(CNN) Detta är vad det har kommit till. Starbucks bad sina lokala baristas att ha samtal om ras. Inte den federala regeringen eller kongressen. Inte akademin eller NAACP. Men en nationell kaffebutikskedja vadade in i ett område av sociala konflikter som är lika gammalt som slavfartygen och lika modernt som stopp-och-risk polisarbete. Sen blev folk galna. Starbucks VD Howard Schultz anklagades för att förstöra det magiska morgonögonblicket när kunderna gaffel över $ 4.15 för en "grande" kaffe med varm skummjölk och vaniljextrakt. En barista som skrev "Race Together" på koppar kallades en skymf mot morgnar och kaffe -- så viktiga samtal hörde hemma på en helig institution, inte ett vanligt kafé, där folk tydligen inte längre chattar. En hel del av reaktionen kom via snips på Twitter från människor som kallar Schultz ut på Starbucks mångfald, nyansen av hans mochaccinos, eller hans liberala "bröllop" av kontroverser.  Nastiness drev företagets kommunikationschef bort Twitter. Sedan, efter knappt en vecka, stängde Starbucks ner hela jäkla saken och fortsatte med ett rekryterings- och mediainitiativ i stället. Men att behandla Twitter som en viktig röst för amerikanskt samvete är som att fokusera på det irriterande pipet från rökdetektorn istället för att ta itu med det faktum att batteriet är torrt. Det som utvecklas är inte nödvändigtvis det viktiga. Folk behöver prata om ras. Inte på grund av en harmlös kaffekopp, utan på grund av att vi har ett verkligt rasproblem och vi behöver lösningar. Starfish Media Group har precis avslutat en rikstäckande turné av amerikanska högskolor, universitet och samhällen som kallas "Black in America 2015". Det är baserat på vår CNN dokumentärserie som tar en noggrann titt på utmaningarna och triumferna med att vara svart i Amerika: från hoppet om Martin Luther King-eran till dagens osannolika bryggning av ouppfyllda löften och stora möjligheter. Det fanns gott om samtal om ras bland de tusentals svarta och vita college studenter och panelister som rappare Chuck D och Cedric Alexander av den nationella organisationen för Black Law Enforcement Executives. De ställde upp för att tala om hur deras erfarenheter speglade människorna i dokumentärerna: svarta familjer hittar gemensamma rötter med vita, politiken för hudfärg, eller den svart-blå konflikten om polisen som ägnar sig åt rasprofilering. Ämnena och uppfattningarna var en ändlös tråd. Människor talade inte bara när de erbjöds chansen, utan de ville också tala. Vid Stony Brook University, en av våra turnéstopp, frågade en ung vit manlig student vår panel om en förändring i rasdiskrimineringen i dag var ännu svårare att uppnå än den var under medborgarrättseran när rasismen var mer öppen.  Vilken bra fråga. Det finns inte längre tecken som skiljer våra badrum och vattenfontäner åt, men polisen fångas på mobilvideor i uppenbara attacker på unga svarta män -- de nya skyltarna av rasdiskriminering. Ny teknik har mångdubblats och spridit symboler för rasdiskriminering, men det har skapat nya utmaningar och nya skäl att tala. I det här landet låtsas vi ibland att vi är så långt förbi Jim Crows fula dagar och mitt i nattens korsbränningar att vi inte har några rasproblem att diskutera. Vi valde trots allt en svart president som, precis som jag, har både en svart och en vit förälder och härstammar från invandrare. Men svarta och vita ser inte saker och ting på samma sätt, och det är ett stort problem som vi måste diskutera. Pew Research Center frågade människor av båda raserna i år hur mycket mer som behöver göras för att uppnå rasjämlikhet. Sjuttionio procent av de svarta sade att "mycket" mer arbete måste göras. Bara 44 % av de vita tyckte samma sak. Vårt land är mer varierat än någonsin - 13% afroamerikan och 17% latino, enligt US Census - men vi lever fortfarande i olika världar.  