(CNN)"Varje dag grät vi" -- det var de ord som talades om och om igen av en kollega när vi satte oss ner efter ytterligare en lång dag för en sällsynt drink i Monrovia, Liberias livliga huvudstad. Hon mindes om perioden i september och oktober när ebolautbrottet var som störst. "Av all smärta vi stod inför var kremeringen den svåraste", förklarade hon. Jag visste exakt vad hon menade -- kremering var så långt ifrån normen för begravningar i Västafrika som man kan föreställa sig. När ebolautbrottet avtar i Liberia är det lätt att föreställa sig hjältarna som den myriad av utländska läkare, sjuksköterskor, epidemiologer och logistiker som har kommit för att stödja landet i deras nödens dagar, och ja, dessa utvandrare har definitivt fört med sig mycket kunskap, expertis och resurser för att kontrollera utbrottet. Men det finns en grupp hjältar som knappast kommer att göra några rubriker eller firas som sådana. De är de tusentals liberianska medborgare som har gått från dörr till dörr och ställt frågor, letat efter de sjuka och erbjudit råd, dag efter dag, efter dag i månader i sträck. När de hittar en sjuk person som kan ha ebola börjar de den smärtsamma processen att övertyga dem om att det är säkrare att vara en ebolabehandlingsenhet än hemma. Den fråga som följer är ofta: " Vad hände med alla dem som gick in före mig? Vad hände med dem?" Tack och lov verkar Liberia vara på väg tillbaka. Den har för närvarande det lägsta antalet bekräftade fall av ebola sedan utbrottets andra fas inleddes i mitten av förra året. Gatorna är fulla av aktivitet och skolorna har öppnat igen. Över hela landet finns det en omisskännlig känsla av att människor är desperata att gå vidare med sina liv. Vid Grand Royal Hotel, på Tubman Avenue, huvudvägen genom Monrovia, sitter chefen i det populära caféet i trädgården. De flesta av hans gäster är fortfarande medlemmar av den stora kontingenten av utvecklingsarbetare från hela världen, eller medlemmar av de väpnade styrkor och poliskårer som ingår i FN:s militära uppdrag i Liberia, UNMIL. Han medger att även om detta har varit bra för affärerna, skulle han hellre ha sina "normala" kunder tillbaka. Monrovia är en intressant plats -- det känns väldigt västafrikanskt. Maten är välbekant -- fisk, mjölbanan, ris... med massor av rödpeppar. Kraftsituationen är fortfarande mycket dålig och de flesta människor i Monrovia förlitar sig på generatorer. Den har en härlig men underutnyttjad strandfront; den perfekta miljön för en kall flaska "Club" lager på kvällen. Det finns en hel del restauranger och stormarknader -- de flesta drivs av libanesiska entreprenörer. När vi kör förbi presidentens "mansion" -- frågar jag varför den ser tom ut och jag får höra att det var en brand i den för några år sedan och att renoveringen ännu inte är klar. President Sirleaf använder utrikesministeriets kontor, och annars bor hon i sin privata bostad, har jag fått höra. Från utsidan, med alla skräckhistorier om Ebola i den populära pressen, är det lätt att föreställa sig Liberia som ett land på randen, särskilt med dess historia av utdragna konflikter och inbördeskrig. Men det finns inget längre från sanningen. Ja, det var dåligt förberett för ett utbrott av denna svårighetsgrad och omfattning, som många andra länder skulle ha varit, men ibland finns det inget så kraftfullt som sorg för att förena människor i sökandet efter en bättre framtid. Ur denna kris måste ett nytt land växa fram. Även om berättelserna om diktatorer, inbördeskrig och ebola är sanna, kan de inte vara Liberias "enda" historia. Med en vacker strandpromenad mitt i hjärtat av staden, finns det ingen anledning för Monrovia att inte vara favoritdestination för Västafrikas framväxande medelklass. Med massor av mineraltillgångar har Liberia så mycket potential. Men, dess mest uppenbara resurs och förmodligen dess mest underutnyttjade är dess mänskliga resurser. Liberias universitet är en av de äldsta institutionerna för högre lärande i Västafrika, men har känt till bättre tider. Liberias regering måste tänka strategiskt och kreativt på hur man kanaliserar världens goda vilja och folkets beslutsamhet till program och projekt som kommer att sätta Liberia på en ny bana. Det kan vara omöjligt att föreställa sig 2015, men man behöver bara se österut mot Rwanda för hur ett land kan komma ur de mest tragiska omständigheterna för att bli ett stolt och motståndskraftigt land. Liberia kommer tillbaka, men det krävs ledarskap och mod. Trots de långa arbetstimmarna, de tråkiga mötena, de långa nätternas skrivande rapporter och omstrategiska, kommer mina bästa minnen av Monrovia att bli bra; av ett vackert län och ett motståndskraftigt folk. Mer från afrikanska röster. Läs detta: De afrikanska vapnen slår Ebola. Läs det här: Från surfplatser till styrelserum kämpar Liberias dåliga ekonomi tillbaka. De åsikter som uttrycks i denna kommentar är endast författarens.
Liberias sista ebolapatient släpptes den 5 mars efter att ha slagits genom det dödliga viruset.
Monrovia återgår till det normala efter att viruset krävt mer än 4000 liv.