Boston (CNN) Hon visste att något hemskt hade hänt. Det var rökigt och allt hon hörde var dämpade skrik. Hennes fot vändes åt sidan och hennes ben fungerade inte rätt. Hennes gode vän Krystle Campbell låg bara där på marken. Karen Rand - hon är Karen McWatters nu - släpade sig över trottoaren. Hon ville komma närmare Krystle så att de kunde prata och ta tröst av varandra mitt i så mycket kaos. "Jag kom henne nära ", berättade hon. "Av någon anledning kom jag nära hennes huvud och vi satte ihop våra ansikten." Krysttle sa att hennes ben gjorde ont. Det var de sista orden hon skulle säga. De två kvinnorna höll varandra i handen tills Krystles haltade. McWatters var det femte vittnet av den första dagen av terrorrättegången av anklagad Boston Marathon bombplan Dzhochar Tsarnaev, som anklagas för att detonera tryckkokare bomber med sin bror för att straffa USA för politik de tror orsakar lidande på muslimer. Tre personer dödades i explosionerna: Campbell, en 29-årig chef för en restaurangkedja; Martin Richard, en 8-årig pojke; och Lingzi Lu, en 23-årig student. Mer än 250 andra skadades. Och den första dagen av rättegången -- efter inledande uttalanden -- kretsade kring ett antal överlevande från attacken, som i detalj berättade om den tidens kaos. Åklagarna kallade dem till vittnesbåset för att måla en bild av förödelsen och smärtan bombningarna orsakade. Tsarnaevs advokater valde att inte korsförhöra någon av de överlevande. McWatters kämpade emot sina känslor när hon tittade på ett fotografi som visade henne och hennes vän på åtta år som låg mitt i en hög av förvirrade och trasiga människor. Deras två ansikten, sida vid sida, sticker ut bland rören av lemmar. Krystles mun är öppen, men hon är mycket blek. "Jag var jätterädd", vittnade McWatters, och jag minns att jag skrek på någon som kunde hjälpa oss. Alla skrek, alla skrek på hjälp. Det verkade som en lång tid innan hjälp kom till oss, men det var förmodligen inte." När de första svarande nådde Krystle, var det för sent.  "De gjorde HLR på Krystle och jag började tro att hon inte gjorde det," McWatters sade. Hon tog sin väns mobil och stoppade den i fickan. När hon kom till sjukhuset hade chocken inträtt. Hon var förvirrad. Ett tag fick telefonen sjukhuspersonalen att tro att hon var Krystle Campbell. När Krystles föräldrar rusade till hennes säng och såg att hon inte var deras dotter, blev de förtvivlade, sade McWatters. Krystles pojkvän kände igen henne och ringde hennes föräldrar. Två dagar senare sa läkarna att de skulle ta hennes ben. Hennes kropp var bruten, och det gjorde ont som en galning, sa hon. Men inte lika mycket som att förlora sin vän. Campbells död var den första som beskrevs i detalj vid Tsarnaevs rättegång. Men beskrivningar av de andra två dödsfallen vid maraton och en polis vid Massachusetts Institute of Technology kommer snart. Det fanns löpare som erövrade en 26.2-mils bedrift i närheten, men Noas uppmärksamhet var någon annanstans, lekte med stenar och låtsades vara vetenskapsman. Den 5-årige tyckte att det var en cool idé att hantera stenarna, hans mor, Rebekah Gregory, berättade jurymedlemmar. Gregory kom ihåg att hon tyckte att det var tur att Noa var glad över att få spela vetenskapsman. Nästa sak hon minns är att hon lyfts och kastas tillbaka. Andra vittnen använde liknande fraser: Blåst genom luften, öronbedövande explosion, rop på hjälp. Shane O'Hara, chef på Marathon Sports, en löpande butik nära där bomberna gick, sade att det lät som en högljudd kanon, följt av ett ögonblick moln av rök som täckte fönstren. O'Hara kom ihåg