Arsene Wengers Champions League rekord är lika fenomenalt som det är djupt besviken. Paradoxen är uppenbar är Wengers eget mantra, ofta upprepat, att klubbens rekord av kvalificera sig för turneringen för 17 på varandra följande år och att ha nått motsvarande knock-out stadier för de senaste 15 åren är extraordinärt. Men efter att ha bestridit Champions League och dess föregångare European Cup 18 gånger nu (inklusive två gånger i Monaco), har han aldrig vunnit det. Kanske mer fördömande han har varit i finalen bara en gång och semifinalen tre gånger, en gång med Monaco och två gånger med Arsenal. Arsene Wenger är utan tvekan en av cheferna men hans europeiska skiva är en fläck på hans CV. Wenger leder sin Arsenal sida mot Monaco på tisdag kväll i hopp om att vända ett 3-1 underskott. Wenger ser mot Champions League trofé efter att ha förlorat 2006 finalen till Barcelona i Paris. Progression till kvartsfinalen av Champions League skulle kräva Arsenal att göra vad ingen annan sida har gjort i Champions League - störta en två-mål hemma ben underskott. Så för att inspirera laget, Arsenal fans har tagit till Twitter och skapat hashtag #MiracleInMonaco i hopp om att inspirera sin sida till en berömd seger, med ämnet nu trendar över hela världen. Supportrar kommer att hoppas Mesut Ozil och co kan leva upp till sina alter-egos från Arsenal julfest 2013 där gruppen klädd som superhjältar. För en chef för en sådan ikonisk status som under de flesta av dessa år har övervakat en av Europas största och mest resurser klubbar, det är ett dåligt rekord, vilket pekar på hans begränsningar. Bara för att vara tydlig, innan debatten omedelbart går ner i en pro- eller anti-Wenger polemik, finns det nyanser av grå i detta argument. Wenger är utan tvekan en av de stora cheferna och kommer alltid att vördas som sådan. Men hans misslyckande med att vinna någon europeisk trofé och att ha ifrågasatt bara tre finaler på 22 år för att kvalificera sig för olika europeiska turneringar, är en slående brist i hans karriär. Det är därför spelet mot Monaco är så gripande. Det är inte bara det att han återvänder dit där hans europeiska stamtavla började. Det är det faktum att denna slips borde ha varit den perfekta plattformen för Wenger att få ytterligare en chans att bygga upp en europeisk framgång. Det har inte visat sig på det sättet efter det hemska, djävulska 3-1 nederlag i första benet på Emirates. Naturligtvis, om Arsenal dra av den mest osannolika comebacks, kommer det att rankas som en av hans största ögonblick i turneringen. Mer påtagligt, med Real Madrid vacklande, Wenger kommer att känna sitt team, kommer fint i form, har en verklig chans att äntligen vinna det. Det är få som håller med honom om att analysera hans redogörelse. Misslyckandet är helt klart Arsenal. Freddie Ljungberg medgav så mycket förra året, när han intervjuades om Wenger. För alla äran i det otroliga Oövervinnliga laget känner de själva en lucka i sitt CV. – När vi möts, de gamla spelarna, är vi mycket besvikna att vi inte har vunnit Champions League, säger Ljungberg. – Vi kände att vi hade ett tillräckligt bra lag för att vinna det. Personligen är det där jag har mitt största beklagande, eftersom det var några år som det hände, och internt, laget tyckte att vi hade en stor chans att vinna. och den närmaste Wenger kom att förverkliga sin dröm var Champions League finalen 2006, när tio-man Arsenal ledde fram till 76: e minuten mot Barcelona. Vem kan säga att Arsenal inte skulle ha vunnit den dagen om Jens Lehmann inte hade skickats iväg? Detta är drivkraften i Wengers argument när han ifrågasätts på hans rekord: att de fina marginaler och nödvändig tur som spelar sin roll i fotboll är att skylla för honom att inte ha uppnått sitt mål. VIDEO Monaco är favorit för framsteg. Freddie Ljungberg medgav att det var en av de största sorgerna för Wengers stora sida att inte vinna i Europa. Ashley Cole reagerar efter Arsenal förlorar i Paris, tack vare mål från Samuel Eto'o och Juliano Belletti. Thierry Henry kunde inte inspirera Arsenal till seger i Wengers enda EM-final 2006. Det är övertygande till en viss punkt. Wenger är en oändligt bättre tränare än Roberto Di Matteo och Tony Barton, som båda har vunnit trofén. Men dömas mot sina kamrater, de ledande stormän i den moderna eran, Wengers rekord saknas. Lämna åt sidan för nu