Behovet av att smörja Lionel Messi den största spelaren det någonsin har varit varje gång han har ett bra spel blir ganska tråkig. Messi är ett geni. Varje gång jag ser honom spela live är det ett privilegium. Jag försöker se till att minnena bränns in i mitt medvetande. Han är den typen av spelare som lyfter andan med allt han gör. Han är en ganska underbar målgörare, en trollkarl av en dribblare och en leverantör för andra. Och ja, han var fascinerande mot Manchester City på Nou Camp på onsdag kväll. Sättet han knäppte James Milner, sättet han vände Bacary Sagna innan Joe Hart räddade från honom vid punkt-blank räckvidd, smekde curling bollen till Ivan Rakitic för Barcelona vinnaren. Allt var magiskt. Det är normalt att människor vill tro att det de vittnar om aldrig har matchats förut. "Alla tror att de har den vackraste hustrun hemma," sade Arsene Wenger en gång, och nu tror alla att det aldrig har funnits en fotbollsspelare så vacker som Messi. Lionel Messi visar upp sin magnifika boll kontroll med en djärv muskot av James Milner. Messi gör Bacary Sagna till status som en öppen mun boll-watcher under en annan masterklass. Messi väntar bollen när han inspirerade den katalanska klubben att nå en annan Champions Leauge sista åtta. Messi tvingar sig förbi Aleksandar Kolarov och Fernandinho under Barcelonas kryssning mot staden. Men det som gör mig ledsen över Messis obevekliga kamp är att tanken på att det aldrig har funnits någon som kan matcha honom har blivit en så aggressiv ortodoxi. Varje meningsskiljaktighet möter ohämmat förakt och föraktfull misstro. Det är som om Messi har blivit en gud och tanken på att han kan ha en rival är helgerån. Som fotbollsfan dyrkar jag Messi också, men jag tror inte att han är den bästa som någonsin funnits. Det är för tidigt för det. Han är bara 27 men han har ännu inte uppnått vad många av de andra storslagen i spelet uppnått, antingen för klubb eller land. En grafik på sociala medier nyligen som visade alla skivor Messi hade brutit. La Liga topp målskytt, Barcelona topp målgörare, Champions League topp målgörare. Listan fortsätter. Det är hisnande. Men individuell statistik är inte allt. Idrott handlar i slutändan om att vinna saker. Om du är en stor individuell spelare, det finns ett bredare test av storhet i att inspirera ditt lag att vinna troféer. I diskussionen om fotbollens bästa någonsin är Messi sårbar här. Pele, till exempel, gjorde 1.000 mål i sin karriär. Men testet av hans storhet var att han vann VM tre gånger med Brasilien. Tre gånger över en 12-årig spännvidd. Det kunde ha varit fyra om han inte hade hackats ur 1966 turneringen. Messi har aldrig kunnat lyfta Argentina till en VM-seger som Diego Maradona, en annan rival för den "bästa någonsin", gjorde 1986. Förra året turnering i Brasilien, där Argentina gjorde finalen, Messi producerade några underbara ögonblick men han var inte ens hans lags bästa spelare. Javier Mascherano och Angel di Maria delade den äran. Pele hissas uppe efter att ha vunnit sin tredje VM 1970 med den ojämförliga Brasilien sidan. Diego Maradona lyfte Argentina till sin andra VM i åtta år med sin turné de force i Mexiko. Messi nådde VM-finalen med Argentina men kunde inte ta tag i spelet genom halsen. Messi och Pep Guardiola omfamnar efter att ha vunnit Champions League i Rom mot Manchester United. Messis nitiska mästare påpekar, med viss motivering, att internationell fotboll inte är så prestigefylld eller så viktig som det var för några årtionden sedan. Det ignorerar det faktum att de flesta spelare fortfarande skulle överväga att vinna VM höjdpunkten i sina karriärer. Men det är sant att klubbspelet har ökat i inflytande och spelarnas prioriteringar har förändrats. Messi är också sårbar i detta avseende. Han har spelat för Barcelona, laget nästan allmänt betraktas som den enastående sidan av det senaste årtiondet och ändå, påminn mig, hur många Champions League titlar har han vunnit? Det stämmer. Två. Champions League ses nu som det ultimata testet av en spelares storhet och Messi har bara vunnit det två gånger. Det är fortfarande en fantastisk prestation men det verkar som en anomali för någon som ska vara den bästa någonsin, särskilt när man tänker på andras prestationer. Paolo Maldini vann den fem gånger, Raul vann den tre gånger, Clarence Seedorf vann den fyra gånger med tre olika klubbar. I sin inkarnation som Europacupen, andra stora som Franz Beckenbauer och Johan Cruyff vann den tre gånger. Ferenc Puskas och Alfredo di Stefano, ytterligare två spelare som några gamla fuddiga-duddies tror var det bästa de någonsin sett, vann EM åtta gånger mellan dem. Real Madrids Raymond Kopa (till