RAY DAVIS: Ett fullbordat liv. Av Johnny Rogan. (Bodley Head £25) Den spännande finalen av en musikal som heter Sunny Afternoon erbjuder för närvarande ett av de stora nattliga skådespelen i Londons så kallade "teatreland" som hundratals mestadels medelålders punters hoppar eller, i vissa fall, knakar till sina fötter, jigging och jiving till musiken i Kinks. För bara några veckor sedan var jag en av dem och bestämde mig för att lära mig mer om Ray Davies, bandets lysande men melankoliska frontman, som skrev så tidlöst underbara hits som Waterloo Sunset, You Really Got Me, Lola och, faktiskt, Sunny Afternoon. Ray Davies (bilden) är briljant, men ibland melankolisk, frontman för Kinks. Jo, Johnny Rogans monumentala biografi har fyllt alla luckor i min kunskap om en av de män som gjorde 60-talet swing (samtidigt lampongooning Swinging 60-talet med hans mikrofon-take av Carnaby Street dansies, Dedicated Follower Of Fashion). Även om scenuppvisningen är målande, gör den knappast rättvisa åt gåtan som är Raymond Douglas Davies. Mercurial, introspektiv, ibland grym och spektakulär, nästan sociopatisk, menar med pengar, men också känslig, principiell och kapabel till stor vänlighet, Davies är framför allt en av de kreativa genier i vår ålder. De som är eller har varit nära honom, inklusive hans bror Dave och sångaren Chrissie Hynde (modern till en av hans fyra döttrar), kanske inte alltid ekar känslan, men vi har tur att ha honom. Davies föddes 1944 i Muswell Hill i norra London natten för en flygräd. Det var en lämpligt explosiv början. Han var det sjunde barnet i en livlig, tätt sammansvetsad arbetarfamilj men, mer påtagligt, den första sonen. En av de viktigaste händelserna när det gällde att forma hans komplicerade personlighet kom innan han var tre år gammal, när den lille David kom och på ett oförskämt sätt underminerade hans ställning. Mycket senare skulle Daves musikerskap också vara centralt för Kinks framgång, men han blev förbittrad av Ray från första dagen. Ja, David minns fortfarande en barndom hån kamp där han trodde att han av misstag slagit sin äldre bror medvetslös. Han böjde sig över honom och viskade: "Är du okej?" Bara för att Ray skulle dyka upp och slå honom hårt i ansiktet. "Jag kände nöjet att jag hade slagit honom, sedan oro att jag skulle skada honom, säger Dave nu, "men allt han verkligen ville var att få tillbaka på mig. Det är symboliskt för hela vår relation, verkligen.. Medan Dave växte upp lycklig och utåtriktad, Ray var orolig och ensam och sändes även till en barnterapeut, vilket inte kan ha varit vanligt i arbetarklassen North London under femtiotalet. Den älskade systern Renes plötsliga död förvärrade hans pina. Men han fann sin tillflykt till musik, särskilt i skivorna av den amerikanske bluessångaren Big Bill Broonzy, en upptäckt han krediterar med att förändra sitt liv. Med Dave och skolkamraterna Pete Quaife och John Start bildade han Ray Davies-kvartetten. Han provspelade en kaxig pojke från året nedanför honom på William Grimshaw Secondary Modern, men pojkens röst var så raspig att Startings mamma inte skulle låta dem repetera i hennes hus. Han hette Rod Stewart. Medan den unge Stewart formade sin egen väg mot superstjärnan, Ray Davies-kvartetten, började och lade till trummisen Mick Avory, muterade in i Boll-Weevils, Ravens och slutligen The Kinks. Popgruppen "The Kinks" (bilden 1964) vänster till höger: Pete Quaife, Ray Davies, Mick Avory och Dave Davies. Det finns olika motsägelsefulla förklaringar till det berömda namnet, men den bästa gissningen är helt enkelt att "kinky" var ett moderiktigt adjektiv i början av sextiotalet. Rogan antyder att inspiration kan även ha slagit tack vare en Mail tecknad av en flicka som ber bredvid sin säng, bildtext: "Allt jag vill ha till jul är en Beatle, om inte, ett par kinky stövlar..  på samma sätt osäker är de exakta ursprungen till Kinks. första träff, You Really Got Me, sommaren 1964. Men den nådde nummer ett och gjorde Davies till stjärna. Inte för att framgången dämpade hans utomordentliga trångsynthet. Han brukade hålla öppna pubdörrar för sina bandkamrater att komma in — inte av artighet, utan för att försäkra sig om att han var sist i baren. Och bandets manager, Larry Page, var närvarande den dag Rays första fru, Rasa, som han träffade när hon var skolflicka på en av sina spelningar, vädjade till honom, "Ray, vad om den där rocken?" Han svarade, "Nej, du kan inte ha det. .. det är en hel del pengar.. Hon fortsatte att tigga honom, påpekar hur bittert kallt det var ute, tills slutligen han relened, och sade till deras förare att ta dem till Sketchleys. Hon bad inte om en ny rock. Han hade bara inte velat betala kemtvätten. Ray Davies Quartet, muterad till Boll-Weevils, Ravens och, slutligen, The Kinks (bildad 1964) Ray och Parsimony är en av anledningarna till varför historien om Kinks är en berättelse om episka i-kamp, liksom fantastisk musik. Men bara en av anledningarna. Dessutom var han bara en åskådare på deras mest ökända skrot när, under en show i Cardiff 1965, hans bror Dave spott på Avory, och Avory slog Dave med en cymbal så hårt att många där trodde att de hade bevittnat ett mord. Fyra decennier senare, Davies själv var nästan offer för ett mord, när han sköts i New Orleans medan jaga en rånare som hade stulit sin då flickvän handväska. Det var ännu en traumatisk händelse i vad som har varit, för att citera denna boks knappt tillräckliga undertitel, ett komplicerat liv. Men som lyser igenom våldet, sammandrabbningarna med personligheten, tvisterna med den tidigare ledningen, de instabila relationerna med kvinnor, till och med ett mentalt sammanbrott, är sångerna — ingen av dem mer långvarigt hemsöker än Waterloo Sunset. Ray Davies (längst till vänster) skrev tidlöst underbara träffar som Waterloo Sunset, You Really fick mig, Lola och Sunny Afternoon. Hans röst kanske inte var vad det var, men Davies var det perfekta valet, och det var den perfekta låten, att stänga OS i London för tre år sedan. Men den här boken avslöjar att den till en början var trevande betitlad Liverpool Sunset, och han avsåg att den skulle representera Merseybeats död, som han ansåg var föråldrad av Beatles som flyttade bort från sina rötter och köpte stora hus i Surrey och St Johns Wood. Det var inte för Davies. Han stannade i eller nära Muswell Hill och han är fortfarande där nu, med wispier hår men samma bekanta, gap-toothed leende, som vi kanske aldrig hade vetat hade han hade tänderna täckt en eftermiddag 1964. Han satt faktiskt i tandläkarstolen, borren surrade, när han hoppade upp och lämnade rummet. Om han skulle klara sig, sa han till sig själv, det skulle vara genom hans låtskrivande, inte hans utseende. Det var ett fast uttalande av konstnärliga avsikter och fortfarande "det viktigaste beslut jag någonsin gjort, insisterar mannen som, lyckligtvis för oss, aldrig har varit en hängiven följare av någons mode men hans egen.
Ray Davies var frontman för det ikoniska bandet The Kinks.
Han skrev hits som Waterloo Sunset, du fick mig och Lola.
Han har förebådats som en av vår tids kreativa genier.