Fem muslimska kvinnor står höga i en boxningsring och slingrar sig långsamt runt händerna. En spotlight tränas på dem och publiken närmar sig, hänger på varje ord. "Hur kan vi vara sanningsenliga om vi måste gömma oss för skam, känna oss förödmjukade för känslor, för att vi säger, gör, tänker som vi vill? Hur kan det vara frihet, hur kan det vara sanning?" Utförs på Southbank Centres WOW -- World Festivalens kvinnor -- Common Wealth Theatres "No Guts, No Heart, No Glory", berättar den sanna historien om muslimska kvinnliga boxare från Bradford i norra England, och hur de använder sporten för att överskrida religiösa och könsmässiga barriärer. Den kritikerrosade showen - där kvinnorna frimärker, dansar, ropar, svär, slår och till och med publiken surfar - var delvis inspirerad av Ambreen Sadiq, en före detta brittisk nationalmästare, och en av Storbritanniens första muslimska kvinnliga boxare. Hennes resa till framgång var inte lätt -- som offer för mobbning vid 13 års ålder fann hon respit i boxning efter att ha introducerats till den av sin far och bror. "Jag blev mobbad ganska mycket när jag växte upp, min pappas pakistanier och min mammas portugisiska," Sadiq berättade CNN. "Jag fick käpp från båda sidor, från vita och svarta människor. Det kändes som om jag inte var accepterad. Jag brukade flytta skolor så många gånger bara för att känna mig accepterad. "Folk skulle förbli saker om hur jag såg ut... Alla sa att det är en pojksport, varför gör du så där? Du kommer att se ut som en man, som en transsexuell. "Jag blev mobbad från en så ung ålder, jag kände att det aldrig skulle sluta. Boxning hjälpte mig att kontrollera den ilskan." Det var en omvälvande upplevelse för Sadiq -- hon gick från att vara tyst, ha få vänner och hamna i slagsmål till att plocka upp mod för att starta samtal, och därigenom bygga upp självförtroende. "I stället för att slå någon i ansiktet skulle jag slå påsen", tillade hon. "Om någon kom fram till mig och sa något jag bara kunde gå ifrån det -- medan innan jag skulle bara rakt slå dem i ansiktet eller något. Så det har hjälpt mig mycket med disciplin." Ibland är det svårt att föreställa sig Sadiq som boxare - hennes rörelser är lugna och säkra, och ett vänligt leende är aldrig långt från hennes läppar. "Boxing har gjort mig till den person jag är idag, och jag är så stolt över den person jag är", sade den 20-åriga trailblazer, som nu ses upp till av flickor från alla typer av samhällen som vill följa i hennes fotspår. "Jag har haft många tjejer -- inte bara asiatiska tjejer -- kommer fram till mig och frågar, hur kan du stoppa folk som säger att det är en pojksport? Hur kan du övertala dina föräldrar att låta dig boxas?" Medan boxning för många är bara en sport -- om än våldsam -- när det gäller kvinnor och muslimer som deltar kan det kännas mer som en sak, med Sadiq ofta hitta sig själv förklara sin motivation för flickor. "Vad är skillnaden om en pojke lådor eller om en flicka lådor? När vi är i ringen ser vi ut som boxare -- vi ser inte ut som en flicka eller en pojke. "Du kommer in i gymmet, du kommer in i showen, du kommer in i ringen och tror att jag är boxare, inte att jag är flicka eller att jag är pojke." Nicola Adams roll - den första kvinnliga boxaren någonsin att vinna en olympisk guldmedalj - har också varit nyckeln i kampen för acceptans. Sadiq berättar historien om hur hennes tränare Alwyn Belcher för flera år sedan, som också arbetade med Adams, ursprungligen vägrade att utbilda kvinnor -- det vill säga, tills han dök upp för att coacha GB-laget (tror att de skulle vara män) bara för att hitta ett entusiastiskt gäng kvinnor redo att arbeta. "Det var den dagen han träffade Nicola Adams", minns Sadiq med ett skratt. "Från den dagen tyckte han att tjejer var bättre boxare -- för att de gillar att lyssna." Sedan Adams framgång vid de olympiska spelen ökade kvinnliga boxning en gång i veckan med 79% enligt en 2013 Sport England studie, men även produktionen av "No Guts, No Heart, No Glory" belyste de barriärer kvinnor potentiellt möter. Cast medlem och blivande läkarstudent Freyaa Ali sade att det fanns en flicka som hade velat delta i showen, men var slutligen förhindrad från att göra det av hennes släktingar. "Det var inte ens boxningen och det var inte ens talet, det var dansen vi gör i ringen. Jag är otroligt glad att kunna göra det här, och jag var bara så ledsen för henne. Du vet att det finns vissa kvinnor där ute som inte kan göra det vi gör just nu." "Jag tror att det är det som gör mig ännu mer passionerad över att göra detta - vi vill ge dem en röst och ge dem en anledning, så de vet att de kan ha förtroende för att göra sådant här." Om kvinnor känner sig begränsade av sin religion eller sitt kön, uppmanade Ali dem att ta saker och ting steg för steg. "Gör det, bara gör det. Jag tror att jag vill prata med dina föräldrar först, och bara säga till dem att det här är vad jag vill göra, jag vill boxas, jag vill dansa, jag vill agera, eller vad hon vill göra. "Berätta för dem, vet du vad? Det är okej vad jag gör, jag kommer inte att gå utanför mina gränser och göra dåliga saker, jag kommer att hålla mig till mina gränser och hålla sig till min religion, det skadar inte någon. "Mina föräldrar skulle säga, om du är lycklig, vi är lyckliga. Jag tror att någons föräldrar skulle säga det, eller hur? "Det första steget är att försöka och öppna dörren. När du kan öppna den en tum kan du öppna den en kilometer."
"No Guts, No Heart, No Glory" är en pjäs av Common Wealth Theatre som berättar den sanna historien om muslimska kvinnliga boxare.
Föreställningen inspirerades delvis av före detta brittiske nationalmästaren Ambreen Sadiq som upplevde mobbning och diskriminering.
"Vi vill ge dem en röst och ge dem en anledning, så att de vet att de kan ha förtroende", säger ensemblemedlem Freyaa Ali om tjejer i boxning.