EN KIM JONGIL PRODUKTION. av Paul Fischer. (Penguin/Viking £14.99) Om det inte vore för att Nordkorea är föraktligt tragiskt, skulle det vara komiskt i ytterlighet. Som nation är den så hermetiskt tillsluten — regimen låter " få utlänningar komma in och praktiskt taget ingen information ut — att befolkningen aldrig har hört talas om Jesus, tomten eller Elvis. De tror fullt ut på sin kära ledare, Kim Jong-Il, som dog 2011, härstammar från ett ägg som impregnerats av solen och att när han gick i strid, red han på en enhörning. Vid åtta veckors ålder gick Kim, talade och gav salvia militära råd. Han kunde kontrollera vädret och fånga regnbågar med sina bara händer. Nordkoreanerna tror att deras Kära Ledare, Kim Jong-Il, som dog 2011, härstammar från ett ägg som är impregnerat av solen. Sådan var (och är) styrkan hos Nordkoreas messianska kult, men som vågar skratta åt sådana påståenden och ett fångläger – eller "förvarshanteringscentrum" eller "upplysningscentrum" – väntar. Paul Fischer berättar i denna gripande berättelse att en typisk straffkoloni nära Pyongyang, huvudstaden, är större än hela ytan i Los Angeles, med 220.000 interner. Brottslingar inkluderar målare eller poeter vars verk är "alltför västerländskt". Ministeriet för skydd av statens säkerhet samlar in människor som har använt mer än den tilldelade kvoten av elektricitet, eller har anklagats för att bära blå jeans, växer sitt hår för länge, läser en utländsk tidning eller spricker skämt om Kims utseende (Kim Jong-Ils son, den senaste diktatorn, Kim Jong-Un, är en annan squat liten monster, "benägen att spricker av ilska och dåligt humör). Det finns inga prövningar — helt enkelt den nuvarande Kims infall. En persons skuld inbegriper en hel familj. "Barn avrättas inför sina mödrar, fruar inför sina män."Barn som informerades om sina föräldrar fick beröm för sin patriotism. Äkta män som misstänks för ett politiskt brott skulle be om att kunna skjuta sina egna hustrur som ett tecken på lojalitet. I detta onda helveteshål i Kim Jong-Ils tid, var "chatter, skratt och sång förbjudna". Men om Kim Jong-Il själv hade en svaghet, så var det för filmerna. Även om han hade personlig kontroll över enorma arméer och en kärnvapenarsenal fylldes Kims sinne mindre med totalitär ideologi än med "James Bond och Rambo. Hans favoritstjärnor var Sean Connery och Elizabeth Taylor. Det måste vara en märklig person som kan förväxla Elizabeth Taylor med Sylvester Stallone. Kim inrättade dock Central Film Distribution Centre, som fick utskrifter från utlandet och i hemlighet döpte dem till koreanska med hjälp av professionella skådespelare. Fischer säger Kramer Vs. Kramer och Mary Poppins var i Pyongyang valv - även om bara Kim tilläts att kontrollera sådana brandfarliga utländska biljett. Det var Kims dröm att etablera "en filmindustri i världsklass" men tyvärr var lokala produktioner tråkiga i det extrema – "trevliga historier om osjälviska fabriksarbetare och exemplariska bondflickor". Den nordkoreanska ledaren (vänster) hade en svaghet för filmer trots de stränga regler han införde för sitt land, han ville etablera en "världsklass filmindustri" Studiorna hade endast tillgång till ett begränsat lager av "opassande uniformer, peruker och löstagbara ansiktshår". Satsen bestod av en tyrolsk chalet och en falsk vingård. Inte bara det, men skådespelare och skådespelerskor försvann ofta mitt i scenen. Om de förklarades skyldiga till någon obskyr förseelse, skulle deras föreställningar bokstavligen huggas från celluloiden, "som renderar filmen obegripligt när den visas. Inte heller var kyssar eller en kärleksscen någonsin avbildad – känslor måste reserveras för den Kära Ledaren. Det var en regel att Nordkorea alltid skulle visas i rikt solsken. Scener utomlands måste vara oinbjudande mörka och regniga. I resten av världen växte Spielberg, Scorsese och George Lucas fram, så 1978 fick Kim idén att kidnappa en regissör och