(CNN) Det första officiella besöket av den afghanske presidenten Ashraf Ghani i Washington kommer som en upphetsning över möjligheten att direkta fredsförhandlingar mellan den afghanska regeringen och talibanerna är nära förestående. Besöket, som inleddes söndagen, ger tillfälle till diskussion och framsteg på ett antal fronter, de kommande personliga samtalen med talibanerna nästan säkert bland dem. Men även om inledningen av sådana samtal säkerligen skulle vara en positiv utveckling, skulle det knappast vara ett tecken på att freden är på väg att falla ner på ett land som härjats av årtionden av krig. Verkligheten är att ett avtal med talibanerna som är bra för den afghanska regeringen förmodligen är omöjligt just nu. Förhandlingar för att få slut på talibanernas uppror står inför en rad betydande utmaningar, och ett ofullständigt avtal skulle kunna skada Afghanistans framväxande enhetsregering, uppmuntra bildandet av splittrade grupper av härdade kämpar, stimulera befintliga terroristgrupper som al-Qaida och ISIS och störta landet in i en era av förnyat våld och instabilitet. Med detta sagt bör Förenta staterna fortsätta att i stort stödja dessa samtal genom att främja villkor som skulle kunna göra möjligheten till framgång mer sannolik på vägen -- historien har visat att framgångsrika förhandlingar oftast äger rum när varje part har en viss sårbarhet för den andra. Militärt sett är talibanerna inte jämlika med den afghanska regeringen, men det betyder inte att rebellerna saknar en stark förhandlingsposition. Till att börja med minskar den internationella närvaron i Afghanistan, vilket gör att talibanerna kan verka mer öppet i landets landsbygdsområden. Under tiden dödas afghanska säkerhetsstyrkor med hastigheter som förmodligen inte är hållbara och civila offer är på en rekordhög nivå. Mest oroande är att den nya nationella enhetsregeringen ännu inte tydligt har visat sin förmåga att styra. Allt detta innebär att till dess att den nya regeringen visar att de olika intressena inom den kan samexistera, och den formulerar en sammanhållen strategi för att bekämpa talibanerna, kan rebellerna göra starka argument för att skjuta upp freden i hopp om en bättre situation i framtiden. En andra nyckel till att förhandla om en väg mot fred i Afghanistan är att utarbeta en strategi för att begränsa splittringsgrupper. Ofta under förhandlingarna flockas de som inte är nöjda med fredsprocessen till nya organisationer för att fortsätta kampen. Dessa kan inkludera så kallade "bitter enders", härdade kämpar som inte vill ha någon del av fred. Uppkomsten av splittrade grupper är en förväntad del av varje fredsförhandlingsprocess, men den måste minimeras för att ett avtal ska kunna få fäste. När det gäller Afghanistan råder det ingen brist på grupper som är villiga att ta till sig stridande, från laglösa banditgrupper till al-Qaida. Nyligen, som Ghani har betonat, har det till och med funnits historier om att krigare har förklarat sig lojala mot terroristgrupp ISIS. Det säger sig självt att spridningen av ISIS särskilt våldsamma form av extremism inom Afghanistan skulle göra en redan komplex och osäker säkerhetssituation ännu mer komplicerad. Slutligen måste förhandlingar äga rum vid en tidpunkt då ett fredsavtal rimligtvis kan genomföras - det är en sak att skapa en kompromiss och en helt annan för att genomföra den. Alltför ofta ses ett avtal som en mållinje i fredsförhandlingarna, men alla överenskommelser kan lätt spåra ur genom impopulära politiska överenskommelser, ekonomiska incitament och rebellkämpar som vägrar att släppa sina vapen. Fredsavtal kräver en legitim och effektiv regering som kan förmedla nya realiteter till allmänheten och genomföra en politik som ofta är oprövad och komplex. För närvarande kämpar den afghanska regeringen för att genomföra befintlig politik, samtidigt som den jonglerar med landets många olika intressen. Även om ett fredsavtal säkerligen skulle stärka legitimiteten hos en nationell enhetsregering, skulle ett dödfött avtal bara leda till besvikelse och tvivel. I slutändan är chanserna att samtalen mellan den afghanska regeringen och talibanerna kommer att lyckas i bästa fall mycket små. Ändå bör Förenta staterna göra allt det kan för att bidra till att skapa de underliggande förutsättningarna för att stödja produktiva förhandlingar -- om inte nu, någon gång i framtiden. Vad kan USA göra? Två saker: För det första skulle Obama-administrationen kunna gå med på den afghanska regeringens begäran om att bromsa amerikanska trupputtag. Detta skulle göra det möjligt för Förenta staterna att hjälpa den afghanska regeringen att stabilisera landet och begränsa alla splittrande antiregeringsfraktioner. För det andra skulle USA kunna fortsätta att aktivt engagera sig i att främja framgången för den afghanska nationella enhetsregeringen. Detta innebär inte bara att bibehålla den befintliga utvecklingen och de ekonomiska ansträngningarna, utan också att finna möjligheter att hjälpa den nya regeringen att öka sin legitimitet. Förenta staterna skulle till exempel kunna stödja nya ansträngningar för att bygga upp ett meningsfullt förhållande mellan Afghanistan och grannlandet Pakistan, vilket skulle öka allmänhetens förtroende för regeringens förmåga att skydda sitt folk. Den skulle också kunna bistå med råd till politiska ledare, däribland de många förstagångsregeringstjänstemännen, om styrelseformer och offentliga tjänster. Att så fröna till framtida framgångar med att föra fred till Afghanistan kräver inga nya amerikanska stövlar på marken eller extravaganta finansiella åtaganden. Det krävs snarare en vilja att fortsätta att engagera sig i Afghanistans dynamiska uppsättning politiska utmaningar på små men meningsfulla sätt.
Afghanistans president Ashraf Ghani besöker USA.
USA behöver inte fler stövlar på marken.