Det har säkert med min ålder att göra, men jag ser inte 80-talet som så gammalt. Stort hår på våra huvuden. Madonna klädde av sig. Husmusik på dansgolven. Duran Duran och Spandau Ballet på turné. Jag skulle kunna beskriva förra helgen, för att inte tala om något som faktiskt är fyra decennier gammalt. Men jag är glad över att binda den eran till det förflutna om det betyder att Sky Sports nya dokumentär "Chelsea: Black & Blue" kan ses som ett verkligt historiskt dokument. Chelseas första svarta fotbollsspelare Paul Canoville har varit föremål för dokumentär Chelsea: Black & Blue. Talented Chelsea ytter Caoville blev rasistiskt misshandlad av sina egna anhängare under 80-talet. Canoville var måltavla för rasister efter att ha undertecknat Chelsea 1981 innan han gjorde sin debut ett år senare. BORN: England, 4 mars 1962 (52 år) 1981-1986: Chelsea (79 g appar, 11 gls) 1986-1987: Läsning (16, 4) 1988-1989: Enfield (9, 2) 1990-1991: Maidenhead United (17, 3) Eftersom det berättade den otroliga historien om Paul Canoville, den begåvade unge yttern som 1982 blev Chelseas första svarta spelare. Och när han gjorde det, berättade han också om den spända tid han hade i denna pionjärroll; en som, som vi fortsätter att upptäcka, faktiskt var avgörande för utvecklingen av både klubben och dess anhängare. Ändå är detta inte allt. Därför att även om detta helt klart var en stor del av Paulus liv och karriär, så glammade det i jämförelse med några av de andra motgångar som han har ställts inför. Motgångar som, som en betraktare och en människa, du slutligen är glad att denna otroliga individ har gått vidare för att övervinna. I "Chelsea: Black & Blue" visade Canoville sig mer än vältaligt kapabel att minnas hur det var för honom från den tid han undertecknade professionella formulär från sin lokala klubb Hillingdon Borough 1981. Han talade livfullt och känslomässigt, till exempel, om att värma upp som en ubåt för sin debut på Crystal Palace nästa år, och tänkte "är de på riktigt?" när han hörde en störtflod av rasövergrepp. Sedan när han vände sig om och sade till dem att "säga det till mitt ansikte", upptäckte han "det var mina egna fans". "Allt jag ville göra var att kliva av planen," tillade han, och detta var bara början på hur livet skulle bli som en pionjär på klubben. En tid som slutade när en av deras favoriter kallade mig ett rasistiskt namn. Jag tog det inte så bra. Och jag var utblottad." Canoville föreställde sig under en Chelsea match 2008 då de tidigare spelarna träffades på träningsplatsen. Canoville gör en prisdragning under en Premier League match mellan Chelsea och Blackburn 2009. Denna "favorit", även om den diskuteras, nämns aldrig i dokumentären. Mellan Pauls innerliga bekännelser finns vittnesmål från andra män som hade haft ett egenintresse i Canovilles karriär. Och de gav alla ett levande sammanhang till den tid då Canoville gjorde sin väg i spelet. DJ Trevor Nelson är en livslång Chelsea fan och kom ihåg att gå längs Kings Road vid denna tid med "National Front försöker rekrytera. Föreställ dig hur det kändes att vara en liten svart grabb. Omid Djalili, som också var regelbunden på Stamford Bridge under dessa tider, erinrade sig "Chelsea fans slåss varandra". Medan Pat Nevin, en lagkamrat till Canoville's, hade sett och hört denna hardcore av "inte fans... användare av Chelsea Football Club", och valde att använda en post match presskonferens för att ta ställning mot övergrepp. I slutändan kunde dock Michael Duberry tala i dokumentären om lyxen att bara kunna vara fotbollsspelare på grund av vad Canoville hade gått igenom. Medan han också påpekade att Paul borde "erkännas mycket mer för att stänga ner och ändra hur folk ser Chelsea." Chelsea Canoville (till höger) kommer bort från Arsenal's Brian Talbot i en London derby match i 80-talet. Canoville poäng för Chelsea i december 1983 efter att ha gjort sin debut två år tidigare för klubben. Canoville kontaktades av ett fan, avslöjar han i dokumentären, som beklagade hur han behandlade honom. Men för Canoville under 80-talet var kudos det minsta av hans prioriteringar. Eftersom det var början på en period i hans liv som såg honom försvinna från spelet i förtid genom skada, gå pank, vända sig till droger, bli ren, två gånger diagnostiseras och slå cancer, och förlora en son på bara nio dagar gammal som "dödade i mina armar". Men trots, eller mer sannolikt på grund av allt detta, upptäcker vi i slutet av "Chelsea: Black & Blue" att han nu arbetar i samhället för sin gamla klubb, mentorskap och rådgivning barn i skolan. Inte bara det, han kommer också tillbaka för att se sitt gamla team. Där han en kväll berättade för oss, kom ett fan fram till honom för att han behövde be Canoville om ursäkt för att han varit en av dessa rasister. Med en tår i ögat berättade den tidigare yttern för oss om hur fan sade: "Jag var okunnig. Jag följde efter min pappa. Jag visste inte bättre. Jag inser nu... och jag berättar för mina barn om rasism. " Paulus sade:'Jag måste respektera det. Jag respekterar det." Det är en livsbejakande historia som inte bara förhoppningsvis bekräftar att sagorna från 80-talet i grunden tillhör det förflutna, utan också att Paul Canoville själv har en framtid som är väl värd att se fram emot.
Den nya Sky Sports dokumentär går genom livet på Paul Canoville.
Begåvad ytter Canoville blev Chelseas första svarta spelare 1982.
Canoville misshandlades rasmässigt av sina egna anhängare under åttiotalet.
Under dokumentären får vi höra att ett fan närmar sig Canoville eftersom han behövde be om ursäkt för att ha varit en av dessa rasister.
Hans karriär slutade i skada, gå pank, vända sig till droger, bli ren, två gånger diagnostiseras och slå cancer, och förlora en nio dagar gammal son.