(CNN)Jag träffade Kelly Gissendaner i januari 2010 i ett icke-deskriptivt klassrum vid Metro State Fängelse för kvinnor i Atlanta. Hon kom för att stråla av spänning över den resa hon skulle påbörja -- deltagande i ett årslångt akademiskt teologiprogram som sponsrades gemensamt av fyra Atlantaseminarier. Eftersom hon har dömts till dödsstraff och lever i isoleringscell, var Kelly särskilt angelägen om att dela gemenskap med andra, om än bara en morgon i veckan. Och hon var tacksam för möjligheten att utforska Bibeln och teologin på ett rigoröst sätt som skulle ge näring åt och fördjupa hennes hängivenhetsliv. Den bilden av henne den första dagen i klassen förblir levande för mig eftersom den fångar kärnan i vem Kelly är — vem hon har blivit: någon som är full av smittsam glädje och tacksamhet, öppen för andra och för nya erfarenheter för tillväxt och tjänst. Kellys förvandlingsprocess började strax efter att hon kom i fängelse efter att ha dömts för mord på sin man, Doug Gissendaner. En pastor började besöka henne och initierade en rad svåra, men ändå medkännande samtal som uppmanade henne till modig självreflektion. Samma pastor har besökt Kelly i nästan 16 år. Hennes engagemang för Kelly, tillsammans med fängelseprästens och prästerskapets praktikanters, gav stadig, fortgående kärlek som främjade förändring. Så när jag träffade Kelly 2010 hade hon redan genomgått en betydande förändring. Hon var, med aposteln Paulus ord, en "ny skapelse" (2 Kor. 5:17). I teologiprogrammet fann Kelly sin egen röst och kom att se att hennes reflektioner över kristen tro kunde vara en gåva till den bredare kyrkan "på utsidan", såväl som i fängelset. Genom att studera historiska och samtida kristna tänkare blev Kelly en del av de samtal som gör den kristna traditionen dynamisk. Hon ställde ärliga frågor om sitt förhållande till Gud, andra och världen. Hon läste skriften och brottades med flera hundra år gamla teologiska frågor. Hon upptäckte sin autentiska teologiska röst mitt i detta verk. "Från början av teologiklassen kände jag denna hunger", sade hon i sitt examenstal 2011. "Jag blev så sugen på teologi, och vad alla klasser hade att erbjuda; du kunde kalla mig en frossare." En av de stora glädjeämnena med att vara teologiprofessor är att lära känna eleverna holistiskt, inte bara som tänkare, utan också som människor som brottas med några av livets mest angelägna frågor. Min relation med Kelly hade den här egenskapen från början. Men det fördjupades sex månader in i det år då en ny fängelsedirektör anlände till fängelset. I sitt examenstal beskrev Kelly detta ögonblick:. "Det kom en tid då... mina värsta rädslor blev min verklighet – jag drogs från kurserna. Jag togs från min teologiska gemenskap. Att jag drogs ur programmet förkrossade mig lika mycket som om någon just hade berättat för mig att en av mina överklaganden hade avslagits. "Eftersom jag inte kunde gå på teologikursen kom instruktörerna till mig. Ändå var detta långt ifrån idealiskt, eftersom jag nu var tvungen att ha klass och gemenskap genom en port. Det var svårt... men jag fortsatte. Jag fortsatte på grund av den hungern. Porten skulle hålla allt och alla åtskilda från mig. Men den porten kunde inte undanhålla den kunskap som jag var så hungrig efter, inte heller vänskap och gemenskap. Och det kunde verkligen inte hålla Gud utanför." Denna förändring gav oss möjlighet att ha två timmar av en-mot-en konversation varje fredag. Vi fortsatte att läsa teologiska texter tillsammans, inklusive en bok av dåvarande Archbishop av Canterbury Rowan Williams. Williams beskriver helande och återställande som handlingen att möta våra smärtsamma minnen, "det förflutnas ruiner", och bygga från dem här och nu. Williams skriver att restaurering "går tillbaka till minnena av det smärtsamma, förödmjukande förflutna och för dem till återlösning i nuet... till Kristus [som] kommer för att reparera förödelsen." Jag satt med Kelly när hon gick tillbaka över några av sina egna smärtsamma minnen, tog ansvar för dem och visade djup ånger över vem hon hade varit