(CNN)Kostnaden för college har snabbt ökat under de senaste 30 åren. Studenter idag står inför årliga kostnader, mellan undervisning och boende, som lätt kan överstiga $ 10.000 på en gemensam högskola, $ 18.000 på en offentlig fyraårig högskola (i-staten), och $ 40.000 på en privat fyraårig skola. Det är föga förvånande att dagens studenter ofta tar examen med stora skuldbördor. Mer än två tredjedelar av studenterna tar examen med skulder. Och det genomsnittliga skuldbeloppet är omkring 30 000 dollar. Med tanke på kostnaden för college, studenter och familjer måste veta att de gör en bra investering. Det är därför vi måste gå över till ett system där vi mäter läranderesultat, inte bara tid i ett klassrum som samlar poäng. En högskoleexamen är den enda säkra vägen till medelklasssäkerhet, och eftersom ungdomar och deras föräldrar vet att kostnaden för college och tillgången till lån och annat bistånd har blivit en kraftfull politisk fråga. Men vi har inte tänkt tillräckligt på om elever och deras familjer får valuta för pengarna. Är amerikansk högre utbildning värd priset? Får elever och deras familjer det de betalar för? Det finns gott om bevis för att för många av dem är svaret nej. År 2006 fann en statlig undersökning att nästan 70 procent av de högskoleutbildade inte kunde utföra grundläggande uppgifter som att jämföra motsatta ledargrupper. I en 2011 bok, "Akademiskt Adriv", forskare studerade 2000 studenter vid två dussin universitet under fyra år och fann att 45% av dem visade inga betydande vinster på ett test av kritiskt tänkande, komplexa resonemang, och kommunikation färdigheter efter två år av college. Inte ens i slutet av fyra år hade 36 % av eleverna fått de färdigheterna. Med tanke på bevisen kanske det inte är en överraskning att arbetsgivare inte är imponerade av nyutexaminerade. Arbetsgivare vill ha de färdigheter som den högre utbildningen säger att den ger studenterna: förmågan att kritiskt tänka, kommunicera, arbeta i ett team, skriva effektivt och anpassa sig. Ändå säger bara omkring en fjärdedel av arbetsgivarna att högskolor och universitet gör ett bra jobb när det gäller att förbereda studenter på ett effektivt sätt för utmaningarna i dagens globala ekonomi. En nyligen gjord gallupundersökning visade att endast 11 procent av företagsledarena var helt överens om att högskoleutbildade har de färdigheter som krävs för att lyckas på jobbet. Förutom pengar har dessa utexaminerade tillbringat timmar och timmar i klassrum och tagit prover, men tiden verkar inte ha översatts till lärande. Varför är det så? Kanske är det så enkelt som detta: Vi mäter utbildning i termer av tid, snarare än lärande. En fyraårig examen intygar att du har förvärvat 120 hp. Det är ett oavsiktligt resultat av kredittidssystemet, som skapades av filantropen Andrew Carnegie för mer än 100 år sedan, i syfte att förse kämpande professorer med pensioner. I början av 1900 - talet skapade Carnegie en gratis pensionsfond för 10 miljoner dollar för att hjälpa professorer att gå i pension. Carnegie Foundation for the Advancement of Teaching, som inrättades för att administrera fonden, fastställde att endast "heltids" fakultet skulle kvalificera sig för pensioner, som de definierade som undervisning 12 "kreditenheter", med varje enhet lika med en timme fakultet-student kontakttid per vecka, under en 15-veckors termin. Även om det ursprungligen var ett smalt mått på personalens arbetsbörda, förvandlades kredittimmen snabbt till mycket mer. Carnegie Foundation varnade för att använda kredittimmen som en proxy för studentinlärning, men frestelsen av en lättförståelig och till synes standardiserad åtgärd var för stor för att motstå. Det gjorde det bara mycket lättare att organisera hela högskoleföretaget. Om kredittiderna verkligen återspeglade en standardiserad inlärningsenhet skulle de vara fullt överförbara mellan olika institutioner. En timme i Arizona är en timme i New York. Men högskolorna förkastar rutinmässigt poäng som de tjänat på andra högskolor, vilket tyder på att även om de själva använder kredittid, vet de att de inte är ett tillförlitligt mått på hur mycket elever har lärt sig.  Många elever tror emellertid på att kredittimmen är en standardiserad valuta och antar att studiepoängen kommer att överföras från en skola till nästa. Detta är ett olyckligt och kostsamt antagande, som community college studenter i Louisiana kommer att berätta för dig. Fram till nyligen förlorade Louisiana studenter med en associerad examen vanligtvis mellan 21 och 24 högskolepoäng när de flyttade till en fyraårig statlig skola. Det är ett år av tid och pengar som gått förlorade. Med tanke på att nästan 60 procent av eleverna i Förenta staterna går på två eller flera högskolor, har icke-överföring av krediter enorma kostnader, inte bara för individer, utan också för den federala regeringen och stater som finansierar denna dubbla klassrumstid. Om den högre utbildningen inte litar på sina egna meriter, varför skulle någon annan göra det? Och Louisiana studenter är inte ensamma; överföra studenter över hela landet förlorar poäng, vilket förlänger deras tid att få en examen. Så vi har två problem: Studenter som har tjänat poäng - till stor kostnad i tid och pengar - kan inte använda eller överföra dem. Andra som har samlat på sig