(CNN)Denna helg markerade den officiella öppningen av "Fish in the Dark", Broadway debuten av Larry David av "Seinfeld" och "Curb Your Enthusiasm" berömmelse. Naturligtvis betyder de udda sammankomsterna i levande teater att "Fish" inte var helt färsk-till-bordet på sin premiär: Det har spelat i flera veckor nu för att utsålda förhandstittare, att bygga surr och stryk ut produktion kinks. Och utsåld betyder verkligen utsåld: Showen har förstört box office skivor för vintage Cort Theatre och kan ändå sätta nya för en icke-musikal trots sin begränsade kör. Det beror på att David har en stor inbyggd publik för sitt unika varumärke av humor, som "Curb" fans vet att vara lika slipande som havssalt och lika sträng som citron, obeveklig i ansiktet på sociala finiteter, episk förödmjukelse eller till och med vanlig mänsklig anständighet. Det är polariserande, och polerna är ganska tydligt dragna: I stort sett tenderar fans av Davids arbete att högljutt förkunna att så länge missbruk besprutas paripassu -- t.ex. proportionellt i alla riktningar -- ingen bör ta illa upp. De icke-fans brukar svara att denna typ av komedi vilar på ett antagande som definieras av en annan vanlig latinsk fras, ceteris paribus -- t.ex. "alla andra saker är lika." Och alla andra saker är aldrig lika i vår värld, per definition. När en grupp rika vita protagonister i en nästan uteslutande vit "New York" beter sig dåligt mot en handfull tecknade parodier av arbetarklass etniska nobodys (en ganska rättvis synopsis av många "Seinfeld" avsnitt), är det roligt om du tillhör den tidigare kategorin. Det är mycket mindre så när du tillhör det senare. Så det är inte helt förvånande att några av de viskade tidiga bekymmer med "Fish" relaterade till karaktären Fabiana, puertorican jungfru av den avlidne patriarken av Davids fiktiva familj, Drexels. Fabiana, som spelas av Rosie Perez, och hennes son Diego spelar en central roll i showen, som äger rum i omedelbar kölvatten (er, shiva?) om den äldre Drexels bortgång; utan att förstöra tomten, räcker det att säga att den hänger på en trappa upp-nedför trappan romantiska upptåg och deras oundvikliga konsekvenser. Och ja, vissa recensenter använder "R" -ordet för att kalla ut avbildningen av Fabiana, eye-rolling över YASHDASM (Yet another Stereotypic Hispanic Inhemska och Single Mamma) vars komiska funktion är till stor del att misstolka ord och göra kulturella snubblar som att föra cuchifritos till en judisk minnesgudstjänst. Men samtalet om ras och representation är inte, och bör inte vara, absolutist baserat på innehåll; sammanhang är lika viktigt -- kanske mer så. Vilken är maktbalansen mellan författaren, skådespelarna och den tilltänkta publiken? Är en föreställnings tvivelaktiga aspekter rasligt exceptionella? Bidrar rollen till den etniska identiteten hos karaktärerna och artisterna på ett sätt som hindrar dem från att ses som mer än bara hudfärgen och accenten i deras tal? Och slutligen, är det fordon där det äger rum innovativa, ögonöppnande, horisontexpanderande, eller minskar, förtrycker och begränsar det? När "Fish" höll på att avsluta sin förhandsvisningsrunda, utbröt ett teater-världsdrama av en annan färg i närheten. National Asian Artists Project, ett ideellt teaterföretag som producerar verk från den traditionella Broadway kanon med all-asiatiska kast, hade meddelat sin nästa produktion skulle vara en stor budget, Asian American anpassning av Jerome Kern och Oscar Hammerstein II: s "Show Boat", att utvecklas och regisseras av Broadway wunderkind Tommy Tune. Problemet, som asiatisk amerikansk skådespelare och bloggare Erin Quill omedelbart ropade ut, är att till skillnad från NAAP tidigare projekt, som har inkluderat visar som "Oliver!" och "Carousel", "Show Boat" ligger i Deep South, bland arbetare