New York (CNN)Kayla Mueller, Peter Kassig, Alan Henning, David Haines - bara några få av de biståndsarbetare som har kidnappats och dödats av ISIS under det senaste året. Det exakta antalet biståndsarbetare som för närvarande hålls kvar är okänt; en sekretessnivå tenderar att omge detaljer om dem som för närvarande hålls fångna. Vad vi vet är att ISIS har minst en kvinnlig biståndsarbetare, och möjligen mer. Internationella Röda Korsförbundet bekräftade att tre biståndsarbetare som försvann i oktober 2013 fortfarande saknades, men ville inte kommentera deras identiteter eller vem som kidnappade dem. Kidnappningar och mord på biståndsarbetare är tyvärr inget nytt, men antalet är det. Enligt Aidworkersecurity.org dödades minst 155 biståndsarbetare 2013, en ökning med 121 % jämfört med 70 registrerade mord året innan. Alla var inte offer för ISIS, ett relativt nytt fenomen som fick liv av kaoset i det krigförande Syrien. Enligt samma rapport är det faktiskt talibanerna som historiskt har kidnappat flest personer, till stor del i Afghanistan. Här är skillnaden: ISIS ändrar spelet. Talibanerna kan ha många skäl till bortföranden (rörande muskler, förhandlingar om frigivning av fångar), men de har också ett register över frekventa frigivningar av gisslan. Behovet av bistånd i en viss region och graden av acceptans från gemenskapens sida, eller viktiga frågor. För ISIS verkar det ha mindre betydelse. Bortförda biståndsarbetare är vanligtvis antingen en källa till betydande inkomster (ISIS krävde minst 6 miljoner dollar för Kayla Mueller, och enligt uppgift 200 miljoner dollar för två japanska gisslan) eller, om så inte är fallet, deras mord ger en löjeväckande uppvisning av brutalitet för världen att bevittna. Hittills har antalet gisslan av alla bakgrunder som frigivits av ISIS varit extremt lågt, utom för dem vars lösensumma betalades. Att 19 kidnappade assyriska kristna befriades chockerade många, eftersom frigivning inte är en vanlig del av ISIS spelbok. Denna taktik kan tjäna som förebilder för andra extremistiska grupper över hela världen, som kan se ut att efterlikna ISIS modell för bortförande och våld. Ett exempel är den västafrikanska extremistgruppen Boko Haram, som släppte en video som påstods visa halshuggningen av två män som påstods vara spioner, ett tillvägagångssätt som oroväckande liknar ISIS." "Humanitärt arbete har alltid varit riskabelt, men det har aldrig varit farligare än det är nu", säger Caryl Stern, VD och koncernchef för den amerikanska fonden för UNICEF. "Det brukade finnas en tid då en organisations flagga gav en hel del skydd. Så är det inte längre." Svaren från biståndsorganen har till stor del inte varit att dra sig ur Syrien och dess omgivningar helt och hållet, utan att nästan uteslutande förlita sig på lokal personal. Ändå var utomstående arbetare som Mueller, Kassig, Henning och Haines i Syrien när de togs, och de regionala direktörerna för biståndsbyråer fortsätter att resa dit ofta för att övervaka verksamheten. Inte bara det, utan helt enkelt genom att arbeta för en stor hjälpbyrå, blir lokala medarbetare bete. Majoriteten av offren har faktiskt arbetat i sina egna länder. ISIS riktar inte bara in sig på biståndsarbetare. Journalister, soldater och alla som kan tänkas kunna hämta en lösensumma står högt upp på deras dödslista. Men i den vilda västern, som är Syrien och dess gränser, finns det få av dessa kvar, utom biståndsarbetare. I ett område utan regering ses ofta flyktingläger och hjälporganisationer som de enda myndigheterna, den nya frontlinjen i kriget mot terrorn, en ibland ovälkommen förening. Och när ISIS sprider sig utanför Syriens gränser ökar riskerna ytterligare. Trots dessa risker fortsätter tusentals biståndsarbetare att arbeta i en region där FN:s flyktingkommissariat (UNHCR) uppskattar antalet flyktingar från konflikter till mer än 8 miljoner. Medan vissa biståndsorgan är beroende av säkerhetspersonal för skydd, är många helt obeväpnade och är särskilt sårbara när de befinner sig i transit.  Deras säkerhet och platser är för det mesta föremål för ständig översyn. När CNN kontaktade ett antal ansedda biståndsorgan som bad att få tala med dem som arbetar eller reser i regionen om sina erfarenheter, och vad som driver dem att förbli trots en aldrig tidigare skådad hotnivå, många sjönk, till stor del på grund av säkerhetsproblem. Därför är några av dem som nämns nedan helt eller delvis anonyma. Om jag tänker tillbaka, Jag har gjort detta arbete i cirka 20 år, och jag minns att vi brukade ha denna känsla av att det fanns någon form av skydd, någon form av... humanitärt utrymme... det känns väldigt mycket som det krymper... vårt jobb blir mycket, mycket svårare; vi ber människor att sätta sig i fara i vissa situationer. Vi gör inte det, men det är inte undantaget längre. Min