(CNN) År 2010 bröt Storbritanniens politiker ny mark. De var länge vana vid att gräla med varandra i Storbritanniens bråkiga House of Commons -- men de hade aldrig haft diskussioner i amerikansk stil inför valet huvud mot huvud. Det är nödvändigt och sedan länge etablerat politiskt pris i USA -- men här i Storbritannien var det nytt. Det verkade gå bra -- politiska poäng gjordes, och opinionsundersökningar beställdes för att söka fördelar som vunnits eller förlorats. Det var ett slags drama, även om inga knock-out slag landade. Premiärminister David Cameron och hans konservativa parti vann valet, men inte tillräckligt för att gå in i regeringen ensam. De senaste fem åren har han regerat i koalition med Storbritanniens tredje parti, liberaldemokraterna. Och deras ledare, vice premiärminister Nick Clegg, har mestadels stött Cameron i parlamentariska debatter mot oppositionen Labourledare Ed Miliband. Storbritanniens programföretag, som är angelägna om att kanalisera livlig politik till bästa sändningstid och öka tittarsiffrorna, har arbetat med maktkorridorerna själva under det senaste året för att försöka sätta dit en upprepning - eller två - av 2010 års knockabout. Vad som står på spel är inte bara de föreslagna debatterna inför majs allmänna val -- utan att sådana debatter permanent inskränks i Storbritanniens politiska arkitektur -- precis som i USA. Men medan Cameron och Miliband har anlitat tidigare Vita husets valrådgivare för att sätta dem i täten, kan ingen komma överens om vilken form en debatt ska ta, hur många som ska finnas, eller ens vem som ska bjudas in. Cameron har insisterat på bara en debatt med ledarna för sju ledande brittiska partier -- vilket ger lika flygtid till bland annat De gröna, de skotska nationalisterna och uppstartspartiet UK Independence Party (UKIP). Men Milibands Labour Party håller ut för åtminstone en huvud-mot-huvud-debatt med Cameron. Ingen verkar stå emot, men båda Storbritanniens största partier skulle kunna använda den bula i opinionsundersökningarna som en sådan debatt skulle kunna föra med sig. En del av problemet är den brittiska väljarkåren, som har förändrats sedan 2010, att öka förmögenheterna för några av landets tidigare politiska avvikande. Det högra UKIP, som har lovat att ta Storbritannien ur Europeiska unionen, har gjort enorma vinster under det senaste året - främst på bekostnad av Camerons konservativa. I Skottland återupplivade folkomröstningen om självständighet i september (som med knapp marginal misslyckades) det skotska nationalpartiet så att de kunde slå till mot det som vanligtvis är ett viktigt fäste för Labour, vilket undergrävde Milibands begäran om makt. Allt detta har gjort hela processen med att spika fast exakt vem som kommer att tillåtas i debatten så mycket mer plågsam. För de stora ledarna som driver den konversationen handlar det om hur varje outlier kan hjälpa dem -- och hindra deras rivaler. Det såg en gång ut som om det skulle bli lika mycket av en brittisk institution som regn, eller fisk och chips, men nu verkar valdebatten riskera att inte alls ske. På den positiva sidan, kan du fortfarande stämma in till House of Commons TV de flesta dagar i veckan för att få din fix av en lagstiftare blowing på en annan. Men gör det snart - jag hör att även dessa vardagliga raucous utbyten granskas för att vara lite gammaldags.
Val-TV-debatterna kom först till Storbritannien 2010.
Sändarna är angelägna om att upprepa head-to-head-formatet i upptakten till 2015 års opinionsundersökning.
Men fraktionspolitik och argument om vem som blir inbjuden kan få en TV-debatt att spåra ur.