(CNN) Kampanjen för att återta staden Tikrit från ISIS, även känd som den islamiska staten, involverar en märklig blandning av irakiska styrkor -- armén och flygvapnet, federala polisen, mäktiga Shia milis samt Sunni stamkämpar. Det är en kast på cirka 30000 fighters med en ogenomskinlig kommandostruktur. Och det gör det svårt att vara exakt om siffror -- men med flera beräkningar bara en tredjedel av dessa soldater är från den vanliga armén. Ett CNN-team som har sett offensiven på nära håll noterade att irakiska armébefäl verkade ta en underordnad roll till ledare för Shia-milisen, särskilt Hadi al Ameri, ledare för Badr-organisationen. Iraniska militära rådgivare finns till hands och har stort inflytande på slagfältet. Eftersom ISIS-stridande i området troligen uppgår till de låga tusentals, kan det tyckas märkligt att den irakiska armén inte kan ta sig an dem ensam. När allt kommer omkring fick de irakiska säkerhetsstyrkorna (ISF) 20 miljarder dollar i amerikanska pengar mellan 2005 och 2012 -- för utrustning, baser och utbildning. Så varför är ISF oförmögen att återta territorium som beslagtagits av ISIS? Och hur länge dröjer det innan de kan stå på egna ben? Svaren går tillbaka till den amerikanska invasionen av Irak 2003; Iraks militär börjar om - för andra eller tredje gången på ett decennium. En av de mest kontroversiella akterna av den amerikanska koalitionens provisoriska myndighet, som drev Irak efter Saddam Husseins ouster, var att upplösa den irakiska armén. Beslutet, som fattades i maj 2003, "skapade omedelbart en stor pool av arbetslösa och beväpnade män som kände sig förödmjukade och fientliga mot USA:s ockupationsmän," som James P. Pfiffner uttryckte det 2010. President George W. Bush berättade för sin biograf Robert Draper 2006: "Den politik hade varit att hålla [Iraki] armén intakt; hände inte." Skälen har ifrågasatts sedan dess. På vissa platser förekom upplopp bland demobiliserade soldater; samtidigt var utbildning av irakisk polis en desperat långsam process på grund av den snabbt växande uppror. Under 2004, liksom under 2014, spännes säkerhetsstyrkorna fast som en Sunni uppror sprids genom norra och västra Irak. Miljarder dollar spenderades på att skapa en ny irakisk armé från grunden. Men det tog två år att bygga en styrka på bara 40 000 man i tre lätta infanteri divisioner, så inofficiell sekteristisk milis fyllde tomrummet -- milis som aldrig riktigt försvann. Under en sjuårsperiod spenderades mer än 4 miljarder dollar på renovering och uppbyggnad av irakiska baser. Logistik och underhåll stöd: $ 2,6 miljarder. Leverans av utrustning: 3,4 miljarder dollar (utöver vad irakierna köpte själva.) Utbildning och bemanning av den irakiska polisen: en cool $ 9,4 miljarder. Med USA:s hjälp och programmet "Soner av Irak" för att få sunnistammar att slåss mot al-Qaida i Irak, minskade våldet 2009 och 2010. Men när amerikanska styrkor lämnade i slutet av 2011, och med dem underrättelse-insamling och utbildningsprogram, började saker och ting att upplösas. Vid det laget hade de irakiska säkerhetsstyrkorna i sina många skepnader blivit en otymplig maskin som mer var ett välfärdsprogram än en stridskraft -- som gav lön till soldater som saknade motivation och ofta var frånvarande från plikten. De enda effektiva enheterna var specialstyrkor som Golden Division. Sofistikerad amerikansk utrustning, som M-1 Abrams stridsvagnar, behölls inte. Korruption var vanligt förekommande -- och politisk inblandning i militären växte exponentiellt. Som då premiärminister Nouri al-Maliki skärpte sitt grepp om makten mellan 2006 och 2013, den höga ledningen av den irakiska militären blev en politisk