att vi kan få detta gjort inom [deadline] 31 mars", betonade en högre utrikesdepartement tjänsteman reser med amerikanska utrikesminister John Kerry till Lausanne den 25 mars. Förhandlarna har till och med lagt till ytterligare tre månader för att lösa de tekniska detaljerna i det övergripande avtalet. Diplomati kan, som Obamas regering upprepade gånger har betonat, verkligen vara det mest effektiva och minst farliga sättet att förhindra Iran från att skaffa sig ett kärnvapen. Naturligtvis vill varken den amerikanska eller den europeiska allmänheten ha ännu ett utdraget krig i Mellanöstern. Men eftersom Förenta staterna och andra världsmakter arbetar intensivt för att få till stånd det efterlängtade kärnkraftsavtalet med Islamiska republiken, är det viktigt att västliga förhandlare och politiker har två centrala överväganden i åtanke: 1) Oberoende av mekanismer som skrivits in i avtalet, kommer verifikation faktiskt att vara möjlig på plats för att säkerställa Irans båda gränser och bli helt transparent när det gäller dess kärnvapenprogram? (2) Skulle världen kollektivt eller Förenta staterna självständigt kunna verkställa straffåtgärder, till exempel återinförande av sanktioner, om Iran inte helt och hållet och i rätt tid efterlever dem? Irans president fortsätter att föreslå att hans land söker ett "vinn-vinn-avtal som skulle tjäna alla parters intressen", liksom hans förhandlingsteam. Men många ledare i väst och Mellanöstern fruktar att Förenta staterna och dess allierade inte kommer att kunna genomdriva kärnvapengränser på Iran genom något fördrag. Säkert inte bara många asiatiska och afrikanska nationer, utan även två av supermakterna, Ryssland och Kina, ser föga om något hot från Teheran och skulle mycket föredra att återuppta storskalig handel med iranier än att argumentera om atomklyvning. I november förra året ingick Ryssland till och med ett avtal om att bygga minst två kärnreaktorer i Iran. När sanktionerna väl har hävts kommer multinationella företag sannolikt att investera kraftigt i Iran och motsätta sig att tvingas dra sig tillbaka senare. Inte överraskande, inflytelserika iranska ledare inklusive Ayatollah Sadegh Larijani, som leder Irans rättsväsende, trumpet: "Vårt land och våra förhandlingstjänstemän... är de verkliga vinnarna i dessa samtal." För fyra år sedan förklarade Irans revolutionsgarde: "Dagen efter Irans första kärnvapenprov är en normal dag... men för vissa av oss kommer det att finnas en ny gnista i våra ögon." Kommer Iran, även om man gör en överenskommelse, att spela att med undantag för Förenta staterna och Israel, nationer kan komma att leva med det så småningom når tröskeln för kärnvapenutbrytning eller använder kärnvapen?
Författare: Irans folk vill ha ett avtal i hopp om en bättre ekonomi.
De säger att Irans ledare inser att ett kärnvapenprogram kan höja dess internationella inflytande.