En söndagsmorgon förra sommaren visade John Bieniewicz, domare i Michigan United Soccer League, en spelare ett gult kort för en dålig tackling. Spelaren, Bassel Saad, började skrika övergrepp på honom, så Bieniewicz sträckte sig efter fickan och beredde sig på att skicka iväg honom. Innan Bieniewicz kunde avskeda honom, fällde Saad honom med ett slag som slog honom medvetslös. Bieniewicz dog två dagar senare på sjukhus. På fredag, när Saads rättegång i en rättssal i Detroit slutade, domarens änka var fast besluten att göra en sista sak för att hedra hennes döda makes minne. Kris Bieniewicz närmade sig bänken medan Saad väntade på att bli dömd och drog något ur hennes ficka. Hon stod där och flörtade med sin mans mördare. "Jag skulle vilja tjäna Saad med det röda kort som han hade rätt till, sade hon. John Bieniewicz änka, Kris Bieniewicz, vänder sig till domstolen och håller upp ett rött kort till Bassel Saad. Saad (vänster) kommer att tillbringa minst åtta år i fängelse efter att ha dödat Bieniewicz med ett slag. Det låter nästan som en parodi, eller hur? Men det var det inte. Domaren dömde Saad till åtta till femton års fängelse. "Du har kommit för att personifiera allt som är fel med upptrappningen av våld inom idrotten, han berättade för honom. Det var en mänsklig tragedi framför allt, naturligtvis, en tragedi för små barn som förlorade sin far och en hustru som förlorade sin man. Men det berättade också en sorglig och obehaglig berättelse om det beteende som lämnar en ful, ful fläck på fotboll. Tragedier som den som hände i Michigan är sällsynta men man behövde bara titta på Manchester United-Arsenal och Chelsea-Paris Saint-Germain förra veckan för att veta att domare är under belägring. Många observatörer ser dem fortfarande som godtagbara offer i fotbollens stora passionsspel. Hotande tjänstemän är bara en del av spelet, säger de. Vad som helst för att få en kant. Jag lyssnade på en del av Chelsea-PSG-spelet på radion och bestörtningen i Mark Lawrensons röst när han kommenterade vad han såg var kraftfullt. "Detta är ett argt spel som spelas av arga män," sade han. Björn Kuipers jagades av nio Chelsea spelare som Zlatan Ibrahimovic skickades iväg för en tackling på Oscar. Paris Saint-Germain spelare omringade också den holländska tjänsteman som temperament hotade att koka över. Låt oss vara ärliga om detta: det är att komma till den punkt nu där om du vill vara en domare, bara hjältar behöver tillämpas. Du kommer att bli hotad, och du kommer att bli förlöjligad — på och utanför planen. Om du fattar ett beslut som möter ogillande av en chef som försöker flytta skulden för en dålig prestation, kommer du att bli jagad och du kommer att missbrukas. Om vi fortsätter så här, måste vi börja betala domare fara pengar. Tror du att jag skämtar? Det är jag inte. För några år sedan, jag såg en söndagsliga spel mellan två junior lag på Paddington Rec i västra London som slutade mitt i någon oenighet om huruvida domaren hade blåst den sista visslan för tidigt. Domaren gick av, han sparkades av flera av barnen, som var i deras mitten av tonåren. Rätt sparkar också. Några av spelarna försökte snubbla domaren upp som han på väg mot touchline. Jag frågade ungarna varför han tolererade deras beteende. "De är bara besvikna," sade han. Skadliga hot kommer med territoriet för domare nu. Det är en del av avtalet. Det blir värre, inte bättre. Hur har vi sjunkit så lågt? Hur har vi kommit till den punkt där Angel di Maria tycker att det är acceptabelt att jaga Michael Oliver och dra åt hans skjorta? Angel di Maria lägger händerna på domaren Michael Oliver efter hans första gula kort för dykning. Oliver fick beröm för sin snabba och stränga reaktion på Di Marias uppvisning av respektlöshet. Hur har vi kommit till den punkt där det bara anses vara en pragmatisk del av spelet för Chelseas spelare att falla på nederländska domare Björn Kuipers som hungriga djur när de vill ha ett beslut att gå till deras fördel? Hur har det kommit till den grad att en del försöker rättfärdiga ett sådant beteende som slugt, sött eller smart? Kärnan i försvaret verkar vila på den moraliskt bankrutta idén att alla andra gör det, så vi måste också göra det. Det