och artister som arbetar på och om Cotton Blossom, en paddelbåt teater erbjuder underhållning för publiken upp och ner Mississippi. "Denna show... handlar om de stora rasskillnaderna inom Deep South -- klyftor som är, utan tvekan, svarta och vita", skrev Quill. "[Asians] var inte 'toting den pråmen' eller 'lyfta balen'. Asiatiska amerikaner återhämtade sig inte från att bli sletna från sitt hemland och bundna i kedjor på grund av hudfärgen. Det är inte "vår" historia att berätta." NAAP:s och andra teatraliska företags grundläggande uppgift att producera mot typ är tvåfaldig: De försöker visa upp förbisedda talanger och utmana raskonventionerna i den passande kallade "Great White Way", vilket stör uppfattningen att fenotypiska referenspunkter är nödvändiga för att en artist trovärdigt ska kunna beskriva en roll. I det senare sammanhanget är de övningar utformade för att belysa den grundläggande magin i levande teater: Dess makt att få publiken att avbryta misstro. NAAP's all-Asian "Show Boat" verkar inte vara mycket annorlunda från den offentliga teaterns nuvarande produktion av "Hamilton", med en multiracial uppsättning amerikanska grundande fäder - inklusive Puerto Rican författare och kompositör Lin-Manuel Miranda som den titular Hamilton och African American skådespelare Leslie Odom Jr. som hans rival, Aaron Burr. Och ändå finns det en grundläggande skillnad. Att ha skådespelare av färgspel karaktärer skrivna för vita skådespelare, som är gjutna i 79% av alla Broadway roller (som kontrast, asiatiska amerikaner och latinamerikaner är gjutna i bara 3% vardera och afroamerikaner i 14%), är en handling av störande trots. Att ha skådespelare av färgspel karaktärer skrivna för andra aktörer av färg är blandande solstolar på Titanic som bäst och i värsta fall, ett kategoriskt dåligt tänkt recept på okänslighet. Kan NAAP ha klarat spektaklet av asiatiska artister som talar i sydlig svart dialekt, utföra en komplott som är helt beroende av svart historia? Kan en asiatisk Steve ha skurit en asiatisk Julies hand, sugit hennes blod, sedan förklarat trotsigt för en asiatisk sheriff att om Julie var en "mulatto", så var han, eftersom han nu hade "svart blod" i sig? Efter en omtvistad stadshus, där många andra artister av varierad ras och bakgrund uttryckte sina starka tvivel, den asiatiska amerikanska teatergemenskapen, och slutligen även NAAP, beslutade att det inte kunde. Sammanhanget av showen, och det laddade klimatet som den skulle komma in i, skulle göra dess innehåll omöjligt att svälja. NAAP ställde in produktionen. Kostnaderna för avbokningen är inte kända, men de är uppenbarligen inte obetydliga. Men vad, som kontrast, av "Fish"? Verkligheten är att Fabiana (framställt av Rosie Perez mer eller mindre som Rosie Perez) inte sticker ut som offensiv när man jämför med resten av pjäsens karaktärer; för den delen finns det inget inneboende latinskt om rollen, som, om showen hade en obegränsad kör, lätt kunde omarbetas som asiatiska, svarta eller vita, förlora mycket lite i processen. Däremot passar nästan alla andra av skådespelarna välbekanta komediska porträtt av judiska familjemedlemmar -- mest intensivt så, den neurotiska huvudpersonen Norman (uppfattad av Larry David själv mer eller mindre som Larry David). Sanningen är att om icke-judar skulle sätta på en produktion av "Fish in the Dark" så skulle det vara svårt att inte uppleva den som antisemitisk. Dessa är de nya och fascinerande utmaningar som popkulturen presenterar i vår era av växande mångfald, och de kommer snabbt och rasande från alla håll. Intressanta tider och säkert att få mer intressant fortfarande.
Larry David pjäs öppnas på Broadway, möter viss kritik över en spansk karaktär.
Jeff Yang: En asiatisk amerikansk grupp ställer in iscensättningen av "Showboat"