(CNN)Är det kommande valet i Israel avgörande? Kommer resultatet -- en fjärde mandatperiod för premiärminister Benjamin Netanyahu eller en första för oppositionsledaren Isaac Herzog -- att förändra Israels politik på ett betydande sätt? När israelerna förbereder sig för att gå till opinionsundersökningarna verkar svaret vara negativt. Många observatörer i Europa och Förenta staterna verkar vara under intrycket att under Netanyahus tid vid makten blev Israel kapat av högerfientliga fanatiker -- och att Herzog, ledare för det sionistiska oppositionspartiet, är den man som kommer att rädda landet och återföra det till sundhetens väg. Men faktum är att när det gäller den mest avgörande frågan om Israels och Mellanösterns framtid -- vad man ska göra med palestinierna -- så är skillnaden mellan de två kandidaterna försumbar, en skillnad som är bristfällig men lång på stil och retorik. Medan Netanyahus insisterande på Israels fortsatta styre över miljontals palestinier uttrycks på aggressivt, ofta religiöst och nationalistiskt språk, skulle Herzogs motivering för att göra samma sak låta mycket mjukare och lättare att smälta i västvärlden. Men när allt kommer omkring har varken Netanyahu eller Herzog någon verklig avsikt att sätta stopp för ockupationen av de palestinska territorierna. Netanyahu säger det tydligt och öppet; Herzog och hans koalitionspartner bara antyder det. LÄS MER: 5 viktiga frågor för nästa israelisk ledare. Denna blekning har varit så tydlig under hela valkampanjen att en utlänning som anlände till Israel skulle ha haft svårt att förstå någonting om vad som verkligen pågår här. De viktigaste frågorna som har diskuterats under kampanjen är ekonomiska -- levnadskostnader, bostadspriser, statlig tillsyn -- men även då har paroller och populistiska löften i stor utsträckning ersatt de djupgående debatter vi borde ha. Men de ämnen som tycks ha förtärt de flesta rubrikerna sträcker sig från rent skvaller till skandaler, några av dem om Netanyahus och hans hustru Saras beteende. Det var "bottlegate"-affären -- hävdar att premiärministerns fru hade sparat pengar från flaskåtervinning på sitt officiella residens. Netanyahus säger att de återbetalade regeringen. Israel är ett land som fortfarande letar efter sin väg framåt; ett land som saknar internationellt erkända gränser; ett land som ännu inte har bestämt om det är ett västerländskt samhälle eller ett mellanösterländskt samhälle; ett land som inte kan avgöra om det vill vara religiöst eller sekulärt, judiskt eller binationellt. Alla dessa kritiska frågor -- ingen av dem beslutade om -- har kastats åt sidan, ignorerats, mörklagts eller förnekats av ett land som har sysselsatt sig med den viktiga verksamheten med återvunna flaskor på premiärministerns residens. Det finns en stor elefant i rummet, men Israel vänder tillbaka till den. Det finns en stor elefant i rummet, men Israel tror att elefanten inte existerar om ingen talar om den. Denna elefant är frånvarande från den israeliska diskursen dag för dag, och den är frånvarande under val -- en tid då den offentliga diskursen bara bör fokuseras på det som verkligen betyder något. Elefanten i det israeliska rummet är den ändlösa ockupationen av palestinska territorier, och ingen talar om det. De flesta partier i valet har inte ens brytt sig om att försöka svara på frågor om vad deras planer är för palestinierna. Men ockupationen fortsätter också att vara en icke-fråga för alltför många vanliga israeler, som vet mycket lite - och bryr sig ännu mindre - om den grymma verkligheten för de miljontals palestinier som lever utan medborgerliga rättigheter på Västbanken och som hålls under belägring i Gaza. För dem som betraktar Herzog och mitten-vänstern som det stora hoppet om denna kampanj är det viktigt att komma ihåg att det var det israeliska arbetarpartiet som upprättade ockupations- och bosättningsprojekten på palestinskt territorium. Golda Meir, Moshé Dayan, Shimon Peres, Yitzhak Rabin: Dessa arbetarledare, så älskade av väst, är grundarna till det moderna Israels mest betydelsefulla äventyr -- den olagliga överföringen av en judisk befolkning till stulen mark. Det var ett projekt vars syfte var att förhindra någon form av jämbördig uppdelning av landet, eller en uppgörelse med palestinierna - och som sådan har det varit en stor framgångssaga. Arbetet hade aldrig någon verklig plan för palestinierna, förutom att gång på gång förnya den ändlösa fredsprocessen, som kan vara den längsta i historien. Detta gäller fortfarande, strax före valet som har en verklig chans att få den sionistiska unionen att ta makten. De mer än 500.000 nybyggarna på Västbanken och östra Jerusalem har skapat vad som kan vara en oåterkallelig verklighet, men Herzogs enda svar på det är att gå tillbaka till förhandlingsbordet. I privata kretsar nämner han fem år som den tid han behöver för att avsluta processen. Det finns inget bättre tecken på att Herzog inte har för avsikt att avsluta ockupationen inom kort. Många fredsplaner har redan utarbetats i detalj. Allt som behövs är att en modig israelisk ledare genomför någon av dem. Herzog verkar åtminstone i detta skede inte kunna göra detta. På tisdagen kommer "endast demokratin i Mellanöstern" att välja ett nytt parlament och en ny regering, i det som ofta beskrivs som ett firande av "folkmakten". Men verkligheten är att här i Israel är det bara herrarna som kommer att rösta och besluta om framtiden - inte bara för sig själva, utan för de miljontals palestinier som i nästan ett halvt sekel har levt under deras kontroll, direkt på Västbanken och indirekt i Gaza. Och ändå verkar det som om deras öde inte är ett ämne som förtjänar att diskuteras. Att kalla detta en demokrati 2015 är ganska problematiskt.
Levy: Israels ockupation av palestinskt territorium har gått mestadels obediskuterat före tisdagens val.
Levy: Netanyahu, Herzog har inte modet att avsluta ockupationen.