(CNN) Vem som än vinner det allmänna valet den 7 maj kommer att ställas inför internationella utmaningar som når hjärtat av en fråga som har försummat varje Londonregering sedan 1945: vilken är eller bör vara Storbritanniens roll i världen? Som ett av andra världskrigets segrarländer hjälpte Storbritannien till att forma den internationella arkitekturen efter kriget. Framför allt fick den en permanent plats, plus vetorätt, i FN:s säkerhetsråd, som den har kvar än i dag. Men de här slagfälten dolde fundamental svaghet. De två världskrigen utarmade kraftigt Storbritanniens mänskliga och materiella resurser. Höjdpunkten för världens största imperium någonsin och Londons och Liverpools kontroll över ett stort sjöfartsnätverk hade passerat. När det kalla kriget tog ett globalt grepp, förde Förenta staterna med flit Storbritannien åt sidan. USA tog över sina militära baser, sina inflytandesfärer och sina marknader. London, som var medvetet om sin nedgång, klängde sig något patetiskt fast vid vad det kallade sitt "särskilda förhållande" med Washington. Att upprätthålla denna viktiga amerikanska relation är den viktigaste utrikespolitiska utmaning som Storbritanniens premiärminister står inför efter den 7 maj. Oavsett om den personen är det konservativa partiets David Cameron eller oppositionen Labourpartiets Ed Miliband gör ingen skillnad. Barack Obamas ankomst till Vita huset ser nu ut som en vattendelare för bilaterala förbindelser. Till skillnad från många av hans föregångare efter kriget var Obama ingen anglofil. Hans farfars olyckliga erfarenhet i det koloniala Kenya gav honom anledning att ogilla engelsmännen. Obama den likgiltige analytikern fann också liten objektiv anledning att prioritera den brittiska alliansen eller Europa i allmänhet. När han tittade på EU såg han en dominerande, vänskaplig makt -- och dess huvudstad var Berlin, inte London. Genom att titta åt andra hållet, till Asien, såg Obama möjligheter och hot av mycket större ögonblick, centrerade på stigande makter som Kina och Indien - därav hans efterföljande "tilt" till Asien. Storbritanniens främsta värde för USA ligger i dess försvarsförmåga. Det visade sig vara en lojal, om inte särskilt effektiv allierad i Afghanistan och Irak. Även om kapaciteten stadigt har minskat under de senaste 30 åren, var Storbritannien sjunde i världen 2013 när det gäller militära utgifter och förblir en pålitlig amerikansk ställföreträdare inom Nato. Men samförståndet inför valet är att nästa brittiska regering kommer att tvingas skära ned försvarsutgifterna igen, förmodligen under den nivå på 2 procent av BNP som Natos medlemmar har åtagit sig att hålla fast vid. Stora nedskärningar i arméns och flygvapnets antal är i sikte. Att behålla även ett modernt hangarfartyg har blivit en verklig kamp. Det är sannolikt, på dessa trender, att Storbritannien inte skulle kunna bidra separat till någon ny internationell kampanj, men skulle vara tvungen att placera sina trupper under amerikanskt befäl, som general Raymond Odierno, USA: s arméchef, nyligen föreslog. USA:s främsta politiker, soldater och diplomater, till exempel FN:s ambassadör Samantha Power, sätter allt större press på Storbritannien när det gäller försvarsutgifter, men med lite glädje hittills. Med tiden kan denna återvändsgränd leda till en permanent spricka. Ännu värre, enligt USA:s uppfattning, är möjligheten att en Labour-ledd regering, som potentiellt skulle kunna ta hänsyn till det skotska nationella partiets ensidiga kärnvapenavväpare, skulle kunna försvaga sitt engagemang för Trident, Förenade kungarikets ubåtsflotta med kärnvapen. SNP säger att landet inte längre har råd med en kärnvapenavskräckande, moraliskt eller ekonomiskt. Washingtons oro över Storbritanniens roll har förvärrats av bristen på kamp, som vissa ser det, som visas av London när man står inför utsikterna till skotskt oberoende och Förenade kungarikets oundvikliga upplösning. Liknande frågor gäller Storbritanniens EU-medlemskap, som Cameron har ifrågasatt genom att lova en nationell folkomröstning 2017. USA sätter stort värde på Storbritannien som en informell, surrogatröst inom EU. Men Washingtons intressen bortsett från detta är EU Storbritanniens största handelspartner och en naturlig allierad när det gäller demokratiska värden samt rättsliga, sociala och kulturella normer. En utresa från EU skulle tillfredsställa minoritetsnationalister i UK Independence Party. Men det skulle allvarligt undergräva Storbritanniens ställning i världen, i förhållande till Europa och till de framväxande Brissmakterna. Allt detta är viktigare än någonsin eftersom gamla vissheter rycks upp och nya eller återupplivade hot förökas mitt i den växande oordningen i världen efter det kalla kriget. Vladimir Putins Rysslands aggressiva beteende är ett uppenbart exempel. En annan är uppkomsten av internationell terrorism, senast i form av ISIS, även känd som den islamiska staten. En annan är Kinas hegemoniska ambitioner i Östkinesiska och Sydkinesiska hav, på bekostnad av grannar som Japan, Filippinerna och Vietnam. När det gäller dessa frågor verkar det som om Storbritannien, genom formgivning eller inte, inte har mycket konkret att bidra med. London tillät Tyskland och Frankrike att ta ledningen i Ukrainas diplomati. Cameron blev förlägen av offentlig kritik och skickade sent några armérådgivare för att hjälpa till att träna Kievs styrkor. På samma sätt har Londons militära bidrag till kampen mot ISIS varit minimalt och begränsat till Irak. Parlamentsledamöterna uttryckte nyligen stor bestörtning över att Storbritannien gjorde så lite. Och när det gäller Japan, som till synes är en viktig brittisk bundsförvant, döljer de senaste försvarssamarbetsavtalen inte den troliga ogenomförbarheten av skarpt bistånd. Som vissa ser det finns det alldeles för mycket brittisk kow-towing till Kina. De brittiska politiska klasserna, som är oroade över detta tecken på tillbakagång, tröstar sig genom att argumentera för att landet fortfarande leder med gott exempel. Den har fortfarande en generös budget för bistånd till utlandet, den bygger upp framgångsrika humanitära uppdrag som i Sierra Leone under utbrottet av Ebola, den förblir en ekonomisk världsmakt av fem högsta prioriteter, och ibland (men inte alltid) använder den sitt FN och andra plattformar för att försvara demokratiska värden och mänskliga rättigheter. Allt detta är sant. Men det är en liten tröst för ett land som för 100 år sedan var en supermakt med verkligt global räckvidd. I valkampanjen har utrikespolitiken och 2000-talets viktigaste internationella frågor, såsom klimatförändringen, hittills knappt nämnts. Det här är ingen olycka. Storbritanniens horisonter krymper. Dess styrka och globala ambitioner håller på att försvagas. Dess post-imperial öde är att av en sekundär makt. Tricket är inte att verka andra klass.
Den som vinner valet den 7 maj måste svara på denna fråga, säger Simon Tisdall: Vad är, eller bör vara, Storbritanniens roll i världen?
Tisdall: Att upprätthålla amerikanska relationer är den viktigaste utrikespolitiska utmaningen som Storbritanniens statsminister står inför efter den 7 maj.
Men utrikespolitik och centrala 2000-talsfrågor, såsom klimatförändringar, har knappt nämnts, skriver han.