När jag föreställer mig min sista dag på jorden, och jag försöker att inte tänka på det alltför ofta, tänker jag på en solig dag i landet och gå på en promenad bland påskliljor och gröna fält. Jag äter en utsökt måltid med mina barn och barnbarn — kanske mina barnbarnsbarn (i min fantasi är jag allvarligt gammal men fortfarande riktigt frisk) — sedan, efter ett glas eller två champagne, faller jag i en djup och drömlös sömn som jag helt enkelt inte vaknar upp ur. Jag vet att jag inte vill gå som min mor gjorde, fullt medveten om att döden var nära förestående och att behöva ta itu med sorgen hos de människor som älskade henne. Men åtminstone min mor, författaren Jocasta Innes, var i sitt rätta sinne tills pankreascancern tog slut för två år sedan, 78 år gammal. Författaren Daisy Goodwin använde en amerikansk DNA-kartläggningstjänst för att upptäcka om hon bar de muterade generna som kan öka risken för bröst- och äggstockscancer, Parkinsons och Alzheimers sjukdom. Min stackars mormor Eileen hade inte det: hon dog i en dimma av mental förvirring, ser på sina barn som om de var främlingar. Finns det någonsin en 'god väg att gå? De flesta av oss har ingen aning om hur vi kommer att blanda bort denna dödliga spole — det är förmodligen det enda som håller oss friska. Men nu erbjuder forskare en tjänst till människor som vill titta in i sin framtid. För £ 125, kan du skicka iväg ett prov av din saliv till ett företag i Amerika, och i gengäld kommer de att skicka dig hela din historia, inklusive din härstamning och - avgörande - en ganska bra indikation på hur du kommer att träffa din skapare. Det har gjorts genom att kartlägga ditt genom, att unik sekvens av 23 par kromosomer som utgör ditt DNA, peka de mutationer som avgör om du är benägna att gå graciöst eller om du är benägna att utveckla den typ av sjukdom som är en levande död. DNA-kartläggning har kommit till allmänhetens uppmärksamhet efter Angelina Jolies upptäckt att hon bar de gener som allvarligt skulle öka hennes chanser för äggstocks- och bröstcancer. Hon sedan hade en dubbel mastektomi, och denna vecka meddelade hon att hon hade båda äggstockarna bort, också. Frågan, för de flesta av oss, antar jag, är om, liksom Angelina, vi vill veta. Är detta en användbar vägledning för hur du skall leva ditt liv, eller helt enkelt för mycket information? Daisys mormor Eileen, avbildad här (vänster) med Daisys mamma, författaren Jocasta Innes (centrum), började lida av demens i åldern 70 år. Jag skickade ut mitt prov till företaget, 23 och jag, förra året eftersom jag funderar på att göra en TV-show om Storbritanniens genetiska make up. Det skulle vara intressant, tänkte jag, att ta reda på exakt hur brittisk jag var också: mitt tjocka, mörka hår och bruna ögon har alltid fått mig att undra. Sedan, i början av året, fick jag ett e-postmeddelande som sade min "hälsoöversikt" var tillgänglig på företagets hemsida. Men ville jag veta om jag bar generna som satte mig på en högre risk för bröst-och äggstockscancer, Parkinsons och Alzheimers, undrade jag? Med ett enda klick skulle jag få en glimt av hur mitt liv skulle kunna sluta — eller möta skrämmande beslut om förebyggande kirurgi. "Jag spenderade veckor med att avgöra om jag skulle ta reda på det eller inte", säger Daisy (bildad vänster), som så småningom bestämde sig för att lära känna sanningen om hennes testresultat efter ett samtal med sin 14-åriga dotter Lydia (bildad höger) Resultaten delas upp i två avsnitt: först är de ofarliga, sedan kan du klicka på en annan knapp för dina genetiska riskfaktorer. Jag kollade in den första kategorin och upptäckte att jag bär genotyper som gör mig sannolikt att ha bruna ögon (tick), sannolikt inte vara en världsklass sprinter (tick), och att jag är mer mottaglig för koffein än de flesta människor (det är sant, en espresso gör mitt hjärta ras). Fascinerande, även om inte precis jordförstörande. Mitt ursprung var ännu mer världsligt: 60 procent brittiskt och resten nordeuropeiskt, som det visar sig. Så inte exotiskt alls. Men sedan kom avsnittet om hälsorisker som innehåller den information som kan tala om för dig vad du sannolikt kommer att dö av. Det kanske låter dumt, men jag tillbringade veckor att besluta om jag ska ta reda på eller inte - det finns något skrämmande om tanken på att veta säkert att någonstans inom dig är en genetisk granat som kan gå av när som helst. Det jag verkligen fruktar är Alzheimers. Min mormor utvecklade en form av demens i början av 70-talet och det var hemskt att se en kvinna som hade vunnit en dubbel-först från Cambridge förlora sin rakkniv-skarp intelligens. Jag undrade om det fanns någon anledning att veta att du kanske skulle få något som det inte finns något botemedel för? Varför tillbringa resten av ditt liv med en skugga hängande över dig? Vänner och familj delades jämnt mellan dem som ryste och sade att de aldrig