En modig transsexuell tonåring kom ut framför hela sin klass. Tom Sosnik, 13 år i Fresno i Kalifornien, läste först självmordsbrevet skrivet av Leelah Alcorn, en annan tragisk tonåring som tog sitt eget liv i slutet av förra året. Sedan sade han till eleverna: "Jag är inte längre Mia. Det har jag aldrig varit." Rulla ner för video. Tom Sosnik (ovan) kom ut som transgender till sin klass. Sosnik (ovan) sade till sina studiekamrater: "Jag är inte Mia. Jag var aldrig riktigt "Sosnik" (ovan med Gleestjärnan Lauren Potter) när han var Mia. Studenten på mellanstadiet sade då: "Och nu står jag äntligen inför dig i min sanna och autentiska könsidentitet som Tom. Jag står framför dig som en 13-årig pojke." Tom beskrev sedan sin kamp under de senaste åren, och vad som krävdes för att föra honom till det ögonblick då han gjorde detta tillkännagivande. Han förklarade vältaligt sina utmaningar och sade: "Ett tag avfärdade jag det faktum att jag hatade min kropp. Jag låtsades vara nöjd med vad jag tilldelades tills jag vid en viss tidpunkt gick sönder." Sosnik började sitt tal med att läsa den tragiska självmordsnoten av Leelah Alcorn (ovan) Han tillade: "Jag gick igenom en rad fruktansvärda sammanbrott. Och jag stod under vattnet i duschen och grät. Jag visste att jag inte var lycklig. Han tog också lite tid att låta andra elever veta om de kämpade med sin sexuella identitet eller läggning, han var där för dem. "Jag vill att du ska veta att om ingen annan accepterar dig, kommer jag alltid att göra det", sade han. Om du läser detta, betyder det att jag har begått självmord och uppenbarligen misslyckats med att ta bort detta inlägg från min kö. Var inte ledsen, det är till det bättre. Det liv jag skulle ha levt är inte värt att leva i... för jag är transgender. Jag skulle kunna gå in på detaljer och förklara varför jag känner så, men den här lappen kommer förmodligen att vara tillräckligt lång som den är. Enkelt uttryckt känner jag mig som en flicka fångad i en pojkes kropp, och jag har känt så ända sedan jag var 4. Jag visste aldrig att det fanns ett ord för den känslan, inte heller var det möjligt för en pojke att bli flicka, så jag berättade aldrig för någon och jag fortsatte bara att göra traditionellt "pojkaktiga" saker för att försöka passa in. När jag var 14 fick jag veta vad transgender betydde och grät av lycka. Efter 10 år av förvirring förstod jag äntligen vem jag var. Jag berättade omedelbart för min mamma, och hon reagerade extremt negativt, säger mig att det var en fas, att jag aldrig riktigt skulle vara en flicka, att Gud inte gör misstag, att jag har fel. Om ni läser det här, föräldrar, säg det inte till era barn. Även om du är kristen eller är emot transsexuella människor säger aldrig det till någon, särskilt inte ditt barn. Det gör inget annat än att få dem att hata sig själva. Det var precis vad den gjorde mot mig. Min mamma började ta mig till en terapeut, men skulle bara ta mig till kristna terapeuter, (som alla var mycket partisk) så jag fick aldrig den terapi jag behövde för att bota mig från min depression. Jag fick bara fler kristna som talade om för mig att jag var självisk och orätt och att jag borde vända mig till Gud för att få hjälp. När jag var 16 insåg jag att mina föräldrar aldrig skulle komma tillbaka, och att jag skulle behöva vänta tills jag var 18 år för att starta någon form av övergångsbehandling, vilket absolut krossade mitt hjärta. Ju längre du väntar, desto svårare är det att övergå. Jag kände mig hopplös, att jag bara skulle se ut som en man i drabbning resten av mitt liv. På min 16-årsdag, när jag inte fick medgivande av mina föräldrar att börja om, grät jag mig själv till sömns. Jag formade en sorts "f*** du" attityd mot mina föräldrar och kom ut som gay i skolan, tänkte att om jag lättade till att komma ut som trans det skulle vara mindre av en chock. Även om reaktionen från mina vänner var positiv, blev mina föräldrar förbannade. De kände att jag attackerade deras image, och att jag var en skam för dem. De ville att jag skulle vara deras perfekta lilla straighta kristna pojke, och det var uppenbarligen inte vad jag ville. Så de tog mig från skolan, tog min laptop och telefon och förbjöd mig att gå på sociala medier, helt isolera mig från mina vänner. Det här var nog den delen av mitt liv när jag var mest deprimerad, och jag är förvånad att jag inte tog livet av mig. Jag var helt ensam i fem månader. Inga vänner, inget stöd, ingen kärlek. Bara min förälders besvikelse och ensamhetens grymhet. I slutet av skolåret kom mina föräldrar äntligen och gav mig min telefon och lät mig komma tillbaka till sociala medier. Jag var uppspelt och fick äntligen tillbaka mina vänner. De var väldigt glada över att se mig och prata med mig, men först. Så småningom insåg de att de faktiskt inte brydde sig om mig, och jag kände mig ännu ensammare än jag gjorde tidigare. De enda vänner jag trodde jag bara hade gillat mig för att de såg mig fem gånger i veckan. Efter en sommar av att ha nästan inga vänner plus vikten av att behöva tänka på college, spara pengar för att flytta ut, hålla mina betyg upp, gå i kyrkan varje vecka och känna sig som s**t eftersom alla där är emot allt jag lever för, har jag beslutat att jag har fått nog. Jag kommer aldrig att lyckas med övergången, inte ens när jag flyttar ut. Jag kommer aldrig att bli nöjd med hur jag ser ut eller låter. Jag kommer aldrig att ha tillräckligt med vänner för att tillfredsställa mig. Jag kommer aldrig att ha tillräckligt med kärlek för att tillfredsställa mig. Jag kommer aldrig att hitta en man som älskar mig. Jag kommer aldrig att bli lycklig. Antingen lever jag resten av livet som en ensam man som önskar att han var kvinna eller så lever jag som en ensam kvinna som hatar sig själv. Det finns ingen vinst. Det finns ingen utväg. Jag är ledsen nog redan, jag behöver inte mitt liv för att bli värre. Folk säger "det blir bättre" men det är inte sant i mitt fall. Det blir värre. Varje dag blir jag sämre. Det är kärnan i det, det är därför jag känner för att ta livet av mig. Ledsen om det inte är en bra anledning för dig, det är bra nog för mig. När det gäller min vilja vill jag att 100 procent av de saker som jag lagligen äger ska säljas och att pengarna (plus mina pengar i banken) ska ges till transborgerliga rättighetsrörelser och stödgrupper, jag ger inte en s**t vilken. Enda sättet jag kan vila i fred är om transpersoner en dag inte behandlas som jag var, de behandlas som människor, med giltiga känslor och mänskliga rättigheter. Kön måste läras ut i skolorna, ju tidigare desto bättre. Min död måste betyda något. Min död måste räknas i antalet transpersoner som begår självmord i år. Jag vill att någon ska titta på det numret och säga "det är f***ed upp" och fixa det. Fixa samhället. Snälla. Adjö. (Leelah) Josh Alcorn.
Tom Sosnik kom ut som transgender i ett tal till sina klasskamrater.
Jag är inte längre Mia. Det har jag aldrig varit." Tom, 13 år, berättade för klassen.
Han började sitt tal med att läsa det tragiska självmordsbrevet från en annan transsexuell tonåring, Leelah Alcorn, som begick självmord förra året.