Min man Tony är svårt sjuk och jag sitter vid hans sjukhussäng. Han har varit sjuk i veckor och i ett skede fick jag veta att han skulle dö. Han är nu ur koma och inte längre, tack och lov, en av de tio sjukaste människorna på det stora lärarsjukhuset. Men ändå vet ingen vad som är fel med honom. Han har flyttats från intensivvårdsavdelningen till ett litet rum när plötsligt en konsult kommer ner. Sarah Foot säger att medan hennes sjuke man Tony på sjukhus en konsult med fientligt kroppsspråk kom in och började prata ner till dem som hon gav diagnosen. Hon störtar in genom dörren, följt av ett halvt dussin av sina juniorer, som samlas runt sängen och väntar på att hon ska tala. Ingen tvivlar på vem som bestämmer. Hon talar inte på oss, utan ner till oss, som någon reinkarnation av den monstruösa Sir Lancelot Spratt (spelad av James Robertson Justice) från Doctor In The House filmer. Men det här är inte roligt. Tony har legat på sjukhus i mer än en månad, men hur eller varför han blev sjuk så plötsligt ingen egentligen vet. Ena minuten undrade jag om han bara hade mansinfluensa; i nästa var han förvirrad med feber och fruktansvärda magsmärtor, och rusade till sjukhus i en ambulans. Bara 48 timmar senare var han i en läkemedelsinducerad koma med sepsis, ett livshotande tillstånd som utlöstes av en infektion, hans organ stängde ner en efter en. När han erkändes, hans symtom föreslog pankreatit - där bukspottkörteln blir inflammerad. Jag vill veta om läkarna är visare om vad som fick hans kropp att falla fritt. Sarah följde Tony när han rusade till sjukhus i en ambulans, och kort därefter var i en droginducerad koma med sepsis. Så när jag tittar upp mot ansiktet frågar jag: "Var det pankreatit som startade detta?" Jag sitter kvar, för om jag står upp kommer Tony - som inte kan tala för sig själv eftersom han har ett rör i sin luftstrupe - att känna sig ännu mer hjälplös. "Ja", förklarar konsulten högmodigt, "han uppvisade liknande symptom." "Men var det faktiskt pankreatit?" Hon upprepar sig otåligt: "Ja, han hade liknande symptom." Hennes fientliga kroppsspråk säger åt mig att hålla tyst och veta min plats. Jag försöker igen, men ändå svarar hon som en politiker och upprepar samma refräng. Sedan blandar hon ihop sina anteckningar och säger att en annan konsult kommer för att diskutera en njurtumör som dök upp på en skanning. Den här nyheten ligger på mitt bord. Ingen nämnde en tumör. Ja, det gjorde de. Nej, det gjorde de inte. Ja, det gjorde de. För ett ögonblick är vi på panto territorium med någon vars liv hänger på en tråd som ligger skräckslagen mellan oss. Sen blåser hon av. Jag slits mellan att gråta och storma in i korridoren för att säga till de yngre läkarna att om de lär sig en sak idag, så är det hur man inte pratar med de sjuka och deras nära och kära. Patientens släkting träffar läkare: det är en scen som upprepas dagligen på sjukhus över hela landet. Du kan garantera att närmaste anhöriga är rädda och utmattade. Liv och död är rutin för medicinsk personal, men för oss andra är de, ja, liv och död. Läkare kommer att hävda att de är fruktansvärt upptagna, skulle älska att ge folk mer uppmärksamhet, men har inte tid. Eller också behöver de det känslomässiga avståndet för att kunna göra sitt jobb på rätt sätt. Jag kan förstå det. Men här är en annan historia från samma sjukhus. Samma patient, olika konsult, arbetar under exakt samma press och begränsningar som de andra. Och hans inställning var så full av vänlighet och medkänsla att jag undrar om skillnaden mellan dem som har ett bra sängsätt och dem som inte handlar om individer snarare än trycket från jobbet. Den här mannen blev vår klippa när Tonys sjukdom - oavsett vad som orsakade sepsisen i första hand aldrig identifierades - utlöste en kedjereaktion som hade läkare som jagade problem runt hans kropp i ett år efter att han antogs i mars 2006. En allvarlig sjukdom skulle vara begränsad, bara för en annan att presentera. Det fanns massiva inre skador från sepsis för att repareras kirurgiskt, men också en aortaaneurysm (en svullnad av det viktigaste blodkärlet som leder från hjärtat) att kringgås och fler infektioner att botas. För att inte tala om den cancerartade njurtumören som ska behandlas när han var frisk nog. "Roller-coaster" kommer inte i närheten av skjutsen han var på. Mycket av hans omsorg föll på just denna specialist, en urolog, som till min förvåning gav mig sitt mobilnummer och bad mig ringa om jag var orolig. En söndagskväll, åtta månader in i denna medicinska odyssey, var Tony illamående, med hans temperatur stiger och hans återstående styrka dränerar snabbt. Så jag ringde en läkare hemma kl. 21.00. Han ville erkänna Tony omedelbart för