För ett par veckor sedan, efter Chelseas eldiga 1-0 seger över Everton, Twitters support team tog snabba och beslutsamma åtgärder över en rad djupt obehagliga tweets. Den 10 februari 2015 skrev en användare: "Jag hoppas att du blir skjuten som svar på en artikel som jag hade skrivit om Branislav Ivanovic och som svar på Evertons reaktion på James McCarthy. Samma dag skickade en Arsenal supporter meddelandet "döda dig själv", utan att ens hänvisa till något jag skrivit om klubben. Det var inte alls en unik upplevelse. Branislav Ivanovic fick grepp om James McCarthy i arg utbyte under Chelseas seger över Everton... Händelsen, en stor flashpoint i spelet på Stamford Bridge förra månaden, täcktes av reportrar... och vid den tidpunkten Twitter-användare tog det som sin inbjudan att gå med i partiet. Klicka HÄR för att följa Neil Ashton på Twitter. Det var värre, mycket värre, men publicera de deprimerande detaljer, som skulle föra en familjemedlem till mig in i den offentliga domänen, skulle vara en kränkning av privatlivet - och de konton som är inblandade, tillsammans med många andra den veckan, var avstängda för brott mot Twitters regler. Motivationen bakom detta stycke är eftersom Daily Mails chef för idrott verkligen togs tillbaka av skalan och rent gift av de attacker som kan äga rum på detta forum. Detta är livet för en fotbollsreporter 2015, vakna upp till urskillningslösa meddelanden varje morgon på samma tillfälliga sätt du kolla telefonen för sms. Sociala medier bör vara en teater för sund debatt, en chans att kraftfullt slå runt några idéer eller åsikter om en sport som många av oss har ägnat våra liv åt. Tyvärr Twitter har blivit elefanten i rummet, det ämne vi är ovilliga att diskutera på djupet eftersom ett erkännande att mediet kan vara psykologiskt beskatta uppfattas som en svaghet. Tuffa upp, växa en del, och alla andra saker människor säger när de inte kan acceptera att dessa är allvarliga frågor att ta itu med. De erfarenheter som beskrivs ovan är inte på något sätt nya: på natten lördagen den 11 december 2010 var det omöjligt att övervaka antalet människor som hotade mitt liv när Carlos Tevez på begäran om överföring rapporterades. Ett stycke om Carlos Tevez, bild här olycklig över att ersättas av Roberto Mancini i december 2010, precis innan hans begäran om överföring, inte gick ner alltför bra med vissa människor ute i cyberrymden. Tevez är mycket gladare nu på Juventus... Twitter kan fortfarande vara lika hemskt och argt en plats dock. Det finns människor som kommer att berätta för dig att detta är en del av spelet, att dessa attacker är bara Twitter troll som gömmer sig bakom anonymiteten av ett tangentbord i ett sovrum vid sina föräldrars hus. Om det är sant, betyder det inte att vi måste acceptera det heller. För många har vi det bästa jobbet i världen, roaming landet för att titta på de största matcherna i Barclays Premier League och på väg utomlands för Champions League, eller med landslaget på VM. Detta är barndomsdrömmen, en personlig besatthet efter att i en mycket, mycket tidig ålder inse att en karriär som spelar sport professionellt skulle vara bortom allt tvivel. Twitter är ett modernt fenomen, en björn grop för fotbolls reportrar som korsar en mycket fin linje när de skriver om några av de mest uppmärksammade frågorna i spelet. Neil under en intervju med Adel Taarabt förra året när QPR-spelaren svarade på kommentarer från då-manager Harry Redknapp. Taarabt svarade på påståenden om att han var överviktig. Neil är upp för sport nyheter reporter av året på British Sports Journalism Awards denna månad - en utmärkelse han vann under sin tid på News of the World (ovan med lång tid Daily Mirror man John Jackson) Många kommer att hävda att journalister, med de obestridliga privilegier vi åtnjuter ibland, är rättvist spel. Andra kommer att ha liknande erfarenheter och många - beundransvärt, som det händer - sätta ner det till en risk för jobbet. Godhet vet att vi ger tillräckligt med klibb till klubbar och chefer över de beslut de fattar och det kommer att finnas människor som hävdar att vi bör lära oss att ta vår medicin. Missbruket är dock ren cyanid. Tyvärr påverkar det också dialogen, med förnuftiga tweets ofta förlorade i en lavin av gift om du råkar skriva något även på distans kontroversiellt om ett lag, en spelare eller manager. Fel tas på, med reportrar kallas till konto på ett sätt som aldrig var möjligt förrän Jack Dorsey och Co drömde upp Twitter 2006. Det är bra att sparra, med människor som @cfcaway, @terrencethecat eller @wisepoyet ofta drar upp mig på bitar som har skrivits om gå-på på Chelsea. De går aldrig för långt, men de har en åsikt och kan ibland visa humor. De tycker om utbyten. Jack Dorsey, avbildad i oktober förra året, är en av grundarna av Twitter. Detta är verkligen en miljö som vi bör uppmuntra, att ta ansvar och utbyta budskap om ämnen i en atmosfär som inte är berusad av galla, missbruk, hot eller hot. Det känns naivt att skriva det, särskilt när man lär sig om erfarenheterna från Gaelic Athletic Association-domaren Patrick Nelis 2013. Han försökte begå självmord efter att ha bombarderats med bland annat övergrepp som "Fet, röd hamster" på sociala medier. Vad sorgligt att det blev så. Det är inte konstigt att Twitters verkställande direktör Dick Costolo berättade för företagets personal, i ett läckt e-post i mitten av februari, att det var dags att klämma ner på föroreningarna i detta sociala forum. "Vi suger på att hantera övergrepp och troll på plattformen och vi har sugit på det i flera år, han berättade för anställda. (Från vänster) Dorsey, på New York Stock Exchange 2013 med grundare Biz Stone, Evan Williams och verkställande direktör Dick Costolo, som beskrev behovet av att hitta ett sätt att bli av med föroreningarna på Twitter. "Det är ingen hemlighet och resten av världen talar om det varje dag. Vi förlorar kärnanvändare efter kärnanvändare genom att inte ta itu med enkla trolling frågor som de står inför varje dag. på dagarna efter Costolos memorandum läcktes till media, började företaget vidta åtgärder på de användare som nämns ovan, tillsammans med massor av andra som var kränkande eller trakasserande människor. När de stängde av kontot för en, återvände han under en annan skepnad på måndag kväll för att varna för att jag inte längre var säker. Sådana människor måste utbildas. Detta är en möjlighet för Twitter att utvecklas, för att klargöra att detta anmärkningsvärda koncept ska användas på ett sätt som är socialt acceptabelt. Frågan om trolling, som vi vet, är inte begränsad till idrott. I september 2013 medgav Met polisen att de var maktlösa ibland för att utreda och åtala Twitter troll för deras jakt på olika offentliga personer. Framstegen är långsamma, men Twitter har avbrutit konton för dem som hotar med fysiskt våld och har mejlat andra för att påminna dem om att det finns en beteendepolitik. Avsikterna är hedervärda och ögonblicket har kommit för att ett system med bästa praxis ska följas av dess 288 miljoner användare. Utan den kommer minoriteten att fortsätta att förvränga erfarenheten för den godmodiga majoriteten.
Twitter-användare är snabba att kritisera reportrar för deras reaktion på matcher.
Budskapen kan vara hotande och involvera familjemedlemmar.
Sociala medier bör vara en teater för en sund debatt och för att uttrycka sin åsikt.
Många kommer att hävda att journalister, med de privilegier vi åtnjuter, är rättvist spel.