(CNN)Israelisk premiärminister Benjamin Netanyahus senaste tal till den amerikanska kongressen har fått oproportionerligt stor uppmärksamhet i medierna över hela världen: ledaren för Amerikas viktigaste klientstat i Mellanöstern trotsar Vita husets reservationer, missbrukar kongressen som en plattform för hans israeliska valkampanj. Utan att bry sig om Israels redan ansträngda bilaterala förbindelser med USA riskerade Netanyahu lätt konsekvenserna av att förödmjuka Obamas administration i utbyte mot mindre än en timmes politisk självmanifestation -- typisk för en man som är känd i landet för att inte vara mycket av en statsman. Netanyahu är en karismatisk talare och en passionerad israelisk förespråkare, men hans personliga och politiska intressen har alltid gått före Israels nationella intressen. Politisk överlevnad har varit maximen för hans inrikes- och utrikespolitik. Netanyahu ansluter sig till en lång lista över israeliska politiker överväldigade av den inhemska allmänna opinionens mångfald och polarisering. Hittills har han bara varit ännu en israelisk ledare som söker "lätta" kortsiktiga svar på grundläggande strategiska problem och därigenom ytterligare fört fram en redan utdragen konflikt. Som en marionett av ideologiska, konservativa lekmakare som helhjärtat förkastar en tvåstatslösning har Netanyahu hållits som gisslan av sådana som utrikesminister Avigdor Lieberman och ekonomiminister Naftali Bennett som bedriver en diskriminerande sekteristisk segregationspolitik som syftar till att begränsa den palestinska allmänhetens splittring genom enbart tvång. Följaktligen har Netanyahus utrikespolitik gentemot fredsprocessen varit en katastrof. Han tog över från Ehud Olmert och Tzipi Livni -- två politiker som åtminstone trodde på en tvåstatslösning och var redo att göra uppoffringar för att hålla fredsprocessen vid liv. Israeliska ledare faller vanligtvis in i två kategorier: de som tror på fred och de som har makten att sluta fred. Olmert var den förra, och Netanyahu verkade länge kunna bli den senare. I verkligheten är emellertid Netanyahu varken eller. Han har gett efter för en giftig form av judisk nationalism, ignorerat Israels relativt goda regionala ställning gentemot sina annars ockuperade arabiska grannar; han har fortsatt att bygga bosättningar av trots, tänkt på ständigt nya förutsättningar för bilaterala förhandlingar med palestinierna och fört ett hänsynslöst krig mot Gaza utan ett tydligt strategiskt slutspel -- ett krig som förlorades militärt och internationellt. Förutom de tragiska effekterna av Netanyahus politik på fredsprocessen har hans envishet fjärmat allierade i Europa och Washington. Även om arabvärlden i stor utsträckning har varit likgiltig för den israelisk-palestinska frågan mitt i den regionala upplösningen, har partner på båda sidor av Atlanten försökt underlätta återupplivandet av konstruktiva fredssamtal. Ändå valde Netanyahu att ignorera externa initiativ och dra sig tillbaka till en judisk nationalistisk retorik grundad på säkerhetsparanoia, självuppoffring och illusionen av israelisk autarki i säkerhet och försvar. Som en följd av detta har Israels yttre förbindelser med sina viktigaste strategiska partner märkbart svalnat. Obamas fokus i Mellanöstern har flyttats från den israelisk/palestinska frågan till ett närmande till Iran.  De europeiska lagstiftarna överväger att erkänna den palestinska staten trots Israels invändningar. Ännu viktigare är att många traditionellt pro-Israeliska västerländska folkgrupper har vänt ryggen åt den judiska staten. I synnerhet yngre generationer vägrar att acceptera berättelsen som formade deras föräldrageneration: Israel som David i en kamp mot Goljat. Israels monopol på offer har undergrävts av en oflexibel, kompromisslös kortsynt politik gentemot ett palestinskt folk under ockupation, vars berättelse om offer i allt högre grad hörs i väst. Vid första anblicken låter alltså utsikterna om ytterligare fyra år av Netanyahu inte alltför lovande - åtminstone inte när det gäller fredsprocessen. Vid en närmare titt skulle emellertid en fortsättning av Netanyahus politik faktiskt kunna hjälpa den palestinska saken. Hans underförstådda förkastande av tvåstatslösningen; hans prioritering av kortsiktig säkerhet över hållbara säkerhetslösningar; hans strävan efter en giftig judisk nationalistisk agenda som rättfärdigar en intensifiering av sekterismen mellan Israel och de ockuperade områdena såväl som inom Israel, är alla faktorer som kommer att lämna Israel alltmer isolerat. Hans Israel-första berättelse kan vinna Netanyahu röster inom en mycket polariserad väljare som under de senaste åren har blivit mer och mer höger-vinge mitt i ett topp-down konstruerat klimat av rädsla. Hamas och Hizbollahs mellanteknologiska missilkapacitet, Syriens sociopolitiska upplösning och den efterföljande uppkomsten av islamistiska icke-statliga aktörer, har använts av Netanyahu-regeringen för att skapa en arabisk boggyman som till synes hotar den judiska statens existens – en ny boggyman som finns sida vid sida med Netanyahus "favorit" bogeyman, Iran. Trots Netanyahus engagemang för säkerhet har urspårningen av fredsprocessen hittills inte varit mycket av ett ämne. Om Netanyahu får ytterligare ett mandat på tisdagen kommer Israel att drivas vidare in på den internationella offsideen, trycket från väst kommer att öka och därmed kommer den palestinska saken att få allt mer uppmärksamhet och stöd från beslutsfattare och allmänheten över hela världen. Netanyahu har blivit något av en skurk i väst -- en opålitlig, kortsynt politiker som i jämförelse med sina kolleger i Ramallah verkar sakna viljan att kompromissa, samarbeta och känna empati. Så även om en annan mandatperiod för Bibi inte kommer att ligga i Israels nationella intresse, kommer den sannolikt att tjäna de palestinska intressena.
Politisk överlevnad har varit maxim för Netanyahus inrikes- och utrikespolitik, säger Andreas Krieg.
Krieg: Netanyahus utrikespolitik gentemot fredsprocessen har varit katastrof.
Ny term för Netanyahu kommer inte att ligga i Israels nationella intresse, det kommer att tjäna palestinska intressen, tillägger Krieg.