det faktum att Bob Paisley vann trofén tre gånger i sex försök och Brian Clough vann den två gånger i fyra försök, i den moderna eran Wenger på inte rankas bland elitgruppen av tränare. Carlo Ancelotti har vunnit trofén tre gånger i tolv försök; Jose Mourinho har vunnit den två gånger i elva (räknar denna säsong, som han redan är ute); Pep Guardiola har vunnit två gånger i fem försök. Och även Guardiola kan inte matcha Jupp Heynckes rekord med två segrar och fyra finaler i fem försök. Heynckes Champions League "nadir" gick ut i semifinalen till de slutliga vinnarna Red Star Belgrad 1991. Wenger ser på när Barcelona lyfter trofén - och han är fortfarande utan en europeisk trofé i sin långa karriär. Jens Lehmann skickades iväg tidigt i spelet och Barcelonas tryck så småningom berättade när de slog Arsenal. En ihärdig kritik av Sir Alex Fergusons förmåga som tränare (i motsats till chef) var att, med tanke på sina resurser han "bara vann trofén två gånger på 21 år. Han kvalificerade sig också för tävlingen tre gånger med Aberdeen, men lämnade dem att gå United halvvägs genom 1985-86 tävlingen. Monaco ikväll är påminnelsen att Wenger är den fulländade kvalet i Europa men aldrig segraren. Under sina sex år här på klubben, kvalade laget för europeisk tävling varje säsong, förlorar i finalen av Cup-vinnare Cup 1992 till Werder Bremen. Märkligt, med tanke på klubbens relativa storlek, nådde de semifinalerna i Champions League 1994, då de förlorade 3-0 till AC Milan. Ingen skam i det, det var Fabio Capellos team som fortsatte att ta isär Barcelona 4-0 i finalen. Carlo Ancelotti har vunnit Champions League tre gånger, inklusive förra året, i tolv försök. Jose Mourinho har vunnit den stora trofén två gånger i elva poster (räknar denna säsong, eftersom han redan är ute) Jupp Heynckes har ett enormt imponerande rekord av två segrar och fyra finaler i fem Champions League försök. Wengers gåvor är obestridliga. Men ett 18-årigt urval bör ta hänsyn till otur och de statistiska vagaries fotboll. Det saknas en länk i Wengers taktiska psyke. Det är lika uppenbart i defensiva displayer mot Chelsea och Liverpool förra säsongen som det var mot Monaco för två veckor sedan. Den har alltid funnits där och den håller honom tillbaka från att vara den allra bästa. Året han kanske borde ha gjort det men gjorde inte var inte så mycket 2006, när det laget började minska, men det Invincible året 2003-04, när en sen Wayne Bridge mål på Highbury slog Arsenal ut i kvartsfinalen i de dagar då Wengers lag var betydligt starkare än Chelsea. Det är svårt att komma ihåg en natt när Wenger har sett mer upplöst ut. Han verkade så full av raseri att han var på väg att brista i tårar. För alla bekännande stereotyper är han en djupt känslosam man. Wayne Bridge sköt i en sen Chelsea vinnare på Highbury 2004 i en av Arsenals bästa chanser att vinna. Bridge mål besegrade en Arsenal sida som var överlägsen Chelsea och fortsatte att vinna Premier League. Wenger kan inte dölja sin besvikelse som då-Chelsea manager Claudio Ranieri firar en sällsynt seger. Ingenting skulle ge engelska fotbollsälskare större glädje att se Arsenal utföra en anmärkningsvärd comeback ikväll och för Wenger att fortsätta och slutligen lyfta trofén "med de stora öronen, som Patrick Vieira alltid kallade det. Eller, i något skede i dessa, säkert de sista åren av hans karriär, för honom att uppnå detta mål. Hans rykte kräver det och på en sentimental nivå, efter att ha uppnått så mycket, han förtjänar det. Men Champions League är ett oförsonligt odjur. Det kanske inte är en perfekt barometer av coaching förmåga, men det är ganska bra, grovt mått på hur väl du sätter din intelligens mot de bästa hjärnorna i fotboll. Och Wenger, för alla sina lovord, kommer upp kort. Wenger är tillbaka på sin före detta klubb Monaco på tisdag kväll med hopp om att nå europeisk ära.
Arsene Wenger har kvalificerat sig för Champions League för de senaste 17 säsongerna.
Men trots sin chef stamtavla skryter han inte med några europeiska troféer.
Ikonisk chef har bara nått final och tre semifinaler.
Monaco spelet är enormt gripande efter 3-1 nederlag i första benet på Emirates.
Arsenal förlorade 2006 finalen och kunde ha gått vidare för att vinna koppen i 2004.
Champions League visar fel länk i Wengers taktiska psyke.
KLICKA HÄR för alla de senaste Arsenal nyheterna.