(CNN) Att Singapores grundare dog i måndags är ett lämpligt tillfälle att reflektera över nationsbyggandet. Som premiärminister för sina tre första decennier, Lee Kuan Yew höjde en dålig hamn från botten av den tredje världen till den första världen i en enda generation. När Singapore förbereder sig för att fira sitt 50-årsjubileum som nation är landet idag en ultramodern metropol med nästan sex miljoner människor med högre BNP per capita än USA, enligt Världsbanken. Lees prestation när det gäller att bygga upp en framgångsrik nation står i skarp kontrast till resultaten av Washingtons utgifter på över 4 biljoner dollar och närmare 7.000 amerikanska liv i Irak och Afghanistan under det senaste årtiondet. En del säger att Singapores historia är sui generis: Något som bara kunde hända på den tiden och på den platsen. Men dess anmärkningsvärda prestation har mindre att göra med mirakulösa förhållanden än med Lees modell av disciplinerat, visionärt ledarskap. Ledare för andra blivande-till-utvecklande nationer, och även USA, bör ta sidor från Lee Kuan Yews playbook för att ta itu med aktuella utmaningar. Vi känner till många av Lees lektioner om regeringsledningens roll i utvecklingen eftersom mina medförfattare och jag bad honom att reflektera över dem för två år sedan -- punkter vi fångade i vår bok, Lee Kuan Yew: The Grand Master's Insights on China, the United States, and the World. Fem sticker ut. Först insisterade Lee på att styrelseskick först och främst handlade om resultat. Med hans ord: "Det sura provet i varje rättssystem är inte storheten eller storheten i dess ideala begrepp, utan om det i själva verket kan frambringa ordning och rättvisa." När det gäller regeringens kärnändamål var han kristallklar. I termer som USA: s grundare skulle erkänna, trodde han att "det slutliga testet av värdet av ett politiskt system är om det hjälper det samhället att skapa villkor som förbättrar levnadsstandarden för majoriteten av dess folk, plus att möjliggöra maximal personlig frihet som är förenlig med andras friheter i samhället". För det andra kräver överlägsen prestation ett överlägset ledarskap. Lee krävde av ledare både intellektuell och moralisk överlägsenhet. Tvärtemot den moderna västerländska demokratiska teorin, som betonar medborgarnas deltagande i samhällsstyrningen, var hans åsikter närmare Platons uppfattning om "väktarna" eller Kinas historiska mandariner. En god regering kräver det mesta av alla ledare som utan tvekan sätter allmänhetens bästa över sina egna personliga intressen. Han blev besviken över många av sina kolleger som misslyckades med detta prov. För det tredje garanterar framgångsrika samhällen strikt lika möjligheter för alla individer, men är realistiska när det gäller att detta kommer att leda till betydande ojämlikheter i resultat. För Lee var kärnan i ett framgångsrikt samhälle intensiv konkurrens på lika villkor som gör det möjligt för varje individ att uppnå sitt maximum. Få saker förolämpade honom mer än förnekandet av lika möjligheter på grundval av kast (Indien), klass (Europa), ras (USA under segregation), kön eller andra irrelevanta attribut. Som han uttryckte det var ledarens mål att "bygga upp ett samhälle där människor kommer att belönas inte efter den egendom de äger, utan efter deras aktiva bidrag till samhället i fysiskt eller psykiskt arbete". För det fjärde, när det gäller demokrati, särskilt liberal demokrati i väst, hade Lee allvarliga reservationer. Denna inställning härrörde delvis från hans egen erfarenhet, men den återspeglade också en djupare filosofisk motvilja mot ideologier. Som han tyckte om att säga: " Syratestet är prestation, inte löften. De miljoner som fördrivits i Asien bryr sig inte om och känner inte till teorin. De vill ha ett bättre liv. De vill ha ett mer jämlikt, rättvist samhälle." Lee tyckte om att engagera amerikanska kritiker som insisterade på att utan demokrati Singapore inte kunde utveckla en avancerad ekonomi. Däremot hävdade han att vad de flesta länder behövde var mer "disciplin" än demokrati. Han konstaterade att USA hade byggt upp demokrati och gett hjälp åt Filippinerna i över ett århundrade. Men, frågade han, hur många människor från Singapore försökte lämna det till Filippinerna? Han konstaterade att många människor på Filippinerna ville flytta till Singapore. Vid ett tillfälle, med ett brett leende, fortsatte han, "och du kommer att märka att sedan Vietnamkriget och det stora samhället, har det amerikanska systemet inte fungerat ens för USA." För det femte, vilka ledare beundrade han mest? Från det förflutna fokuserade han på tre: Charles de Gaulle, Deng Xiaoping och Winston Churchill. "De Gaulle, eftersom han hade enorma mod; Deng, eftersom han förändrade Kina från en splittrad stat, som skulle ha imploderat som Sovjetunionen, till vad det är idag; och "Churchill, eftersom någon annan person skulle ha gett upp." På den nuvarande scenen var den ledare som imponerade mest på honom Kinas nye president, Xi Jinping. Som han sade strax innan Xi tillträdde sitt ämbete: " Jag skulle sätta honom i Nelson Mandelas klass av personer. En person med enorm känslomässig stabilitet som inte låter sina personliga olyckor eller lidanden påverka hans omdöme. Med ett ord, han är imponerande." Som Kinas ledare försöker följa i Lees fotspår i att bygga en mandarin-leninistisk ledd nation som övertog USA förra året i BNP (mätt av PPP) för att bli världens största ekonomi, och demokratiskt Indien verkar redo att växa till nivåer som kommer att konkurrera med Kina, kan vi reflektera över lärdomar från Lee Kuan Yew och placera våra satsningar. Att styra en nation där två av tre medborgare tror att deras land är på väg åt fel håll -- och har trott det under demokratiska och republikanska presidenter för hela 2000-talet -- bör amerikanska ledare fråga sig om det är dags att fokusera på det sura testet av prestanda snarare än på litmustestet av ideologi.
I Singapore lyckades Lee Kuan Yew med att skapa en blomstrande modern stat.
Hans lektioner bör visa sig lärorika för andra ledare i en tid av stor instabilitet, skriver Graham Allison.
Lee förde vidare sina insikter om rollen som regeringsledare i utvecklingen till Allison.