Jag var i Florida förra året när jag fick ett samtal och bad mig posera för en kalender. Vad? En kalender? Som i Sport Illustrerad baddräkt? Victorias hemliga änglar? Täck flickor. Knäppskallar. Filmstjärnor. Glam. Jag gick med på det, och nu är jag ms December. Men det är inte riktigt som du tror. Den som ringde den dagen var Patti Tripathi. Hon var ett ankare på CNN Headline News vid en tidpunkt då det fanns få indian-amerikanska kvinnor i uppmärksammade mediejobb. Tripathi har sitt eget medieföretag nu, men nyligen lanserade hon en ideell förening kallad Saris to Suits. Hon bad mig om hjälp. Hon började med att berätta sin historia. Hon var 12 år när hennes familj emigrerade till USA. Indiska föräldrar måste ofta spara en hel del pengar för att säkerställa ett bra äktenskap för sin dotter. Tripathi sa att det var en stor anledning till att hennes familj stack. Vi talade om liknande erfarenheter som indiska tonåringar i Amerika. Hon fick inte gå på balen eller ha shorts, förutom att spela tennis. Hon hade utegångsförbud klockan åtta och hennes far förväntade sig att hon skulle gifta sig strax efter college. Tripathi kände sig som en börda. Hon gjorde allt hon kunde för att klara sig själv. Och det gjorde hon. Min far var inte lika sträng men han hade svårt att se sin lilla flicka bli "amerikaniserad". Jag längtade också efter att vara oberoende, mycket mer än vad man förväntade sig av en bengalisk flicka på 1970-talet. På en klosterskola i Kolkata klättrade jag upp för tre trappor för att nå mitt klassrum. På varje landning var överdimensionerade porträtt av nationella ledare, de flesta av dem indiska. Hundratals flickor i vita uniformer gjorde det ruskiga strecket upp i trapphuset. Det var omöjligt att sluta men jag tittade alltid upp när jag kom till Indira Gandhi. Där var hon, i sitt varumärke vit sari och vad jag trodde var en Cruella de Vil skiva i håret. I en nation som värderade pojkar mer än flickor, var jag rädd att vi hade en kvinnlig premiärminister. Gandhis politiska karriär visade sig vara mindre än stellar, men det var 1971 och jag var ännu inte 9 år gammal. Jag ville växa upp och bli precis som hon. Regal. Smart. Och mest av allt, med kontroll över mitt öde. Jag vet att så många andra indiska flickor kände likadant. Vi hade drömmar. Stora drömmar. Vi ville vara någon, göra något givande med våra liv. Men för så många flickor i Indien besegras drömmarna av mardrömmar. De nekas utbildning och gifter sig bort inom månader efter sin första period. Jag har träffat kvinnor som kidnappats och tvingats till prostitution eller levt med fysiskt och psykiskt kränkande män. Dessa problem är inte begränsade till Indien eller resten av Sydasien. De finns i invandrarsamhällena i Förenta staterna, där övergrepp och brott är underrapporterade på grund av den stigmatisering som fortfarande finns. Kvinnor skäms ofta för att tala om sådana saker. Som indisk-amerikansk journalist har jag berättat historier med hopp om att kasta ljus över världen bebodd av många sydasiatiska kvinnor. Jag har varit mentor för flickor i min hemstad Kolkata. Och alltid undrat: Vad mer kan jag göra? En del av den önskan kommer från mina egna omständigheter i livet. Som nyfödd blev jag lämnad på trappan till ett barnhem i norra Kolkata. Den råkade drivas av en amerikansk missionär, Helen Benedict, som råkade träffa min adoptivmamma på Indo-American Society. Min mamma finslipade sina engelsktalande färdigheter där. Det var 1962 och mina föräldrar var barnlösa efter 10 års äktenskap. Det är inte svårt att gissa resten av historien. I stället för att växa upp i en hård omgivning växte jag upp i en professors hus. Och i stället för en framtid som kunde ha fyllts av mörker mötte jag en som var ljus. Jag hade kärleksfulla föräldrar, gick i bra skolor och reste jorden runt. Det finns inte en dag som går när jag inte tänker på det liv jag kan ha lett om det inte varit för det ödesdigra mötet mellan en amerikansk missionär och en bengalisk kvinna som vill bli mor. Jag berättade min historia för Tripathi och sa att jag skulle hjälpa till. Tripathi satte ihop Saris to Suits som ett verktyg för egenmakt. Hon ville samla in pengar för att hjälpa sydasiatiska kvinnor. Hon ville också inspirera dem, sade hon. De behövde starka förebilder. De behövde få veta att de kunde bryta sig ut ur de formar som var gjutna åt dem. Hon satte ihop 2015 Saris till Suits kalender och ville ha sydasiatiska kvinnor som hade funnit framgång i Amerika. De var läkare, advokater, företagsledare. En var en tyngdlyftare från Pakistan som kämpade med att balansera sin sport och sin muslimska klädsel. En annan var Miss America 2014. Jag kände mig hedrad över att vara i så fint sällskap. Jag skulle vara den enda journalisten i kalendern. Det skulle vara min enda chans i livet att låtsas att jag var en glamour flicka. Några av kvinnorna valde att bära saris, Indiens traditionella klädsel. Vissa bar salwar kameez, lång tunika och byxor. Och några av oss var i kostymer eller våra arbetskläder. 2014 års kalender, den första som Tripathi publicerade, samlade in pengar till olika organisationer som hjälper sydasiatiska kvinnor. En av dem var Raksha (vilket betyder skydd). Baserat i Atlanta, Raksha ger stöd till den sydasiatiska gemenskapen på ett antal sätt. De flesta av dess klienter är kvinnor som har att göra med äktenskapsbrott, skilsmässa och problem med sina barn. Rakshas verkställande direktör, Aparna Bhattacharyya, berättade varför kalendern var viktig. "Jag tror att det är en påminnelse om att det finns kvinnor att övervinna hinder och att de har potential att uppnå sina egna mål för sig själva", sade hon. "Jag tycker att det är kraftfullt för unga sydasiatiska kvinnor att se förebilder som ser ut som sig själva – förebilder som gör förändringar och följer sina drömmar." Hennes ord förde mig tillbaka till min skola i Kolkata där jag tittade uppåt på Indira Gandhis ansikte. I den fann jag styrka. Jag är naturligtvis långt ifrån sådana som Gandhi, men kanske kan jag inspirera en tonåring att vara arkitekt för sin framtid. Kanske en ung kvinna i en sari kan ta på sig en kostym för första gången i sitt liv. Dessutom är det ganska coolt att vara i en kalender.
CNN:s Moni Basu delar med sig av sin berättelse om kamp och framgång som sydasiatisk kvinna.
Basu presenterades som en del av Saris for Suits kalender, ett verktyg som skapats för att stärka kvinnor.
Saris for Suits-kampanjen syftar till att skapa medvetenhet om våld mot kvinnor i invandrargrupper.