(CNN) För dem som hoppades att det kommande presidentvalet skulle inledas i början av en ny, mer inspirerande politik har den senaste veckan varit djupt nedslående. I två viktiga ögonblick har ledare från båda sidor av gången agerat som Bourbons av Frankrike, som berömda minns ingenting och glömde ingenting från strider av deras förflutna. Det första och betydligt viktigare ögonblicket var att republikanska senatorer sände detta brev till den iranska regimen. Det andra, och kanske viktigare politiskt talande ögonblicket, var Hillary Clintons hantering av sina e-postmeddelanden. De två fallen är märkligt relaterade. I båda fallen började rektorerna med legitima bekymmer men har till slut förvärrat situationen. I båda fallen har rektorerna också skapat splittrande frågor som kommer att fördjupa polariseringen genom kampanjen och förmodligen in i nästa ordförandeskap. Båda har minskat chanserna att bryta sig ut ur dagens fula politik. Republikanerna i kongressen har anledning att pressa hårt med sina åsikter när förhandlingarna med Iran går in i hemsträckan. De, liksom många andra - inklusive ett stort antal demokrater, den nuvarande israeliska regeringen, och vänliga arabiska nationer - fruktar att Obamas regering kommer att skära en svag, läckande affär som kommer att tillåta Iran att komma farligt nära kärnvapen. Lika viktigt är det att republikanerna med rätta tror att president Barack Obama, när han förhandlar, har försökt ställa kongressen i sidan i allmänhet och dem i synnerhet. Vem kan klandra dem för att de hävdar att om presidenten insisterar på något avtal behöver endast verkställande godkännande - inte godkännande av kongressen - då ska nästa verkställande direktör inte vara rättsligt bunden av dess bestämmelser? Deras grundläggande bekymmer var inte orimliga. Om de alltså hade skickat exakt samma brev till presidenten, skulle de ha väckt uppståndelse, men de skulle ha betraktats som inom politikens och statsmaktens normer. Istället gjorde de misstaget -- en ond sådan -- att skicka det till Irans terroristledare, vilket gav ett tydligt intryck av att de var ute efter att sabotera både avtalet och presidenten. Vi har fått avfälliga kongressmedlemmar att försöka störa presidentförhandlingar tidigare. -- men aldrig 47 medlemmar av USA:s senat kastar en handgranat i känsliga, liv-eller-dödsförhandlingar som förs av sju stora nationer och leds av USA. Ayatollah Khamenei klargjorde den här veckan att han kan använda det republikanska brevet som förevändning för att avvisa ett avtal. Vart ska vi då ta vägen? Kommer samtalen att kollapsa? Kommer en iranier att rusa mot bomben och sätta igång en kärnvapenkapplöpning, med början i Saudiarabien, som redan vidtar preliminära åtgärder? Kommer då Förenta staterna att tvingas att använda militärt våld mot Iran? Vem vet säkert? Vad vi vet är att Iran nu nästan säkert kommer att bli en central fråga i 2016 års presidentkampanj och att den republikanska kandidaten kommer att utsättas för obevekliga påtryckningar från rätten att anta en hård, obeveklig linje. Man kan bara föreställa sig ett antal GOP-kandidater som lovar att om de väljs kommer de att avskaffa Obamacare på dag 1 och ett iranskt avtal på dag 2. Detta är knappast ett sätt att återställa en stabil, tvåpartipolitisk utrikespolitik, som vi så väl behöver. Och varför har republikanerna så snart glömt den skada som väljarna åsamkat den siste presidenten var för hård och vårdslös? På andra sidan av gången, Hillary Clinton hade helt legitima farhågor om säkerheten för e-post hon kunde skicka som utrikesminister. Som en som tillbringade ett och ett halvt år på Clinton Vita huset och utrikesdepartementet, kunde jag se med egna ögon hur de - mer än någon president sedan Nixon - jagades av fiender och reportrar som försökte avslöja hemligheter för att orsaka problem eller vinna ett pris. Det är inte så konstigt att båda Clintons fortfarande har ärrvävnad. Hillary Clintons misstag började inte med att skapa ett e-postskyddssystem. Nej, de började när hon och hennes team misslyckades med att samordna med utrikesdepartementets system och registrera alla officiella utbyten inom regeringssystemet på en snabb, lufttät basis. Det bröt inte mot lagen. Men det ledde till avsky för regeringsförfaranden och, när det avslöjades, naturligt gav upphov till misstankar om vad hon kunde dölja. Under presskonferensen utförde hon sitt uppenbara uppdrag: hon började skära av benen på storyn. I huvudsak sa hon att hälften av hennes e-post (de officiella) nu är säkert hos utrikesdepartementet och, på hennes begäran, gradvis kommer att offentliggöras. Den andra halvan (vem vet vad som finns där inne?) har raderats och hon behåller servern. I själva verket, säger hon, de är borta... och borta för alltid, bortom kongressens stämningar, FOIA önskemål, och även hackare. Vilka nya uppenbarelser kan pressen nu förfölja? Inte många. Och hur kan republikanerna slå henne i förhör utan att se ut som mobbare? Svårt att göra. Kort sagt, berättelsen kan snart dö. Du måste bara lita på mig, säger hon. Snällt. Men just det faktum att istället för att bjuda in en neutral, betrodd part som Lee Hamilton att granska alla e-postmeddelanden, valde hon att klippa av historien genom att förstöra bevisen kommer med ett pris: hon har nyligen förnyat allmänhetens tvivel om huruvida hon spelar rakt eller genom sina egna regler. Lojala demokrater kommer att fortsätta att satsa sin tro på henne, men för många andra lämnar kontroversen en kvardröjande känsla av oro. Och polariseringen fördjupas. Hon skulle alltid möta en tuff kampanj, men nu börjar hon med moln som redan samlats. Mer till saken, de kommer att dölja hennes mycket verkliga styrkor som en ledare. Runt om i världen ser många kvinnor på henne med uppriktig beundran från hennes år av att främja deras egenmakt. Och hon har också ett starkt argument för att få henne och hennes man att veta något om skapandet av arbetstillfällen: 22,9 miljoner skapades under de åtta Clinton åren, mer än under något annat ordförandeskap sedan andra världskriget (Reagan var tvåa på 16,1 miljoner; det har funnits omkring 6,4 miljoner under de första sex Obama åren.). Kort sagt, hon har det sämre än hon var innan denna kontrovers bröt ut -- och det är amerikansk politik med. Bill Clinton gillar att säga att politik alltid handlar om morgondagen -- och han har rätt. Men kandidaterna måste också komma ihåg och lära av gårdagen. Efter denna förra vecka kan de börja med att läsa en underbar bok av historikern Barbara Tuchman publicerad för ungefär 30 år sedan: "March of Folly: From Troy to Vietnam." Där hävdar hon att ledare ofta börjar försöka göra det rätta men tar en fel väg, envist hålla fast vid det trots alla bevis och så småningom vrak. Tuchman kallar deras vägran att lära sig av erfarenhet för "wooden-headness". Vi har sett för mycket trä-hövlighet de senaste dagarna.
David Gergen: Iran nästan säkert att bli stort nummer i 2016 kampanj.
Clintons misstag började inte med att skapa e-postskyddssystem, säger han.