intravenös antibiotika. Jag bad om en ursäkt. Det var Guy Fawkes kväll och jag trodde att sjukhuset skulle vara upptagen med fyrverkerirelaterade olyckor. Hon hade knappt sovit i veckor och var extremt orolig, så behövde vänlighet och stöd. Plus att vi hade en treårig son och att han skulle hamna i kaos. Skulle det vara möjligt för mig att ge min man mer antibiotika hemma och ta honom till sjukhus på morgonen? Läkaren samtyckte, men sedan varnade jag mig: 'Tony kan försämras mycket snabbt. Och om han gör det, vill jag att du ringer. Jag bryr mig inte om det är 04:00. Fyra på morgonen? För andra gången det hemska året en läkares ord reducerade mig till tårar. Men vid det här tillfället blev jag överväldigad av vänlighet långt utöver plikten. Efter ytterligare en uppsättning operationer, inklusive ett tio timmars maraton för att rekonstruera delar av hans insida som hade förstörts av infektion, denna läkare skulle ringa oss hemma och se hur min man var. Ett fem minuter långt telefonsamtal kan bespara oss så mycket bekymmer. Och om det inte var bra, skulle han säga åt oss att komma in och ordna ett rum för att se oss i. Och detta berodde inte på att vi hade privat hälsa att falla tillbaka på. Båda läkarna arbetade inom samma privata hälso- och sjukvårdssystem. När jag ser tillbaka på mitt möte med Spratt av en konsult, om jag är rationell, kan jag se att om jag visste exakt namnet på min mans sjukdom eller hade förvarnas om hans tumör var irrelevant. Det skulle inte göra någon skillnad för prognosen. Men vad hon inte hade var nous (eller medkänsla) att förstå att en patients nära och kära sällan är på sin mest rationella. Jag hade knappt sovit i veckor och var extremt orolig. Och precis som alla släktingar behövde jag vänlighet och stöd, eftersom jag skulle spela en avgörande roll i min mans vård. Läkare ordinerar ett piller, men det är de av oss som har en sängplats som måste sockra det. Den närmaste och käraste måste förklara, uppmuntra och visa den moralhöjande kärlek och omsorg som kan påskynda återhämtningen. Alla som har varit sjukhuspatient vet vilken tröst det är att ha en advokat som fokuserar på dem och ser till att de får det de behöver. Och ju mer välinformerad släktingen är av läkarna, desto snabbare kan de ta med sig patienten hem och befria sjukhussängen. Sarah undrar vissa läkare så förstående och andra mindre så. Släktingar är också nödvändiga om det finns dåliga nyheter. Tony minns fortfarande att han låg på en avdelning tidigt en morgon groggy från en operation, när en ung man i en säng mittemot besöktes av läkarna. Draperierna drogs runt, och tio minuter senare svepte de tillbaka. När läkarna hade gått, lämnades den unge mannen - som inte var äldre än 19 - ensam. Han ropade: "De har just sagt till mig att operationen inte fungerade. Jag kommer att vara död om sex månader. " Min man var för sjuk för att hjälpa eller ens svara. Men det som alltid har oroat honom är varför denne unge man hade lämnats ensam när en dödsdom avkunnades. Kunde inte någon ha tänkt vänta tills hans föräldrar kom för att berätta de dåliga nyheterna? Varför är somliga läkare så förstående och andra mindre förstående? Hur mycket du än försöker, kan du inte lagstifta om medkänsla. Mänskliga relationer består av alltför många nyanser. Min man kom igenom sin prövning, även om han fortfarande bär ärr från sex operationer inom ett år, har bitar av plast inuti honom hålla honom vid liv - stents för att kringgå aneurysmen, en annan för en blodpropp - och är på en strikt, livslång regim av läkemedel. Tumören behandlades framgångsrikt, och den enda bestående biverkningen är en smärta i benet - resultatet av en blodpropp efter en lång operation. Jag vet att han har tur som lever. Men det var svåra tider och jag har alla alltför levande minnen av hur vissa läkare var en välsignelse från höjden, men andra var den fullständiga motsatsen, att resa en avspärrning sanitaire mellan dem och deras patient. De var för insvepta i sin egen betydelse. Under årens lopp har vi varit tvungna att träffa många fler läkare. Vissa är vänliga och förstående. Andra mindre så. Jag kan inte låta bli att tro att det är deras beslut. Precis som för oss alla är det vårt val att förhålla oss till andra. Jag beklagar fortfarande att jag den där eländiga dagen inte rusade ut efter de yngre läkarna och krävde att få veta: vilken sorts läkare vill du bli ihågkommen som? Ett helgon? Eller en Spratt? Sarah Foots nya roman Fragments (Quercus, £19.99).
Sarah Foot säger att en konsult pratade ner på henne och hennes sjuka make.
Hennes "fientliga kroppsspråk" sa åt mig att hålla tyst och veta min plats.
Hon säger att precis som alla släktingar behövde hon vänlighet och stöd.