dyra krediter har inte lärt sig mycket. Och sedan finns det en tredje dimension: Miljontals människor som har lärt sig en hel del har ingen "kredit" eftersom de lärde sig det på fel plats - det vill säga, inte på ett "kollegium". Någon som har tillbringat de senaste 10 åren med att arbeta som sjuksköterskas hjälp på ett sjukhus som beslutar sig för att få en sjuksköterskeexamen måste börja om från grunden, ta introduktionskurser han förmodligen skulle kunna undervisa, eftersom högskolor behandlar dem utan poäng som tomma skiffer. Anställda på ett bioteknikföretag med ett högkvalitativt utbildningsprogram på arbetsplatsen kan lära sig mer än någon i ett tvåårigt collegevetenskapligt program, men om inte denna utbildning är knuten till en ackrediterad institution för högre lärande, kommer lärandet inte "räkna". För de miljontals vuxna arbetstagare som vill omskola sig och omskola sig är fokus på tid snarare än lärande, särskilt när det är ont om tid mellan familj och arbete, ett skrämmande förslag. Statliga och federala regeringar bidrar till problemet, eftersom de lägger hundratals miljarder på högre utbildning varje år, men det mesta är för avtjänad tid, i form av kredittimmar, i stället för att lära sig. Vi måste sluta räkna tid och börja räkna lärande. Hur kan det se ut? Vi behöver inte undra; en del skolor experimenterar med att mäta lärande snarare än tid – några i årtionden. Ett relativt nytt program är Southern New Hampshire University's College for America, eller CfA, en online "kompetensbaserad" Associate of Arts examen som syftar till att arbeta vuxna. Programmet har inga kurser, inga kredittimmar och inga betyg. Skolan har brutit ner vad studenter med examen från CfA bör veta och kunna göra, vad den kallar kompetens. CfA hade ett nära samarbete med arbetsgivarna för att identifiera de kompetenser som arbetsgivarna letade efter, som kommunikation, kritiskt tänkande och lagarbete. Därefter utformade fakulteten verkliga uppgifter och projekt för att avgöra om studenterna hade bemästrat varje kompetens. CfA har inte några krav på sittplatstid, till skillnad från vid kredittidskurser. Studenter kan gå igenom programmet så snabbt som de kan visa att de behärskar kompetenserna. Någon som arbetade på en PR-byrå kan snudda igenom kommunikationskompetensen och lägga mer tid på mattekompetensen. Och ju snabbare eleverna kan göra framsteg, desto mindre kommer de i slutändan att betala. Eleverna betalar 1250 dollar för allt de kan lära sig på sex månader. Detta innebär att de kan spendera sin dyrbara tid och pengar att lära sig vad de inte redan vet, snarare än att slösa bort det på vad de redan gör. Studenter på CfA kan vara säkra på att deras tid och pengar används väl och i slutändan kommer de att ha en mycket tydlig bild av vad de vet och kan göra. CfA är inte den enda som erbjuder detta till studenter, inte heller den enda modellen. Hundratals skolor, från Antiokia till University of Michigan till Purdue University, är ute efter att erbjuda kompetensbaserade certifikat, medarbetare, och baccalaureate examensprogram.  Hur kan universiteten hålla sig ekonomiskt flytande med så låg undervisning? I många fall är svaret förvånansvärt enkelt – och tyvärr inte vanligt inom högre utbildning – genom att fokusera på vad eleverna behöver för att, vänta på det, lära sig. Fina bekvämligheter, bra fotbollslag och spretiga college campus kan väcka uppmärksamhet, men de har lite till ingenting att göra med studentinlärning. Vissa kompetensbaserade program fokuserar inte på forskning -- fakulteten anlitas för specifik expertis, som läroplansdesign, engelsk litteratur eller rådgivning. Andra program använder teknik och dataanalys för att hjälpa studenter och lärare att förstå var studenterna mår bra och var de kämpar. Detta möjliggör mer målinriktad, personlig support från fakulteten. Det finns dock en nackdel för studenter: Självgående kompetensbaserade program passar inte in prydligt med den historiskt tidsbaserade kredittimmen, vilket gör det svårt för studenter i dessa typer av program att få statligt och federalt stöd. Utan tillgång till dessa dollar, kommer programmen att förbli engångsföreteelser och otillgängliga för de flesta amerikaner som skulle kunna använda dem. Först nyligen har den federala regeringen erkänt den roll den kan spela för att uppmuntra övergången från sätestid till lärande genom att omdirigera en del av sin nästan 150 miljarder-plus budget ekonomiskt stöd. Det amerikanska utbildningsdepartementet uppmuntrar innovation av högskolor som vill experimentera med alternativ till kredittimmen, och det finns ett starkt tvåpartisiskt intresse i både huset och senaten för att utforska innovativa sätt att betala för lärande, snarare än tid. När den högre utbildningen blir allt mer nödvändig och dyr, är det en lyx att mäta tid snarare än att lära som studenter, skattebetalare och nationen inte längre har råd med. Att betala för vad eleverna lär sig och kan göra, snarare än hur eller var de tillbringade sin tid, skulle gå långt mot att förse elever och nationen med desperat behövliga, högkvalitativa examina och meriter.
Är amerikansk högre utbildning värd priset? Får elever och deras familjer det de betalar för?
Amy Laitinen: Det stora problemet är att vi mäter utbildning i tid snarare än lärande.