och vad hon hade gjort. Faktum är att kraften i dessa ögonblick -- när Kelly såg mig i ögonen och bekände konkreta synder, när vi talade om Guds kärlek och förlåtelse -- kommer att stanna hos mig för evigt. Kelly tog till sig det som Dietrich Bonhoeffer, en tysk pastor-teolog och nazistmotståndare, kallar "kostad nåd". För Bonhoeffer är "billig nåd" att söka Guds förlåtelse som ett "täcke för ens synder, för vilka man inte har någon ånger och... ännu mindre önskan att bli fri." Däremot kräver dyrbar nåd att man strikt följer Jesus på ett sätt som leder till en kontinuerlig, synlig förvandling, vad Nya testamentet kallar frälsningens frukter. Frukterna av Kellys återlösning är nu väldokumenterade: försoning med sina barn, omvårdnad till interner fulla av förtvivlan, råd till oroliga ungdomar och daglig omsorg om andra. Den natt då Kelly trodde att hon skulle bli hennes sista, tillbringade hon kvällen med att skriva ett brev till sina medfångar och uppmanade dem att inte oroa sig för henne, utan att bli uppmuntrade. Mest gripande för Kelly är den tyska teologen Jürgen Moltmanns skrifter, som är allmänt känd som "hoppets teologi" och som Kelly började med 2010. Moltmann visar att bibliskt hopp inte är ett hopp som ger upp detta liv och söker efter något bättre bortom graven. I stället manifesterar hoppet Guds rike nu -- Guds avsedda samhällsordning "på jorden så som den är i himlen" (Matt. 6:10). Bibelns hopp "revolutionerar och omvandlar nuet".  Det är psalmistens hopp som "söker Guds godhet i detta liv" (Ps. - 27:13. - Vad är det? - 27:13.  Med orden i Kellys favoritskrift är det ett hopp som förkunnar: "Jag skall inte dö utan leva, och förkunna Herrens gärningar" (Ps 118:17). Med Kellys egna ord:. "Teologiprogrammet har visat mig att hoppet fortfarande lever och att jag, trots en grind eller en giljotin som svävar över mitt huvud, fortfarande har förmågan att bevisa att jag är människa. Labels på vem som helst kan vara notoriskt vilseledande och oförsonliga saker. Men oavsett etiketten fäst vid mig, har jag förmågan och den ostoppbara önskan att åstadkomma något positivt och ha en varaktig effekt... Inte ens fängelset kan utplåna mitt hopp eller min övertygelse om att framtiden inte är avgjord för mig eller någon annan." Många människor har frågat mig de senaste dagarna hur jag har förvandlats av min vänskap med Kelly och av Kellys resa av hopp. Medan jag kämpar för att hitta lämpliga ord, vad jag vet är att Kellys berättelse driver logiken i kristen tro till sina yttersta gränser. Den driver de kristna att på nytt granska och bekräfta de sanningar vi förkunnar om sinnesändring, förlåtelse, återlösning och hopp. Ja, även professionella teologer och livslånga pastorer kämpar med tyngden av de påståenden vi gör. Idag står Kellys liv på spel. Staten Georgia i måndags utfärdade en sista minuten senareläggning av hennes avrättning, med anledning av oro över de droger som skulle användas för att döda henne. Department of Criminalations har sagt att det planerar att återuppta avrättningar när en analys av drogerna är klar. Medan Gov. Nathan Deal har inte den formella makten att omvandla Kellys fängelse till livstid, jag ansluter mig till mer än 1.100 trosledare från hela nationen, inklusive mer än 500 från Georgien, som har undertecknat ett brev där guvernören uppmanas att använda sitt politiska inflytande för att rädda Kellys liv och offentligt uttala sig mot hennes avrättning. Jag uppmanar alla människor av god vilja att kontakta Gov. Ge och Georgien statliga lagstiftare att kräva ett mer rättvist, barmhärtigt och ansvarigt system av rättvisa -- för Kelly och för alla. Som teologen Richard Amesbury skrev, "Om livet ens för en dömd mördare kan vändas och så radikalt omdirigeras, då är ingen av oss utan hopp." Vi måste höra Kelly Gissendaner proklamera för oss -- så mycket som vi proklamerar för henne -- att Guds löften är verkliga.
Avrättningen av Kelly Gissendaner sköts upp på grund av oro över injektionsdroger.
McBride: I sin tid i dödscellen har Gissendaner upptäckt hopp genom teologi.