(CNN)Europa befinner sig mitt i en politisk och ekonomisk kris som hotar att upplösa årtionden av europeisk integration och spåra ur världens återhämtning från den stora recessionen. För att förstå denna kris, låt oss jämföra två länder. Land A är en liten nation med en lång historia av skatteflykt, statsskuldsbrister och ett dysfunktionellt affärs- och regelklimat. Det gör det möjligt för arbetstagare att gå i pension i 50-årsåldern och betalar dubbla pensioner när de gör det. Det ljög om sin budget för att komma in i euroområdet. Land B är en stor, historiskt mäktig nation med en rekordhög statsskuld. Land B hade till och med budgetöverskott, inklusive ett överskott på 2 % strax innan finanskrisen slog till 2008.  Den gick in i euroområdet med en ärlig redovisning av sina finanser. Om du gissade att landet A är Grekland, så har du rätt.  Om ni tror att Grekland har orsakat krisen i Europa på grund av sin skattemässiga oansvarighet, då är ni säkert i den allmänna opinionen i frågan. Men vad anser vi om det skattemässigt ansvariga landet B?  Dess dygd måste betyda att den uthärdar krisen. Och det måste vara Tyskland, eller hur? Fel. Land B är inte Tyskland. Land B är Spanien. Spanien har långt ifrån framgång, men det går fruktansvärt bra för sig. Spaniens arbetslöshet är 23,7%, från en hög på nästan 27% 2013.  Mer än en femtedel av dess arbetare har varit arbetslösa under de senaste fyra åren. Mer än hälften av ungdomarna är arbetslösa och har varit det i åratal. Det talas regelbundet om en förlorad generation i Spanien och Grekland. Liksom Grekland sprack Spaniens investeringsbubbla när finanskrisen slog till och landet var tvunget att söka en räddningsaktion (även om den var mycket mindre) för att hindra sina inhemska banker från att kollapsa. Spaniens ekonomi krympte också under krisen och landets skuldkvot i förhållande till BNP har ökat dramatiskt. Om Grekland och Spanien har så mycket olika synsätt på skattemässig försiktighet, vad kan då förklara den kris de båda befinner sig i? Svaret är inte skattemässig dygd. Något annat är på gång. Detta är till stor del euron. Att gå med i euroområdet innebar att Spanien och Grekland gav upp makten att skapa pengar, makten att devalvera sin valuta för att återställa konkurrenskraften och makten att fastställa räntor. Detta är inga triviala eftergifter, särskilt i en valutaunion som euron, där överföringar mellan rika och fattiga sektorer av ekonomin är begränsade, strikta budgetregler förnekar enskilda länders flexibilitet att reagera på en kris, och handeln mellan länder i euroområdet är kraftigt obalanserad. Oförmågan att fastställa räntorna i enlighet med de ekonomiska villkoren innebar att Spanien och Grekland i början av 2000-talet inte kunde höja räntorna för att kyla ner sina överhettningsekonomier. Överhettningen orsakades till stor del av den frenetiska (och slutligen vårdslösa) utlåningen i båda länderna från tyska och andra europeiska kärnbanker. Europeiska centralbanken fastställde räntesatserna i enlighet med de ekonomiska villkor i Tyskland och Frankrike som visade sig vara för låga för Spanien och Grekland (och Irland). Läs: 25 Människor att skylla på den finansiella krisen. Överhettningen av de grekiska och spanska ekonomierna ledde till inflation och investeringsbubblor. När dessa bubblor brast kollapsade bankerna, och deras räddning ledde slutligen till en statsskuldskris. Spaniens och Greklands oförmåga att skriva ut pengar innebar att de var tvungna att låna från sina partner i Europa eller försumlighet och bli ignorerade när de kastades ut ur EU. Strikta budgetregler för medlemskap i euroområdet krävde också att Spanien och Grekland skulle införa åtstramningsåtgärder mitt under den värsta finanskrisen sedan den stora depressionen. De var tvungna att höja skatterna och minska utgifterna, även när arbetslösheten nådde astronomiska nivåer. Åtstramningen bidrog till att skapa en depression av historisk omfattning i Grekland och en allvarlig recession i Spanien. Politiken skapade också skenande statsskuld. Greklands skuld uppgår nu till 175 % av BNP. Spaniens skuldkvot i förhållande till BNP är 100% -- en nivå som inte setts i Spanien på mer än 100 år. Eftersom Spanien och Grekland inte kan devalvera euron är det enda sättet för dem att bli konkurrenskraftiga genom intern devalvering. Detta innebär att Grekland och Spanien är inne i åratal av hög arbetslöshet, sänkt levnadsstandard, sjunkande löner och deflation. Med andra ord, massiv utarmning. Mario Draghi, chef för Europeiska centralbanken, sade berömda: "Euron är för evigt." Kanske det, men det betyder inte att länder som Grekland och Spanien ska stanna kvar i euron för alltid. I motsats till den allmänna opinionen kan denna kris inte förklaras bort med en moralisk berättelse om grekisk skatteoansvarighet. Fakta tyder på något annat.
Om Grekland och Spanien har så olika synsätt på skattemässig försiktighet, frågar Lisa Tripp varför båda befinner sig i kris?
Något annat pågår, säger hon: att något annat, till stor del, är euron.