(CNN) Den senaste tidens kontrovers om en video som visar University of Oklahoma studenter, som också var medlemmar i Sigma Alpha Epsilon broderskap, recitera en rasistisk sång avslöjade en viktig skillnad i tillvägagångssätt till föräldraskap. Universitetet sade Levi Pettit och Parker Rice uppmuntrade sina bröder att sjunga texterna, som innehöll flera hänvisningar till "n-word" och omnämnande av lynching. De två unga männen blev relegerade. Och brödraskapet stängdes ner. Det som fångade min uppmärksamhet var hur familjerna reagerade — pettarna och risen. De kunde inte ha varit mer annorlunda. Det övertygade mig om att den här historien inte bara handlade om rasistiskt och barnsligt beteende, utan också om föräldraskap. Vem uppfostrade barnen? Och borde de inte ha lärts ut bättre? Har det inte vid något tillfälle slagit dessa unga män att de inte bara skämde ut sig själva, utan också sina familjer? I Dallas samlades demonstranter utanför Rice-hemmet och höll skyltar med budskap som: "Racism lärs ut." Parker Rice gjorde ett uttalande, som levererades till Dallas Morning News av hans far, Bob Rice. Parker bad om ursäkt för det han kallade "fel och vårdslöshet". Men Bob Rice hade inget svar på kontroversen. Han sa till reportrar: "För tillfället gör vi inte intervjuer." Det räcker inte. Föräldraskap är inte som politik. Det kommer inte med en "ingen kommentar" knapp som vi kan trycka på när jobbet blir obekvämt. Vi har inte hört av Levi Pettit. Hans föräldrar, Brody och Susan, riktade sig till sin sons dåliga uppförande i ett uttalande som gavs till tidningen och lades ut på familjens webbplats. Det lästes delvis:. "Som Levi föräldrar älskar vi honom och bryr oss om honom djupt. Han gjorde ett fruktansvärt misstag, och kommer att leva med konsekvenserna för evigt. Men vi känner också till djupet i vår sons karaktär. Han är en bra pojke, men det vi såg i filmerna är äckligt. Även om det kan vara svårt för dem som bara känner Levi från videon att förstå, vi känner hans hjärta, och han är inte en rasist. "Självklart är vi ledsna för vår son -- men ännu viktigare, vi ber om ursäkt till samhället han har skadat. Vi vill också be om ursäkt till hela det afroamerikanska samfundet, University of Oklahoma student organ och administration. Vår familj har ansvaret att be om ursäkt och även att söka förlåtelse och försoning." Det är ett imponerande uttalande. Jag applåderar petiterna för att de steg upp och vägrade att blint försvara sin son, precis som många föräldrar kunde ha gjort. De gjorde vad föräldrar skulle göra: De tog ansvar för den persons handlingar som de uppfostrade. Vem visste att det skulle vara så kontroversiellt? Ända sedan ursäkterna erbjöds har det diskuterats i det här landet om det verkligen är nödvändigt för föräldrar att be om ursäkt för sina vuxna barns handlingar. Förra veckan, när jag var värd för en radioshow i San Diego, tog jag upp berättelsen om videon och pekade på de olika tillvägagångssätt som Rices och Petters har till föräldraskap - hela vägen från "vi gör inte intervjuer" till "vår familj har ansvaret att be om ursäkt." Petits hade rätt idé, jag insisterade. En person som ringde var oense och sade att han inte förstod varför han skulle behöva be om ursäkt om hans vuxna son gjorde något fel.  "Han är sin egen person", sa han. Baserat på vad jag har hört de senaste dagarna, skulle jag tänka mig att det finns många människor som håller med den som ringer. De tycks tro att när deras son eller dotter fyller 18 år är deras arbete avslutat. De kan inte vänta med att tvätta händerna från något ytterligare ansvar, och de kan till och med rama in sin reträtt som ett sätt att främja principen att var och en ska ta ansvar för sina egna handlingar. Det låter bra. Men jag tror inte att det är varken eller. Naturligtvis bör enskilda individer ta ansvar för sina handlingar. Men som petiterna visade med sitt uttalande, när något går fruktansvärt fel, finns det vanligtvis tillräckligt med ansvar för att gå runt.  När det är lämpligt kan föräldrar ta en bit. Dessutom tror säkert många föräldrar - som jag - att vi aldrig ska sluta älska våra barn. Men vid något tillfälle, är det helt okej för oss att bara sluta hävda dem som våra egna? Det ser ut som om vissa föräldrar längtar efter att hitta utgången. Här är en idé. Vi säger åt folk att dricka ansvarsfullt. Vi säger åt dem att köra ansvarsfullt. Vi måste börja tala om för dem att föräldrarna är ansvarsfulla. Att uppfostra ett barn är trots allt det viktigaste arbete som många av oss kommer att ha i den här världen. Och det finns inget datum för pensionering.
Kontroversen om University of Oklahoma studenter recitera en rasistisk mässande väcker ett antal frågor.
Ruben Navarrette: Är det nödvändigt för föräldrar att be om ursäkt för sina vuxna barns dåliga handlingar?