fotboll -- med lojalitet till al-Maliki prisad över kompetens. Han gick förbi försvars- och inrikesministerierna och använde elitenheter för att jaga politiska fiender. Institute for the Study of War rapporterade 2013, "bristen på tillsyn över militära utnämningar har gjort det möjligt för al-Maliki att välja sina föredragna officerare (nästan alla Shia) att leda de viktigaste befälspositionerna i Irak." Al-Maliki började också integrera shiamilisen i arméförbanden. Samtidigt gick fenomenet "spöksoldater" okontrollerat - män som antingen var döda eller AWOL men vars löner fortfarande betalades ut, ofta till korrupta befälhavare. Så armén, i antal, såg mycket starkare än den var. Faktum är att när ISIS vällde söderut var den effektiva stridsstyrkan mindre än en fjärdedel av sin toppstyrka på 400.000. Nästan hälften av armén -- fyra divisioner -- kollapsade i kort ordning när ISIS-plan stormade söderut från Syrien i början av sommaren 2014. ISIS använde snabbhet, disciplin och hänsynslöshet i lika hög grad -- attribut som den irakiska armén inte hade. Den hade också odlat allierade bland medlemmar av sunnistammar som var redo att agera som en femte kolonn, och dess skräckinjagande rykte för massmord på fångar fick många soldater att klä av sig sina uniformer och fly. Den desperata situationen sommaren 2014 och ett överhängande hot mot Shia helgedomar i Samarra föranledde en snabb mobilisering av Shia milis som redan hade varit aktiv runt valet -- inklusive Badr-organisationen och Asaib Ahl al-Haq. Några medlemmar av denna milis hade fått erfarenhet av att kämpa för al-Assadregimen i Syrien. I juni vädjade den mest respekterade religiösa auktoriteten bland irakiska shiiter, Grand Ayatollah Ali al-Sistani, till irakierna att mobilisera sig mot fienden.  Uppmaningen riktades mot och besvarades av hundratusentals shia, fast beslutna att skydda de vinster som gjorts efter störtandet av Saddam Husseins Baathistiska regim. Milisen -- kallad al-Hashed al Shabi eller Popular Mobilization Units (PMU) -- var utbildad, utrustad och viktigast ledd av iranska militära rådgivare och blev snabbt härdad i strid. Vad de saknade i militära färdigheter, kompenserade de med beslutsamhet. Iranierna har investerat mycket i PMU. Befälhavaren för Irans revolutionsgarde Quds Force, general Qassim Suleimani, verkar ha tillbringat mer tid i Irak än Iran sedan förra sommaren och har fotograferats runt Tikrit. Enligt flera analytiker är det Suleimani som har organiserat och lett shiamilisen i vad som verkar ha varit ett mer medvetet och bättre planerat angrepp än tidigare operationer. Christopher Harmer vid Institute for the Study of War säger att både iraniernas och shiamilisens roll är ett bevis på ISF:s bestående svaghet. Och han säger att "om Tikrit-operationen blir framgångsrik innebär den många problem för den irakiska regeringens legitimitet - någonstans längs vägen kommer iranierna och PMU att kräva återbetalning." Suleimanis och al Quds roll - en utländsk terroristorganisation enligt Washingtons uppfattning - innebär att USA:s flygvapen inte har gjorts tillgängligt. "USA kanske inte gillar Irans inflytande i Irak", säger Harmer, "men vad det absolut inte kan göra är att ge direkt stöd till en iranska-ledd militär operation." Ordföranden för USA:s stabschef, general Martin Dempsey, anspelade på dilemmat när han var i Bagdad på måndagen. "Vad jag försöker reda ut, faktiskt, är i vilken utsträckning deras nära-term omfamning av den hjälp de får från Iran är en reaktion på det existentiella hotet [som ISIS], eller om det är något mer långsiktig," sade han. Strax efter det att Iraks premiärminister Haider al Abadi