att gå ut till lukten av krut och brinnande hår. Besluten om vem som ska hjälpa först - de bland de skadade som behöver hjälp inför andra - hemsöker honom fortfarande, sade han. Det var skrik, sirener och skrik, sa han som svar på åklagarens frågor. Han sniffade som ett foto av den utblåsta butiken visades i rättssalen. Han sa till juryn att han hörde: "Stanna hos mig, stanna hos mig." Utanför försökte Gregory sätta sig upp, men kunde inte resa sig mycket. "Min första instinkt som mor var där i världen var mitt barn, där var min son," Gregory sade. Hon kunde inte se sina ben, men hon såg sina ben ligga bredvid henne på trottoaren, hon vittnade. "Vid den tidpunkten trodde jag att det var dagen jag skulle dö", sade hon. Gregory lyfte armarna och benen stack ut ur hennes kropp. Över kakofonin hörde hon Noah ropa på henne. Hon inbillade sig det inte. Colton Kilgore, som också ingick i Gregorys grupp och ett annat av onsdagens vittnen, mindes den skräckslagna pojken som letade efter sin mor. Boston Marathon bombar tidslinje. Dagens vittnesmål var dramatiskt och känslomässigt, mest troligt som åklagarna ville ha det. Alla som följer nyheterna har sett bilder på bombningarna och läst redogörelser för vad som hände. Kraften i de överlevandes vittnesmål i rättssalen fanns i detaljerna som gjorde vad somliga skulle kalla ett ofattbart brott till något mycket verkligt. De delade med sig av små minnen, som vad folk sa i de omedelbara efterverkningarna av attacken. Gregory berättade för juryn hur hon visste att Noah var omhändertagen. Sedan fokuserade hon på tourniquet som var vriden på benet av hjälp-givers. "Vi har en amputerad", såg hon en av dem mun. Det de sa högt var något i stil med: "Det här är verkligen dåligt, men vi kommer att hjälpa dig." En annan överlevare, Sydney Corcoran, vittnade om att efter explosionerna -- vilket lämnade hennes öron ringande " precis som att lämna en konsert" -- hon var skadad men visste inte att hon var allvarligt skadad. Hon haltade till ett räcke, tog tag i det och svimmade, sa hon. Ögonen öppnas igen kort därefter, hon fann sig på ryggen, med en grupp män som utövar tryck på hennes lår, försöker ta reda på var hon blödde. "Jag minns en man som satte pannan mot mitt huvud och sa att jag skulle klara mig", sade hon. Corcoran gick sista året i high school. Efter att den ene mannen hade sagt att hon skulle klara sig, sa en annan att han kunde se hennes ögon bli vita. "Jag kände hur min kropp pirrade och blev allt kallare. Jag visste att jag var döende, vittnade hon. I rätten blev hon tillfrågad om hon visste varför hon kände sig kall. "Jag var döende. Blodet lämnade min kropp. Jag förblödde", svarade hon. Det kändes som om hon smög in i sömnen. Nästan fridfullt, sade Corcoran. Som om hon skulle somna och försvinna. Läkarna räddade tonåringen, men hennes liv besparades inte smärtan av attacken. Corcoran vaknade på ett sjukhus och såg sin far, hon vittnade. Eftersom hon var intuberad, begärde hon en penna och ett papper och skrev en fråga till sin far. Var hennes mamma vid liv? "När han såg vad jag skrivit började han gråta", berättade Corcoran för jurymedlemmarna. Fadern svarade: "Hon mår bra, men benen är borta." CNN:s Ann O'Neill rapporterade från Boston. CNN:s Mariano Castillo rapporterade från Atlanta. CNN:s Sonia Moghe bidrog till denna rapport.
"Jag minns att jag skrek på någon som kunde hjälpa oss", minns en överlevande.
Den första dagen av Boston Marathon bombningar rättegång fokuserar på de överlevande.
Flera överlevande vittnar om den tidens sevärdheter, lukter och smärta.