Svarta har mer skuld, högre arbetslöshet, mindre ekonomisk säkerhet, är mindre benägna att vara gifta eller egna hem, och är mindre benägna att vara representerade i företags styrelserum, den tekniska industrin eller ens kongressen. Kanske mer oroväckande är att 75 procent av de svarta eleverna går i skolor där majoriteten av eleverna ser ut precis som de. Det har gått 60 år sedan Brown v. styrelsen för utbildning var tänkt att föra våra skolbarn tillsammans på en jämlik spelplan. Det är något värt att tala om. Bryan Stevenson, som nyligen grundade Equal Justice Initiative i Montgomery, Alabama, undersökte detaljerna bakom 3959 lynchningar i 12 sydstater från 1877 till 1950. Han vill samla in pengar för att minnas platserna. Vi kanske inte bor i det landet längre, även om FBI utreder en svart mans död som hittades hängande bland valnötsträden den här månaden i Mississippi. Men vi lever i ett land där det finns en modern terror som gräver rötter i unga svarta mäns sinnen. Under 2014 visade vår CNN-dokumentär "Black in America: Black & Blue" poliser som talade skrämmande om att möta unga brottslingar på bekanta gator och afroamerikanska män i rädsla för att bli offer för polisskjutningar. Dokumentären släpptes precis som Grand Jurys valde att inte åtala polisen i Eric Garner och Ferguson, Missouri, fall. För mig avslöjar det hur skadlig sprickan i våra uppfattningar kan vara. En ung man vid namn Keeshan Harley talade om att bli friterad över 100 gånger. Varför? "För att jag passar in på beskrivningen", sa den svarta college eleven. Sjuttio procent av de svarta tror, precis som Keeshan, att polisen behandlar rasgrupper och etniska grupper annorlunda och inte håller poliser ansvariga för tjänstefel, enligt en undersökning som gjorts av Pew Research Center. Andelen vita som håller med om den uppfattningen svävar i mitten av 30-talet. Mycket av det vita samhället varken uppfattar eller förstår förföljelsen av en Keeshan Harley. Men när de ser ett videoband, som i fallet med Eric Garner, inser många till slut att det finns ett problem. Vi måste överväga hur bristande förtroende för regeringen och brottsbekämpningen är farligt i ett civilt samhälle. En ung man vid namn Luis Paulino delade en mobilvideo med mig när jag rapporterade "Black & Blue". Det visar att höga vita poliser slog Luis på gatan utan någon uppenbar anledning. Han kunde inte ringa polisen efter hjälp. Det här var polisen. Tänk om det inte hade funnits något band, frågade jag honom. "Ingen skulle ha trott mig", sade han. "Det hade varit mitt ord mot 15 poliser." Det är modern terror, och värt åtminstone ett kafé prat. Svarta pratar om ras hela tiden, från att bearbeta kommentarer om våra fräknar till att berätta hur någon rullar sina fingrar genom vårt barns lockiga hår. Vi får inte eller förväntar oss en jämn spelplan på jobbet. Vi får aldrig korsa en gata i en huvtröja på natten utan att de andra fotgängare gör en rad antaganden. Vi har ingen mutabel egenskap. Vi vaknar och går till sängs svart, och det gör skillnad i det här landet. VD Howard Schultz var kvar undrar varför det var en så dålig idé att uppmuntra människor att prata om ras. Hans första brev till sin personal gjorde det tydligt att han tror att hans #racetillsammans kaffekopp kampanj kan bidra till att starta en viktig konversation. "Tänk om våra kunder... hade en förnyad nivå av förståelse och känslighet i frågan, och de själva skulle sprida det till sin egen sfär av inflytande?" Vilken bra fråga det var. Tänk om?
Starbucks stängde snabbt ner sitt program för att be baristas att prata med allmänheten om ras.
Soledad O'Brien: Glöm stormen av tweets kritisera kaffebolaget; vi behöver en kraftfull konversation om ras.