Charleston, South Carolina (CNN) För ungefär trettio år sedan fick synagogan i Washington DC, där jag var med vid Yom Kippurs gudstjänster, ett bombhot. När vi evakuerade byggnaden var jag orolig att folk inte tog det på allvar. Jag var på besök från Europa, där terrorismen var ett faktum i livet, och jag var rädd. Under 1970- och 1980-talen i Europa, och även utanför, extremister längst till vänster och höger, genomförde IRA, radikala palestinier och en mängd andra grupper tusentals terrorattacker, stora som små, som gjorde tusentals döda eller skadade. Judiska, israeliska -- och amerikanska -- platser var måltavlor för några av de mest ökända attackerna: från massakern av israeliska idrottare vid de olympiska spelen i München 1972, till flygplans- och kryssningsfartyg kapningar, till attacker på flygplatser, synagogor, och helt enkelt platser där judar samlades, såsom Jo Goldenberg kosher deli i Paris, där sex dog och 22 skadades i en blodig attack i augusti 1982. I Rom, där jag bodde i delar av 1970 - och 80 - talen, hade vi en tendens att undvika vissa gator där El Al och amerikanska flygbolag hade sina kontor. Den första stora historien jag hjälpte täcka som ung reporter var en blodig attack på stadens Fiumicino flygplats i december 1973. Ett dussin år senare dödades dottern till vänner i ett annat palestinskt angrepp där. Den största synagogan i Rom har varit under sträng bevakning sedan palestinska angripare kastade handgranater och besprutade kulsprutor eld på tillbedjare efter gudstjänster i oktober 1982, döda ett litet barn och skada dussintals. Jag vill inte underskatta allvaret och skräcken i de senaste terrorattackerna mot judiska mål i Europa, som i Köpenhamn och Paris. Jag vill bara lägga till lite perspektiv. Många saker har förändrats under årtiondena. Efter det kalla krigets maktvakuum och omvälvningar i Mellanöstern har gett upphov till radikal islamism och globaliserade jihadistiska terrornätverk vars budskap, underblåst ut via internet och sociala medier, slår ett ackord i opåverkade ungdomar. Förvisso blir judar utsatta. Men det är viktigt att erkänna att judarna blir utsatta som en del av en våldsam kampanj mot västerländska demokratier och västerländska värderingar i allmänhet. Dagens offer för islamistisk terror är både kristna och muslimer och judar. I Mellanöstern och Afrika är kvinnor, barn, studenter och kulturarv -- historien -- också direkt riktade. På sätt och vis kan dagens jihadistiska terrorister ses som att de utnyttjar olika typer av terrorism som vi såg under tidigare årtionden: den antijudiska/antiisraeliska terrorismen hos radikala palestinska grupper och det antietablerade, till och med anarkistiska terrorismen hos inhemska grupper vars syfte var att så fruktan och destabilisera samhället som ett sätt att störta systemet. Antisemitism tar sig många former. Kritiken mot Israel är legitim (och ibland nödvändig), men den kan, och ibland gör, gå över gränsen. Men det här är inte nytt heller. Judar i Europa har betraktats -- och syndabockar -- som surrogater för Israel i årtionden. 1967-68, efter att Israel besegrade arabiska stater i sexdagarskriget, iscensatte Polens kommunistregim en "antisionistisk" kampanj som tvingade de flesta av de återstående judarna ut ur landet. Minst 13.000 judar emigrerade, enligt Dariusz Stola, som nu är chef för museet för polska judars historia. Andra experter satte siffran så högt som 20.000. Detta var - och förblir - den överlägset mest utbredda episoden av antisemitism i post-Förintelse Europa. Tjugo år senare, 1988, varnade en rapport från Anti-Defamation League för att ett betydande antal antisemitiska händelser i Förenta staterna nu återspeglade "en politiskt relaterad anti-israelisk komponent". En JTA nyhetsrapport vid den tiden citerade ADL National Director Abraham Foxman som noterande att fenomenet var nytt i USA, men "det har varit en vanlig händelse i europeiska länder." Särskilt oroande, sade rapporten, var Israel-relaterade antisemitiska incidenter på college campus. Låter det bekant? Efter förintelsen var det vanligt att se judar i Europa som sittande med packade resväskor, för säkerhets skull. Men -- till skillnad från Polens "antisionistiska" kampanj -- visade sig terrorismen inte vara ett existentiellt hot mot judar och föranledde inte en massflykt. Inte heller ska - eller vill - det nu. Nazisterna, som följdes av kommuniststyre på halva kontinenten, lyckades nästan göra Europa till Judenrein. Efter de senaste terrorattackerna har judiska och europeiska nationella ledare klargjort att detta inte är ett alternativ. Trots terroristhotet har de europeiska regeringarna dessutom vägrat att ge vika för sina demokratiska värderingar. Det är klokt att vara på sin vakt, naturligtvis, och det finns verkligen stor anledning till oro - även rädsla. Men vi bör också vara på vår vakt mot något annat -- mot en facil frestelse att ropa varg som alltför lätt kan förvränga alarm till alarmism -- och rädsla till rädsla-mongering.
Ruth Ellen Gruber säger att offren för dagens islamistiska terrorattacker inkluderar kristna och muslimer såväl som judar.
Hon säger att terrorism på 1970- och 80-talen inte visade sig vara ett existentiellt hot mot judar eller framkallade massflykt, och det bör det inte heller nu.