(CNN)Det fanns tre Selma till Montgomery-marscher i mars 1965, och Rosa Parks hade missat den första. Parker, vars civila olydnad satte igång bussbojkotten i Montgomery 1955, flyttade till Detroit två år senare av säkerhetsskäl. Dödshot i Alabama var för mycket för henne att uthärda. I åtta år har Parks, en arbetarklasskvinna, slitit på Stockton Syling Co. i Michigan, gjort disktrasor, för låga löner. Men den 1 mars 1965 slutade hon plötsligt för att ansluta sig till John Conyers stab i Detroit. Rösträttsrörelsen i söder, ledd av Upp. Martin Luther kung Jr., tillsammans med mordet på Malcolm X i februari, hade åter förstärkt sin aptit på direkt politisk handling. Söndagen den 7 mars var Parks hemma i Detroit och tittade på ABC TV-premiären av "Judgment at Nürnberg" när sändningen plötsligt avbröts av en nyhetsblixt från Selma, Alabama. En fredlig skara av rösträttsaktivister hade marscherat in på den stålarkerade Edmund Pettusbron som sträckte sig över floden Alabama, bara för att brutalt attackeras av polisen och Alabama-statstrupperna, de flesta av dem med gasmasker. Innan de arresterades och misshandlades hade dessa demonstranter varit på väg till statshuvudstaden i Montgomery, en sträcka på 54 kilometer, för att kräva federalt skydd för svartas rösträtt. Den söndagseftermiddagen, 25-årige John Lewis, dåvarande ordförande i Student Nonviolet Coordinating Committee och idag en amerikansk kongressledamot från Georgiens 5:e District, hade tårgasats och klumpigt klubbat när han försökte korsa bron. Att se honom bli slagen vidriga Parker. Lewis hade framträtt som den modigaste och yngste av de största medborgarrättsledarna under Kennedy-Johnson-eran, till och med i mars 1963 i Washington. Som frihetsryttare i söder greps han 24 gånger och var stolt över det. Därför den 9 mars för att protestera mot "Bloody Sunday", som händelsen blev känd, gick Parks ner Detroits breda Woodward Avenue i full solidaritet med broder Lewis och de andra arresterade i Selma. "Den Edmund Pettus Bridge för mig skapades i symbolik," Parker minns flera år senare. "De foton som togs den dagen fick mig att tänka på bron som ett slagfält, som vid Lexington och Concord. Det var början på en vändpunkt." Så när King - som hade varit i Atlanta för "Bloody Sunday" - telegramerade Parker om att återvända till Alabama för att delta i en tredje massmarsch från Selma till Montgomery, var hennes omedelbara svar "Varför, naturligtvis." Väl tillbaka i Montgomery i slutet av mars på Kings begäran, Parks tittade runt för att se vad som hade förändrats sedan 1950-talet. "En av de första sakerna jag gjorde var att titta på bussarna", berättade hon för mig 1997. "Och ja -- de var integrerade. Det kändes bra." Den 25 mars talade Parks, rörelsens moder, vältaligt i Montgomery, trots att hennes mjuka röst knappt hördes över de sprakande högtalarna. Som vanligt, stal King showen den dagen med en rousing bit av oratory. "Vi är på väg", skrek den Nobels fredsprisvinnande predikanten, "och ingen våg av rasism kommer att stoppa oss!" Den kvällen flög King tillbaka till Atlanta på höga humör, anser att den tredje Selma-till-Montgomery marschen är en okvalificerad framgång. Ändå tog Parks, som nästan var pank, en buss tillbaka till Atlanta nästa dag, djupt deprimerad.  Det fanns för mycket vitt hat kvar i Montgomery för att känna sig segerrik. Hennes stora rädsla var att Selma bara var ett steg framåt, i basket, inte en slam-dunk. Amerika förgiftades fortfarande av den institutionella rasismens förbannelse. Kampen för rösträtt hade bara börjat. Den verkliga jämlikheten i valurnorna var fortfarande långt borta. Även efter att president Lyndon B. Johnson undertecknade lagen om rösträtt från 1965 den sommaren förblev Parks något skeptiska. Hon visste att vita bigotter i söder skulle koka ihop onda nya sätt att få bort svarta människor. När Amerika reflekterar över betydelsen av 50-årsdagen av Selma i helgen, är det viktigt att hedra martyrerna av "Bloody Sunday" på ett varaktigt sätt. Det faktum att Barack Obama, en afroamerikan, är USA:s president bevisar att Lewis inte fick huvudet bucklat förgäves. Men justitiedepartementets senaste upptäckter efter Michael Brown-fallet och andra händelser som lett till att obeväpnade män dött ger oss fortfarande anledning att stanna upp. "Jag minns att jag kände att något inte var rätt," Parks återkallade kort efter den tredje Selma marsch. "Även om marschen var över kände jag att allt inte var rätt." En sak "inte rätt" på 50-årsdagen av Selmamarscherna är det sorgliga faktum att Edmund Pettusbron inte har bytt namn till John Lewis Bridge. Att fortsätta att hedra Pettus -- en sydstatsgeneral, amerikansk senator och vit supremacist -- är en förolämpning mot Amerikas medborgarrättshjältar. När bron byggdes 1940 styrde Jim Crow Alabama. De svarta i Dallas County hade inget att säga till om på bron för att hedra en vit supremacist. Tack och lov har en grupp samvetsgranna studenter nyligen startat en petitionskampanj för att befria den ikoniska bron från Pettus namn. Men låt oss gå längre än att bara ta bort Pettus namn; låt oss döpa om bron för någon som förtjänar vår beundran. Jag är ingen historiker som tycker att konfedererade minnesmärken ska bordas. Platser som Jefferson Davis Beauvoir egendom längs Mississippi Gulf Coast och den piedestalerade statyn av Robert E. Lee i New Orleans (att vända ryggen till norr) behöver historiskt bevarande. Men Edmund Pettusbron - som 2013 förklarades som ett nationellt historiskt landmärke - är inte symbolisk för inbördeskriget på ett meningsfullt sätt.  Det är dock det moderna slagfältet där rösträttsrörelsen föddes. Det finns ingen mer passande hyllning till Jim Crows död än att döpa om "Bloody Sunday" bron efter Lewis. Jag uppmanar president Barack Obama, National Park Service, delstaten Alabama och staden Selma att "göra det rätta". Liksom Frihetsgudinnan skulle John Lewis Bridge bli en helig plats för besökare att reflektera över ädla amerikanska traditioner -- i detta fall fredliga protester och rösträtter. "Vi skall övervinna" 1965 skulle äntligen få sin historiska grund i Selma. "Jag är med barnen," pastorn. Joseph Loody, en nära medarbetare till King's, sade nyligen att han stödde att Edmund Pettus Bridge skulle omutnämnas. "Låt oss ändra på det."
Ceremonier i närvaro av president Obama för att markera marsch 50-årsdagen över bron.
Douglas Brinkley: Plats där rösträttsstriden utkämpades bör namnges för John Lewis.