hade tillträtt avskedade han 26 befälhavare och drev tio andra till pension. I ett uttalande på hans webbplats betonades behovet av att återupprätta förtroendet för säkerhetsstyrkorna genom verkliga åtgärder och genom att bekämpa korruption på individuell och institutionell nivå. USA-ledda insatser för att utbilda en ny irakisk armé utformad för att besegra ISIS är på god väg. Målet är att ställa upp 12 brigader var och en av cirka 5000 soldater - inklusive tre brigader av kurdiska peshmerga. Dessa bör vara klara för operationer i slutet av detta år. Den första brigaden har redan genomgått grundläggande utbildning. Men som Harmer konstaterar, "De irakiska säkerhetsstyrkorna är ännu att gå head-to-head med ISIS och vinna utan hjälp från PMUs. ISIS är bevisligen mer kapabel än ISF." Att rensa ISIS från väl förankrade försvar runt Mosul, Iraks näst största stad, verkar långt bortom arméns förmåga. I november sade general Dempsey att det skulle behövas omkring 80.000 effektiva trupper i varje försök att vinna staden. Det är problematiskt av flera skäl. Kurdiska tjänstemän berättade för CNN förra månaden att ju längre striden om Mosul försenas, desto hårdare blir det. De hävdar att de inte kan upprätthålla belägringen av staden på tre sidor på obestämd tid. Den irakiska regeringen är under politiskt tryck för att återta staden och återupprätta dess auktoritet där. Men framför allt är behovet av att Shia-milisen utanför regeringens direkta kontroll hjälper till att återta till stor del Sunni-städerna utsatt för fara. Human Rights Watch har redan katalogiserat fall av sekteristisk vedergällning mot sunnisamhällen av milisen. Tikrit är ett särskilt känsligt område: i juni förra året massakrerade ISIS av egen räkning så många som 1.600 flygvapenkadeter, den stora majoriteten Shia, på Camp Speicher. Vissa familjer till de mördade rekryterna, och några få överlevande, har hävdat att lokala sunnistammar kan ha hjälpt ISIS eller till och med överlämnat rekryterna efter att ha lovat dem säker passage. HRW:s biträdande direktör Joe Stork säger att "förra striderna väcker allvarliga farhågor om att Tikrits civila är allvarligt hotade av både ISIS och regeringsstyrkor, och båda sidor måste skydda civila från mer sekteristisk slakt." Tit-for-tat illdåd drivs av en ström av sociala medier videor som visar missbruk som begås av alla sidor. ISIS användning av barn: Propaganda och militär utbildning. Under Tikrit-operationen har både premiärminister al-Abaki och Hadi al-Ameri i Badr-organisationen offentligt krävt att civila ska skonas och att de mänskliga rättigheterna ska respekteras. Först när staden har blivit intagen, kommer vi att få veta om deras vädjanden har följts. Harmer säger att han tror att en majoritet av irakierna vill se sitt land överleva; långt färre vill ha en återgång till sekteristisk konflikt som liknar inbördeskrig. Men det är fortfarande en möjlighet. En av de största utmaningarna - politiskt - kommer att vara att absorbera den shiitiska milisen och sunnistammens brigader i Iraks säkerhetsstyrkor, snarare än att få dem att fungera som oberoende arméer. De är avsedda att utgöra ett nytt nationalgarde, men mekaniken och timingen är fortfarande problematisk. Ledarna för dessa miliser har smakat makt; deras män har utgjutit blod. De kommer inte bara att lämna över tyglarna -- även om och när ISIS blir slagen. Och de behöver inte frukta en stark armé på lång tid framöver. CNN:s Ben Wedeman och Kareem Khadder bidrog till denna berättelse.
Irakiska säkerhetsstyrkor (ISF) fick $20 miljarder av amerikanska pengar mellan 2005 och 2012.
Iraks militär börjar om för andra eller tredje gången på tio år.