vänster) håller EM som lagkamrat Alfredo Di Stefano ser på. Johan Cruyff, Barry Hulshoff och Johan Neeskens är i jubelform efter Ajaxs seger 1973 över Juventus. En fräsch Raul aded en matador passerar med en stor spansk flagga efter Real Madrids seger på Hampden. Clarence Seedorf blinkar ett varumärke flin när han firar sin andra Champions League seger med AC Milan. Carlo Ancelottis sida anländer tillbaka i Milano med Paolo Maldini (höger) får sina händer på en femte europeiska Cup. Vi har alla våra egna idéer om vad som utgör skönhet i fotboll och Messi passar alla mina. Men om jag var tvungen att peka ut det vackraste jag har sett i spelet, skulle det vara Brasiliens fjärde mål i 1970 VM-finalen. I synnerhet skulle det vara Peles del i det. Sättet han stoppar bollen från Jairzinho, väntar och sedan slår den in i Carlos Albertos väg. Det var den fantastiska enkelheten i det. Det symboliserade hur en man som också var ett geni var redo att omvandla sig till lagetik. Pele är det bästa för mig men jag kommer inte att hälla förakt på dig om du håller dig till Messi. Kom bara ihåg att på samma sätt engelska fotboll faktiskt existerade innan Premier League, stora spelare befolkade vårt spel långt innan Lionel Messi gick denna jord. Red Bull borde sluta gnälla och bygga en bättre bil. När McLaren vann 15 av de 16 tävlingarna i 1988 Formel One säsongen, minns jag inte Frank Williams bländande om hur orättvist det var. Jag minns inte Williams kräver omedelbar upprättelse när Alain Prost vann den första tävlingen för McLaren på Jacarepaguá i Brasilien. Jag minns inte att Williams sa att eftersom McLaren med Honda motor var så kraftfull, borde den vara hopstubbad på något sätt. Jag minns inte att han krävde att FIA skulle göra något åt det eftersom han inte hade gjort ett så bra jobb som McLaren hade. Den övervägande McLaren laget firar Ayrton Sennas titel 1988 efter en helt dominerande säsong. Williams var alltid lite av en stoisk sådan. Han arbetade oftast på grund av att han inte blev arg, han blev kvitt. Hur föråldrad denna typ av attityd verkar i sporten nu efter Red Bulls häpnadsväckande reaktion på Lewis Hamiltons seger för Mercedes på Australian Grand Prix i Melbourne förra helgen. Vi har blivit vana vid att Premier League chefer kasta sina leksaker ur sina barnvagnar efter ett nederlag, men vad som hände i Australien var verkligen ett spektakulärt utbrott. Red Bull team rektor Christian Horner är en intelligent man men hans förslag att Mercedes med motorn borde "utjämnas" på något sätt gjorde honom få tjänster. Hotet från Red Bull-ägaren Dietrich Mateschitz att han skulle sluta sporten var skrattretande. Detta är ett team, glöm inte, som utövade sitt eget strypgrepp på F1 i fyra år. De vann 13 av 19 tävlingar för två säsonger sedan. Christian Horner (vänster) och Dietrich Mateschitz var inte så steniga när Red Bull vann varje lopp. Nu har de upptäckt att de inte har monopol på att vinna, de vill gå sin väg. Det är patetiskt. Lyckan fluktuerar inom idrotten. Kolla på McLaren Honda nu. Prosts och Ayrton Sennas dagar är ett avlägset minne. Lycka till med Mercedes. De har gjort ett lysande arbete och nu skördar de belöningarna. Lycka till med Hamilton också. F1 har alltid handlat om kampen för att få i den bästa bilen och efter år av att se Sebastian Vettel vinna i Red Bull, nu är det Hamiltons tur. Jag är med Mercedes boss Toto Wolff på den här. De andra borde sluta gnälla och försöka bli bättre. Generellt, det ska vara vad sport handlar om. Rory McIlroy är inför golf nu men sporten i USA har fortfarande lite arbete att göra när det gäller namnigenkänning. När McIlroy och hans grupp gick upp på 18:e fairway på Arnold Palmer Invitational på torsdag eftermiddag, satte tjänstemännen upp hans namn på en tavla på andra sidan det gröna. Rory McIlroy namn skapade förödelse med resultattavla operatörer på Arnold Palmer Invitational. Först stod det "McElroy". Efter några minuter insåg de misstaget. Bokstäverna omorganiserades snabbt tills det stod "McLlroy". De fick det rätt tredje gången och publiken i montern med utsikt över det gröna serenaderade dem med ironiska jubel.
Messi är ett geni. Varje gång jag ser honom spela live är det ett privilegium.
Och ja, han var fascinerande mot Manchester City på Nou Camp.
Men det som gör mig ledsen över Messis obevekliga kamp är att tanken på att det aldrig har funnits någon som kan matcha honom har blivit en så aggressiv ortodoxi.
Det är som om Messi har blivit en gud och tanken att han kan ha en rival är helgerån.
Som fotbollsfan dyrkar jag Messi också, men jag tror inte att han är den bästa som någonsin funnits. Det är för tidigt för det.