är en farlig princip. Jag känner mig obekväm med tanken att spelare ska vara förebilder för barn eftersom det är ett upphävande av föräldraansvaret. Men det är lätt att se hur åsynen av Premier League spelare jagar en domare kommer att påverka barn i en lokal park för att göra samma och möjligen värre. Om det finns något hopp om att saker och ting kommer att förändras, ligger det i de flesta fans reaktion på epidemin av fusk och mobbning som angriper spelet. Detta handlar inte bara om Chelsea eller United, förresten. Det är inte begränsat till engelska klubbar. Långt därifrån. De var förra veckans värsta brottslingar. Efter United-Arsenal spelet, det var en omedelbar och utdragen utgjutelse av stöd för Michael Oliver. Han blev faktiskt behandlad som en hjälte för att han vägrade att tolerera Di Maria tafsa på sin skjorta trots de arga protesterna från Uniteds spelare. Di Maria protesterar förgäves mot sin oskuld, men Manchester Uniteds lekmakare behandlades beundransvärt. Di Maria rusar iväg för att lämna United utarmade och inför en FA Cup utgång efter sin bogsering på Olivers skjorta. Det var som om en stor våg av lättnad svämmade över det bredare fotbollssamfundet som till slut stod upp för det som var rätt. Folk påpekade, helt riktigt, att Oliver hade gjort en stor tjänst till parker domare överallt. Han hade klargjort att man inte skulle tolerera att man grep en domare. Något måste göras för att hjälpa Oliver och hans kollegor. Att införa en regel där bara kaptenen kan prata med tjänstemannen skulle vara en början. Att straffa alla oliktänkande, som de gör i rugby, skulle vara bättre. Att tillåta domare att granska omtvistade beslut med videoteknik skulle ta värmen ur situationen också. Ännu bättre, låt oss sluta komma med ursäkter för spelarnas beteende. Låt oss sluta försvara hoten mot domare med falska argument om hur smart det är. Låt oss komma ihåg vart det kan leda. "Referenterna finns där ute på en ö utan någon som kan försvara dem, sade John Bieniewicz änka igår. Det är på tiden att vi rättar till det. Sir Peter, vän till den misshandlade spelaren. Jag lyssnade på en förtrollande radiointervju förra veckan med den stora tävlingskommentatorn, Sir Peter O.Sullevan, som nyligen firade sin 97:e födelsedag. Under sitt samtal med Garry Richardson förklarade Sir Peter att han alltid hade försökt undvika lättsinnighet i sina tävlingskommentarer, eftersom han var medveten om att många av hans åhörare skulle "hemorramma skattemässigt" när de lyssnade. Jag tänkte på Sir Peter när jag besökte Cheltenham Festival på tisdag. Peter O'Sullevan slappnar av i Newbury kommentarslådan 1997 under sin sista dag arbetar för BBC. Det var en underbar dag i den vackra idrottsliga amfiteatern nedanför Cleeve Hill och det var spännande att se Rytteriet av Ruby Walsh som Willie Mullins med hästar bar alla före dem. Men när den senaste loppet hade körts, tänkte jag på en rad spellappar som visade namnen på även-rans som Mischievous Milly, Jezki, Vibrato Valtat och L  och Ami Serge som hade gett mig massor av skattehemorragering och tänkte hur välkommet det skulle ha varit att ha kommentarer Sir Peter lugnande mina förluster. När Peter Moores reagerar på nederlag mot Bangladesh genom att säga att han kommer att behöva "titta på data och Eoin Morgan säger att han har "inget beklagande över Englands eländiga föreställningar i VM, är det knappast förvånande att tala om en Kevin Pietersen comeback bör vinna trovärdighet. World Cup-debacle var det senaste kapitlet i Peter Moores turbulenta tid som England tränare. Låt oss inte låtsas Pietersens återkomst skulle dra en gräns under förödelsen som har överskridit ECB, dock. Det skulle bara markera en ny fas i engelska crickets inbördeskrig.
John Bieniewicz, domare i Michigan United Soccer League, fälldes av ett slag från Bassel Saad som han beredd att skicka iväg honom.
Slog honom medvetslös. Bieniewicz dog två dagar senare på sjukhus.
Saad satt fängslad i minst åtta år den här veckan. I rättssalen visade Beiniewicz änka honom ett rött kort.
Tragedier är sällsynta men man behövde bara titta på Manchester United-Arsenal och Chelsea-Paris Saint-Germain för att veta att domare är under belägring.