familj är inte alls glad eftersom det de ser på nyheterna är att västerlänningar blir kidnappade och halshuggna... när de oroar sig, oroar jag mig för dem och det hjälper mig inte att vara i ett bra sinnestillstånd för att göra mitt arbete. Jag är väldigt selektiv när det gäller vart jag säger att jag ska. Jag måste hitta sätt att stänga av och göra dumma saker och inte oroa mig för den svåra situation som är här, inte bara den humanitära situationen utan... att vara ansvarig för de människor jag är ansvarig för i denna region. Jag tror inte att folk ser den mänskliga sidan så mycket... oskyldiga människor som utan egen förskyllan har tvingats fly sitt hem en, två, tre gånger -- som inte ser en framtid för sina barn... Någon måste vara där för att hjälpa och stödja och ge någon känsla av trygghet och trygghet, och jag menar att i personlig bemärkelse av en mor som, när hon går till sängs med sina barn, vet att hon har en filt för att hålla dem varma och något att mata dem med nästa dag. Rädsla finns alltid där i bakhuvudet på alla. Vi behöver bara fortsätta det vi gör, att stanna är inget alternativ, att stoppa vår verksamhet är inget alternativ, och vi tar stora risker, vår personal tar stora risker. Det är svårt att berätta för familjen, att berätta för kollegorna. Ofta nämner jag inte alla detaljer om vart jag går för att de inte behöver veta. Men det måste göras, vi kan inte heller köra en operation på distans. ... och Jag går inte till frontlinjen, jag går inte dit där konflikten faktiskt är het... vi är inte adrenalindrivna människor. Vi vill kunna hjälpa folket och göra vårt arbete och göra vårt arbete innebär att ta vissa risker, men det handlar om beräknade risker. Vi vill inte utsätta oss för fara. Om vi säger att vi ger upp det av någon anledning -- säkerhet, moral, påtryckningar härifrån, påtryckningar därifrån -- så kommer ingen annan att ta vår plats. Det kommer inte att finnas en annan organisation som kommer att komma och göra mer humanitärt bistånd och täcka gapet som IOCC kan skapa, det kommer inte att hända. Så det sätter mer ansvar på axlarna av vår personal och axlarna av vår organisation; vi känner att ansvar som vi har att leverera på denna sak. Donera till IOCC. Det finns en inre motivation som håller dig igång. Ni känner att det finns befolkningar och människor som behöver hjälp och behöver hjälp, och vet att det är ett val som man gör och dedikerar sin livstjänst. Så ja, du behöver naturligtvis vara stark, motiverad, passionerad, och naturligtvis känna behovet av att hjälpa och leverera. Det är en aldrig tidigare skådad tid, och vad vi kallar det nya normala... som vi har sett under det senaste året, den fullständiga radikaliseringen av dessa utrymmen med extremistiska grupper, som har en mycket hård syn när det gäller samarbete med neutrala och humanitära organisationer som vår... vi är inte den amerikanska armén, vi har inte en fysisk förmåga att stöta bort. Det kan finnas i människors upplevda sinnen det fanns en gyllene tidsålder av humanitär acceptans: som om du var en välgörenhet och viftade med en vit flagga och körde en vit bil, du skulle skyddas av skurkar och älskas av samhället. Jag tror att guldåldern är mer myt än verkligheten, men när det gäller dagens verklighet är det extremt farligt att det är så sant. Och din flagga, din neutralitet, din vita bil, alla goda avsikter du har, att receptet är mycket svårt i dessa komplicerade nödsituationer. Det finns en fras som FN använder och en hel del icke-statliga organisationer använder som är "stanna och leverera", så vi har en humanitär nödvändighet att vara där, men vi måste alltid vara i en riskhantering roll; vi måste kritiskt titta på: uppväger riskerna de fördelar vi hoppas få? Fruktan faktor kommer in bara hantera den känslomässiga vägtullar det tar med din familj och vänner, och det har mer av en vägtull, tror jag, med enskilda medarbetare än faktiska yttre miljö... uppriktigt sagt, ibland säger jag inte till dem förrän jag redan är på väg så jag behöver inte ha dessa samtal innan jag ens kommer på ett flygplan. Det är svårt; det finns vissa områden där familjen och vännerna inte förstår varför du åker dit, och du om-artikulerar, "Om inte du, vem?" och du frågar: "Vill du ha det här i grannskapet där ingen kommer för att hjälpa dig om något hemskt händer?" Donera till Mercy Corps. För sätt att donera till organisationer som arbetar för att hjälpa flyktingar från ISIS och från konflikten i regionen, gå till CNN.com/ impact. CNN:s Betsy Anderson och Julia Chan bidrog till denna rapport.
Många biståndsarbetare finns kvar i Syrien trots faror.
Med brist på regering förlitar sig mer än 8 miljoner flyktingar på hjälporganisationer för mat, husrum och sjukvård.
Många hjälporganisationer har inga möjligheter till väpnat försvar mot angrepp.