stjärna från Sydkorea, vars "kunskap och arbetskraft" skulle stimulera hans egna filmiska ambitioner. Shin Sang-Ok och hans fru, Choi Eun-Hee, som producerade "melodramas, thrillers, historiska epis och kampsport filmer fulla av frenetiska zoomar och rörliga kameror, togs från Hongkongs hamn, drogades och buntades in i en speedboat av den nordkoreanska "covert operations departementet... De hölls isär och i fem år hölls i isoleringscell eller sattes under strikt husarrest. Kim Jong-Il kidnappade en sydkoreansk filmare Shin Sang-Ok och hans fru Choi Eun-Hee 9178 i ett försök att föra en blomstrande filmindustri till Nordkorea. Choi gjordes för att memorera passager från hagiografier av Kim Jong-Il och hans lika dementa far Kim Il-Sung. "Du måste bära lite smärta för revolutionens bästa, fick hon höra. Under pistolhot genomgick hon "dagligen obligatoriska ideologiutbildningar". Ingen debatt eller opinionsbildning tilläts. Shin, som hade gjort ett svagt försök att fly, slungades in i en fängelsecell, där han var tvungen att sitta orörlig i samma korsbenta position, stirrande rakt fram, i 16 timmar om dagen. Om han svängde eller blinkade, var han tvungen att sticka händerna genom gallren, så att hans fingrar kunde "smälla våldsamt med vaktens baton. Men Shin hade tur. Andra fångar fick sina fingrar och öron smälta bort av den rena intensiteten och varaktigheten av elektriska stötar. Ingen fånge kunde sitta eller lägga sig ner, i vilket fall som helst, eftersom de trånga cellerna var täckta med spikar. Sanering fanns inte. Så småningom, år 1983, när man trodde att Shin och Choi hade blivit grundligt indoktrinerade, blev de personligen presenterade för Kim — alla 5 ft 2 i honom, i plattformsskor och bouffant hår. Den Kära Ledaren bjöd in sina gäster att delta i regelbundna fester och berusade orgier som kastades för elitmedlemmar i arbetarpartiets centralkommitté och propaganda- och agitationsavdelningen. Även om resten av landet var utsvultet och fattigdomen drabbade — de levde på grodor och möss — skröt Kim med importerade exotiska livsmedel. Kim Jong-Il (till vänster) ses med sin son, Kim Jong-Un (till höger) som nu är Nordkoreas ledare sedan sin fars död. Han samlade motorcyklar och Mercedes limousiner, byggde lyxiga villor, reste på privata tåg och drack dyrt Cognac — den årliga budgeten för Hennessy VSOP var 700 000 dollar. Han betalade för allt detta med lån till landet från Moskva och Peking, intäkter från organiserad brottslighet och falska försäkringsfordringar som gjorts mot Allianz Global och Lloyd till London. Men om en viskning av detta överskott eller förskingring någonsin kom ut, följde avrättningar. Att försäkra Kim att "Jag kommer att delta i revolutionen, Shin gick med på att göra en propagandafilm. Här, trodde han, var ett sätt att fly. Han uppmuntrade Kim att tillåta en platsskjutning utomlands i Budapest och Wien. De hade byggt upp tillräckligt förtroende för att få resa. Även om Shin och Choi var omringade av beväpnade vakter, gjorde de ett slag i Österrike och gömde sig på den amerikanska ambassaden. De flögs till Virginia. Med tiden gjorde Shin Ninja filmer för Disney Channel och var jurymedlem på Cannes med Clint Eastwood. Han dog av leversjukdom 2006. Choi flyttade tillbaka till Seoul i Sydkorea, där hon fortsätter att leva i dunkel, hennes historia förnekas av sina grannar som betraktar henne som en avhoppare, inte en tidigare kidnappare. Det låter nästan alltför långsökt och, ja, filmiskt för att vara sant, men Fischer försäkrar oss att han har kontrollerat och dubbelkollat tillgängliga fakta. Boken är en mardrömslik, klibbig äventyrshistoria, en helt lysande sidvändare.
Nordkorea släpper "få utlänningar in och nästan ingen information ut"
Ledaren för Demokratiska folkrepubliken hade en svaghet för filmer.
Kim Jong-Il ville föra en blomstrande filmindustri till Nordkorea.
1978 kidnappade han en sydkoreansk filmare och hans fru.