skulle välja att ta reda på och de som ville veta allt. Vad som bestämde det för mig var min 14-årige dotter Lydia säger: "Du måste ta reda på mamma, för även om du inte vill veta, jag gör.. Eftersom hon är den som förmodligen måste ta hand om mig när jag är gammal, det verkade rättvist. Jag är orolig att jag loggade in igen. Mitt hjärta rusade när jag klickade på knappen "genetiska risker". Jag visste att jag kunde öppna en Pandoras låda från vilken det inte finns någon återvändo: Jag visste att jag kunde öppna upp min dödsdom. Daisys mor Jocasta Innes, avbildad här med maken Richard Goodwin, var författaren till 70-tals bestseller, Pauper Cookbook. Först såg jag bara de goda nyheterna — jag har inte de mutationer som orsakar bröst - och äggstockscancer. Parkinsons dök inte heller upp. "Hej, jag gör ganska bra på detta, jag tänkte, tänker min mjuka glid in i livet efter detta, glas champagne i handen, var kanske inte vid av märket trots allt. Men sedan tittade jag på Alzheimers resultat — och min självbelåtenhet försvann. Det tog några minuter att inse att jag inte fick klartecken, att det sade att jag har en av de genetiska varianter som är en markör för sena debut Alzheimers. Det här var nyheterna jag fruktade. Jag började skaka och tänka på min mormors sista dagar: Jag vill inte vara någon som har förlorat all känsla av vilka de är, som vårdas i ett anonymt hem av främlingar, men dessa visioner fortsatte att komma in i mitt huvud. Min första instinkt var att berätta för min familj men jag insåg plötsligt att jag inte vill belasta dem, att uttrycka min rädsla för dem. Så jag satt vid datorn och kände mig vinglig. Det var ett mycket dåligt ögonblick. Mer än ett ögonblick — jag kände mig mycket ensam och dyster i flera timmar. "Även om det finns en del av mig som önskar att jag inte hade klickat på den knappen, nu när jag har, det finns ingen ursäkt för att inte göra det bästa av varje hälsosam dag kvar till mig," säger Daisy. Mitt minne är förmodligen min största gåva (mina barn kallar mig det mänskliga Google), så tanken på att förlora det får mig att skälva. Ännu värre är tanken på att vara en insensat börda för min familj, någon de måste ta hand om även när gnistan av personlighet har försvunnit. Vad jag verkligen ville ha var en stel drink, men det enda jag vet om Alzheimers är att alkohol inte är bra för potentiella demenspatienter - min mormors korttidsminne blev mycket värre efter hennes nattliga gin. Så nykter, jag kämpade tillbaka paniken och försökte se på saker logiskt. Även om jag har varianten, är det ingen garanti för att jag kommer att utveckla sjukdomen. Och om du läser detta och får panik därför att du har en släkting med Alzheimers — gör det inte. De två fakta är ofta inte kopplade till varandra. "Mitt minne är förmodligen min största gåva (mina barn kallar mig det mänskliga Google), så tanken på att förlora det får mig att skälva", säger Daisy, bildad här i åldern 8 år. Min mamma var fortfarande vid gott minne när hon dog för två år sedan, och min far är extremt pigg vid 80, så jag har förmodligen 25 år eller så innan jag behöver oroa mig. Det finns saker som är avsedda att minska dina chanser att få sjukdomen: undvika alkohol, hålla din vikt nere och ta massor av motion. Och vem vet, när jag når 70 — den ålder min mormor började få symptom — kan det finnas något sätt att behandla Alzheimers. Sergey Brin, en av genierna bakom Google som är gift med grundaren av 23 And Me, upptäckte genom sitt DNA-test att han hade en genetisk risk för Parkinsons. Så han har tagit upp tävlingsdykning som ett sätt att optimera sina chanser att hålla sig frisk och han har också gett 33 miljoner pund för att finansiera forskning om ett botemedel. Det handlar om att minska oddsen. DNA-kartläggning har kommit till allmänhetens uppmärksamhet efter Angelina Jolies upptäckt att hon bar de gener som allvarligt skulle öka hennes chanser för äggstocks- och bröstcancer. Även om jag tvekade om att göra testet, nu när jag vet att det finns en chans att jag kan tillbringa de sista åren av mitt liv utan den mentala kapacitet jag för närvarande har, det gör mig mycket fast besluten att använda min hjärna medan det fortfarande är i bra nick. Jag tänker inte låta mig oroas för framtiden. Istället kommer jag att lära mig att spela bro och göra kryptiska korsord medan jag fortfarande kan. Som någon vars hus brann ner tidigare i år på grund av låg vintersol som träffar en sminkspegel, vet jag hur slumpmässigt livet kan vara. Även om det finns en del av mig som önskar att jag inte hade klickat på den knappen, nu när jag har, Det finns ingen ursäkt för att inte göra det mesta av varje hälsosam dag kvar till mig.
Daisy Goodwins mormor utvecklade demens i början av 70-talet.
Hon testades för Parkinsons, bröst- och äggstockscancergener.
DNA kartläggning visade att hon har en hög risk att utveckla Alzheimers.