Samantha Cameron och hennes två äldre barn, Nancy, 11, och Elwen, 9, var i galleriet precis bredvid mig för PMQs – och de valde en bälten. "Det kommer att bli en hel del skrikande", hörde jag fru Cameron varna ungdomarna när kammaren samlades under oss. Det fanns det verkligen. Detta var parlamentets sista PMQ. För antingen Dave eller Ed var det här den sista Hurrah vid avsändningslådan. När premiärministern slog sig ner tittade han upp och fick syn på sina barn. En enorm stråle tände hans ansikte och han blinkade mot dem. Men när han läste sitt vanliga öppningstal om att ha "ytterligare sådana möten idag" sköt han talaren ett ohyggligt litet leende och erkände tydligt att den dyrbara ordformeln – som användes av premiärer i årtionden – aldrig mer skulle falla från hans läppar. Rulla ner för video. Miliband blev upprörd efter att Cameron gladeligen uteslöt en momshöjning under PMQ:erna. Efter den tillfälliga wobble, Mr Cameron fortsatte att göra med Ed Miliband vad din genomsnittliga matberedare kommer att göra med en massa browning bananer. Dags för Magimix! Miliband verkade vara säker på att han hade den zinger par excellence med vilken han kunde upphäva sin stora rival. Arbetarledaren stod vid bordet, fötterna planterades vida, en överlägsen ryck på hans läppar när han lutade sig in i mikrofonen. Efter ett drollery om Camerons "pensionsplaner" (den där TV-intervjun som har så upphetsade statsministerns mer korsspelskritiker), utmanade Ed Mil" statsministern att ge ett rakt svar på en rak fråga. "Kommer han nu att utesluta en höjning av mervärdesskatten?" frågade Miliband. Herr Cameron: "Ja." Hoppsan! Det var inte meningen. Miliband hade väntat sig att statsministern skulle ge ett förvirrande svar. Hans ställning var beroende av det. Ögonbrynet hade höjts på ett tveksamt sätt när han ställde frågan. Hans ton hade varit sarkastisk. Han visste – bara visste – att Cameron inte skulle kunna ge ett rakt svar. Istället hade det låga svinet hostat upp ett fruktansvärt direkt, obestridligt, begripligt "ja". Vilket snuskigt trick. Orättvist, domaren! Milibands team hade tillbringat timmar med att bötfälla uppföljande anfallslinjer. De hade planerat att anklaga Tories för att inte vara tydliga med sina momsplaner. Nu hade så-och-så Cameron gått och uteslutit någon sådan uppgång. Förbannade Tories. Man kan inte lita på att de gör något. Från min abborre kunde jag inte se Milibands ögon, utan en kollega som tittade på honom rapporterade att de kretsade som ett par frukt-maskin-diamanter vars hävstång just hade fått ett stort ryck. Hans kinder sögs in, liksom gardinerna i Dorothys sovrum när tornadon slår till i Trollkarlen från Oz. Hela huset överraskades av samma sak. Det var en inledande tystnad, som kanske händer omedelbart efter en bomb explosion innan billarm börjar ringa. Hade ett av Labours huvudteman för det allmänna valet just utplånats? Det såg hemskt ut så där. Labour parlamentsledamöter satt steniga som Tory parlamentsledamöter rytande av skratt när David Cameron uteslöt en momshöjning. Milibands stordator gick in i en katastrofal systemfrysning. Han lät som om han precis hade svalt en Rubiks kub hela. 'Låt mig säga till honom, låt mig säga till honom, låt mig säga till honom,' han babblade och glodde efter luft. Då, med desperation: "Ingen kommer att tro honom! Ingen kommer att tro honom! " Detta hämtade skratt från regeringens bänkar, fruktansvärd tystnad från Labour. Lucy Powell, Labour valsupremo, satt bredvid Mr Miliband. Hon gjorde en sån där gravstensgrin de gör i Tom & Jerry-tecknad film innan alla tänder försvinner. Cameron kapitaliserade sig på bakhållet (vilket man hör kan ha arrangerats med George Osborne). Han uttalade sig om arbetsförvirring och frågade Miliband om han ville återgälda detta genom att utesluta en höjning av arbetsskatten på de nationella försäkringarna. Stygga. När allt kommer omkring är PMS tänkt att handla om frågor till premiärministern, inte från honom. Talare Bercow lät det passera och Mr Miliband flailed. Han erbjöd inget sådant löfte om en nationell försäkring, vilket gjorde det möjligt för David Cameron att klämma sig fast vid ögonblicket genom att anklaga Labour för ett "jobbskattebombskal". Först senare på eftermiddagen förnekade en något panikslagen Labour-befälhavare att den kommer att höja den nationella försäkringsskatten. Vid det laget hade ögonblicket till stor del passerat. Mr Cameron verkade njuta av sin tid på Despatch Box, med fru Samantha och barn Nancy och Elwen tittar på från åhörarläktaren. Regeringens bänkar var högljudda, rasande tumult. Sir Bob Russell (Lib Dem, Colchester) rullade upp sina byxben för att förråda två fasansfullt gula strumpor (han hade också en gul väst). Keith Simpson (Con, Broadlands) vinkade en stor florid mouchoir. Förutom mig flinade Nancy och Elwen enormt och Nancy knöt ihop sin näve och slog i luften med ett "ja!". Är hon 11 år? Krossgryn. Vid 30 kommer hon förmodligen driva ett multinationellt företag. Eller landet. Bakom Camerons familjefest satt ytterligare en känd besökare: Geoffrey Boycott, cricketkommentator och Yorkshireman. Boycs höll sitt råd men om han hade erbjudit kommentarslåda analys av sessionen en rädsla han kan ha talat om Milibands stomps är upprotad. Detta var en omfattande klappring av ett desorienterad, dazed Miliband. Det var en hög hastighet som lämnade labourledaren en ledsen, smoothiefied flodge på golvet. Spelet är igång.
Samantha Cameron och hennes två äldre barn tittade på under PMQs.
De fortsatte att träffa sin far, premiärministern, fånga Ed Miliband.
Labourledaren blev upprörd efter att Cameron uteslöt en momshöjning.
Hans flämtande reaktion orsakade skratt bland Tory backbencherna.