Tikrit, Irak (CNN)Två män i blå smocks moppade upp blod som spilldes i huvudingången till Dijla sjukhus söder om Tikrit när vi kom dit mitt på morgonen fredag. Luften skakade med utgående raketer och artilleri rytande mot stadens centrum. Vi eskorterades av män från Badr Brigaden, den största och bäst organiserade iranska styrkan som stred mot ISIS. När vi kom ut ur vår bil, en man med en väst med emblemet av den irakiska röda halvmånen lockade snabbt videojournalisten Mary Rogers att komma in. Han ledde henne till en bår omgiven av fyra eller fem män, några klädda i blå engångs kirurgiska klänningar, andra i mörkgrön militär trötthet. De hukade sig över en man naken i midjan, ett tjockt plaströr insatt i hans sida, rött med blod, vilket ledde till att en flaska fylldes med mer blod. Den skadade mannen -- ingen visste hans namn -- hade blivit skjuten i huvudet, bröstet och benet. Han var orörlig. Huvudläkaren, i mörkgrön stridströtthet, berättade för mig att mannen var i kritiskt tillstånd. Hela tiden skakade fönstren i byggnaden från hjärnskakningen av bombardemanget i centrala Tikrit. Från ljudet stod det klart att artilleri- och raketgevär fanns i närheten. Flera andra skadade soldater var i entrén, men deras tillstånd var mycket mindre grav. En, som identifierade sig som Sadiq, hade blivit skjuten i låret, men var fullt medveten. Han berättade för producenten Kareem Khadder att han hade blivit skjuten i centrala Tikrit den morgonen och att han då var osäker på om det var splitter eller en kula eftersom striderna var så intensiva. Medan Mary och Kareem gjorde intervjun gick jag runt på sjukhuset för att se om det fanns något annat som kunde hjälpa oss att sammanställa en rapport. Det var en ramshackle plats, det såg ut som mycket av anläggningen hade varit i ett tillstånd av försummelse ett tag, kanske för att tills nyligen var det i ingenmansland. När jag gick tillbaka för att se var Mary och Kareem var, fick jag höra att Mary var nere i en korridor där en "operation" skulle äga rum. Mary blev inbjuden att filma operationen. Jag hittade henne sätta på en kirurgisk klänning och blå skoskydd. Flera män rullade en bår genom korridoren i vår riktning. Samma allvarligt sårade man rullades in i ett sidorum. Han kom aldrig till operationssalen. En annan uppsättning läkare eller läkare började arbeta på honom, pumpa luft i lungorna och sedan tillämpa HLR. Hans bröst tog en sista heave, som läkarna försökte hitta en puls, men det fanns ingen puls att hitta. Det fanns ingen "operation". Detta var ett sista desperat försök att hindra denne okände man från att dö. Hans ansikte var gult och vaxigt. Han var död, men läkarna ringde inte när han dog. Under tiden, våra eskorter kallade oss att gå, vi behövde flytta till vår nästa destination, som de hade berättat för oss var den position från vilken artilleri och raketkastare var i arbete. Mary, som var längst bort i båren, kilade sig ut och vi gick ut.  Hon gick till bilen, jag pratade med ett par irakiska journalister i entrén. De hade varit här i mer än två veckor. Jag tog farväl av dem och gick mot vår bil. Och sen förändrades allt. Jag hörde en uppståndelse bakom mig, och läkaren jag hade talat med innan passerade mig, ropade, "Ta alla kameror! Hämta kamerorna!" "Vad är problemet?" Jag frågade honom. Han gav ingen förklaring. "Ge oss era kameror nu!" Han skällde på mig. En grupp miliser hade omringat Kareem, och insisterade på att han skulle ge dem sin lilla kamera. Fler miliser, plus några av sjukhuspersonalen samlades runt honom och skrek ilsket att alla kameror måste kapituleras. Bredvid mig höjde en lång man med en militärskjorta över att springa byxor sitt gevär, på väg att skjuta i luften. Det här kommer att bli väldigt stökigt, tänkte jag för mig själv. Lyckligtvis segrade svalare huvuden och det blev ingen skottlossning. Men alla var väldigt upprörda. Mycket skrik följde mellan vårt följe och de lokala milismännen. Vår chefseskort, Ma'in Al-Kadhimi, gav sig vilt på dem och grälade med dem för att lugna ner sig, men han hade inte mycket tur. Han är befälhavare för Badr-organisationen, men dessa män var med soldaterna i Imam Brigaden (Kataib Jund Al-Imam på arabiska). Det är en separat grupp, och det är tydligt att Al-Kadhimi, som behandlades med respekt av sina egna män, inte åtnjöt samma aktning här. Under tiden gick jag med Mary i vår bil, orolig för att alltför många av oss gräla med denna stora grupp bara skulle göra saken värre. Kareem var upptagen med att förhandla utanför sjukhuset. Vi låste bildörrarna och gjorde vårt bästa för att låtsas att vi bara väntade tålmodigt på att flytta. Snart samlades en grupp män beväpnade med AK-47-överfallsgevär utanför bilen, knackade på fönstret och förargade att vi måste ge dem kameran. Mary drog diskret ut datakortet med bilderna hon just hade skjutit och ersatte det med en tom. Det är ett gammalt trick som ibland fungerar i såna här situationer.  Även om jag kunde förstå allt den här publiken sa, så låtsades jag vara ovetande. Detta pågick i cirka 45 minuter. En del i vårt följe försökte hindra folkmassan från att banka på bilfönstren och öppna de låsta dörrarna. Kareem gömde sin lilla kamera i en av bilarna och såg den stora kameran tas bort av flera personer. Kareem följde kameran för att se till att den var säker. Inombords skrek alla, och Kareem vägrade att göra något innan någon förklarade vad som pågick. De beväpnade männen ville ha sekvensen av den döende kämpen borttagen, och skulle inte ta "nej" för ett svar. Kareem gick sedan in i ett av rummen för att fortsätta förhandlingarna. Beväpnade män hindrade Kareem från att lämna rummet. Så småningom sa Kareem att vi skulle radera sekvensen av den döende mannen, efter att vår irakiska säkerhetsvakt hade sagt att vi behövde göra just det - annars var vi i trubbel. Kareem tittade på kameran och märkte att kortet saknades. En mediekunnig medlem av Imam-brigadens soldater insisterade på att vi skulle gömma kortet med filmen. Kareem återvände till slut och sa att om vi inte lämnade över kameran skulle det bli problem. Atmosfären var sådan att vi insåg att det skulle bli mycket värre att inte lämna över kameran. Så vi gav Kareem kameran och väntade. Några minuter senare återvände han. De vet att datakortet är tomt. De vill ha den med bilderna, sa han. Så vi gav det till honom. Snart var Kareem tillbaka. "De vet inte hur man raderar bilderna av den döende mannen", sade han. Mary följde med honom in på sjukhuset för att radera bilderna på den döende mannen. För att göra en lång, spänd historia kort, tog Mary inte bort bilderna. Någon annan gjorde det, alla bilder från sjukhuset. Efter ungefär en och en halv timme lämnade vi sjukhuset. Vår eskort, Al-Kadhimi, skakades. Han och vi blev påminda om att med alla olika väpnade grupper som slåss på Tikritfronten kan det finnas enighet mot ISIS, men det är där det slutar.
En CNN besättning hittar medicinsk personal som försöker rädda en skadad fighter i Tikrit.
Men när mannen dör, kräver man start för besättningens videofilmer.