(CNN) Som väntat höll Israels premiärminister Benjamin Netanyahu ett upphetsande tal inför kongressen, rikt på historiska bilder och full av litterära referenser. Ändå är ett tal fyllt med kraftfulla ord inget substitut för en strategi för att faktiskt förhindra Iran från att skaffa sig ett kärnvapen. Som den nationella säkerhetsrådgivaren Susan Rice sade till lobbygruppen AIPAC för Israel på måndagen: "Just därför att detta är en så allvarlig fråga, måste vi väga de olika alternativen framför oss och välja det bästa. Ljud biter inte hindrar Iran från att få ett kärnvapen. " Obama-administrationen gör å andra sidan ett starkt och trovärdigt argument för att den överenskommelse som den följer skulle blockera Irans vägar för att utveckla det klyvbara material som krävs för en bomb och förlänga tiden för Iran att producera tillräckligt med uran av vapenkvalitet för att bygga en bomb från dagens beräknade tre månader till minst ett år. Utan en överenskommelse skulle Iran återgå till att bygga upp sitt lager av uran, medan det internationella samfundet skulle förlora förmågan att övervaka och spåra Irans verksamhet. Överst på listan över frågor som premiärministern misslyckades med att ta upp är hur ett sådant scenario i kölvattnet av "inget avtal" faktiskt skulle göra Israel säkrare? Som Rice sa: "Så här ligger det till utan en överenskommelse. Iran kommer att installera och driva avancerade centrifuger. Iran kommer att försöka driva sin (plutonium)reaktor i Arak. Iran kommer att återuppbygga sitt uranlager.  Och vi kommer att förlora de aldrig tidigare skådade inspektioner och öppenhet vi har idag." Om inget avtal om att Förenta staterna och fem andra makter faktiskt skulle kunna slå till mot iranierna skulle vara godtagbart för Netanyahu, hur föreslår han då att man ska ta itu med det iranska kärnvapenhotet? Han talade om att ratcheting upp internationella sanktioner mot Iran och hålla dem på plats tills Iran upphörde med regional aggression, sponsring av terrorism och hotar att förinta Israel. Men år av utomordentligt hårda sanktioner övertalade inte iranierna att överge sitt kärnvapenprogram eller hindra dem från att föra det framåt. Inte heller cyberkrig eller en rad mord på iranska vetenskapsmän. Och om Förenta staterna betraktades som att gå ifrån ett möjligt avtal, skulle den internationella sanktionsregimen sannolikt falla sönder, inte stärkas. Iranska hårt arbetande som motsätter sig ett avtal skulle vara tillbaka i förarsätet i Teheran, medan de som skulle vilja se Iran återvända till det internationella samfundet skulle bli misskrediterade och åsidosatta. Det är tveksamt om Netanyahu verkligen tror att sanktioner skulle avsluta Irans kärnvapenprogram. Då återstår ett annat alternativ - militär styrka. Israel skulle naturligtvis kunna beordra en militär strejk mot Iran när det vill, men Israels förmåga att orsaka betydande skada på Irans vitt spridda och kraftigt försvarade kärntekniska anläggningar är begränsad. När diskussionen övergår till militära aktioner, är det i själva verket USA:s militära aktion som avses. Det är förståeligt att en utländsk ledare som talar i den amerikanska kongressen skulle dra sig för att öppet be Washington att attackera ett annat land, särskilt efter erfarenheterna av invasionen av Irak 2003, som Netanyahu också lobbade för. Vi bör komma ihåg Netanyahu's september 2002 vittnesmål till House Foreign Affairs Committee, sex månader innan USA: s angrepp på Bagdad började, när han sade: "Det är inte en fråga om huruvida Iraks regim bör tas ut utan när bör den tas ut; det är inte en fråga om huruvida du vill se en regim förändring i Iran men hur man ska uppnå det." Netanyahu kan ha lärt sig av den erfarenheten. Han vet att den amerikanska allmänheten är trött på krig och inte har någon aptit på ännu ett militärt äventyr i Mellanöstern. Det är därför han förespråkar politik som skulle sätta USA på en väg till militära åtgärder utan att nämna orden "militära åtgärder". Denna israeliska ledare, som står inför ett tufft val hemma på två veckor, har behärskat konsten att vara politiskt vag. Han tillämpade samma strategi i de misslyckade förhandlingarna med palestinierna förra året och förklarade att han var för en tvåstatslösning men aldrig lade fram ett detaljerat förslag om var gränsen skulle dras -- eller om någon annan materiell fråga för den delen. Hans största krav var än en gång retoriskt -- att palestinierna erkänner Israel som en judisk stat. Detta är en israelisk ledare som tror på ordkraft -- särskilt hans ord. Men ord är ingen ersättning för en strategi -- och det är där Netanyahu återigen svek sig själv, sitt land och sin publik.
Jeremy Ben-Ami: Netanyahus kraftfullt formulerade tal är inget substitut för en strategi för att hindra Iran från att få kärnvapen.
Han säger att utan en plan, är det enda alternativet att sätta USA på väg mot militära åtgärder.
Netanyahu lobbade också för invasionen i Irak 2002, säger Ben-Ami.