(CNN)Jag har klätt upp mig i samma typ av kostym på Halloween i åratal -- alltid en superhjälte. Inte en karaktär i synnerhet. "Bara vilken ursäkt som helst för att ta på sig peruk och cape", skulle jag säga till vänner. Förra året hittade jag en mer specifik persona. Jag skulle vara Wonder Woman. Den här Halloween var annorlunda: jag hade fått diagnosen en hjärntumör bara veckor tidigare, och att ta på sig den här dräkten var ett lättsamt sätt att känna sig stark inför mitt livs största kamp. Det var lördagen den 25 oktober 2014 -- tidigare än vanligt för mig att tänka på en kostym för min favoritsemester. Men i år skulle jag inte kunna festa på samma dag som alla andra. Jag organiserade ett sista stort firande för att hedra mitt liv och de människor jag älskar innan min hjärnoperation två dagar senare. Det hela började tidigt en morgon i september medan jag avslutade mitt arbete som digital producent för CNN:s "Nya Dag". När jag skrev vid datorn, kom brev från höger sida av skärmen. Jag började känna mig konstig och gick till sköterskans kontor i min byggnad för att be om hjälp. Mitt tal började snava, mina händer pirrade, och mitt huvud bultade. Jag glömde också mina medarbetares och chefers namn. Sköterskan trodde att jag skulle få en stroke och ringde en ambulans. Inom en timme gick jag från att tänka att jag kanske hade migrän eftersom jag behövde nya glasögon för att bli rusad till sjukhuset. Jag var 28 år. De tog av mig mina kläder på akuten för att koppla mig till maskinerna som skulle avslöja att jag inte fick en stroke. Bra nyheter! Men vad var det som pågick? Första personen: Shopping för en ny rock släpper loss gamla minnen. Efter en magnetröntgen fick vi början på ett svar. När jag tittade på skanningen av min hjärna, sittandes där, stor som en orange, på vänstra halvklotet var en stor svart fläck. Mitt tal kom tillbaka helt efter några timmar, men en fruktansvärd huvudvärk dröjde hela dagen, och jag hölls på sjukhuset över natten utan att diskutera med den medicinska personalen alla detaljer om vad som hittades på skanningen. Min familj och jag skulle träffa en hjärnkirurg nästa morgon. Vid sextiden sov jag när en invånare kom in i mitt rum och väckte mig. Han ville prata om mitt fall, sa han. "Mina föräldrar kommer senare, och vi ska träffa doktorn", sa jag till en främling. "Ms Moskowitz, vi misstänker att du har hjärnhinneinflammation." Han kunde ha talat ryska. "Vi ser att du har en hjärntumör, och du måste operera för att få den bort," sade han i en lugn, jämn ton. Jag minns inte vad jag frågade honom efter det, men när han gick, kände jag mig hopplös och ensam. Tårar strömmade ut ur mina ögon, och jag sög i luften när jag fick slut på andedräkt. Det var den mest rädda jag någonsin varit i mitt liv. När mina föräldrar kom, träffade vi kirurgen, som erbjöd större klarhet. Han misstänkte att tumören långsamt växte djupt i vänster kammare i min hjärna i åratal. Och händelsen på jobbet?  Kanske ett litet anfall med anknytning till tumören, men de kunde inte vara säkra. Jag fick veta att massan inte var livshotande vid den tidpunkten och förmodligen inte cancer, men platsen var mycket djup och unik. Tumören växte i en öppen tunnel i min hjärna och skulle så småningom växa tillräckligt stor för att blockera flödet av ryggmärgsvätska.  Kirurgi rekommenderades förr snarare än senare. Första personen: Fångad i sorgens tid. Efter min hemska erfarenhet tidigare på dagen med den boende som älskade att dela dåliga nyheter och försvinna, visste jag att jag inte ville ha min operation på detta sjukhus. Det var dags att leta efter en hjärnkirurg. Två veckor efter händelsen på jobbet träffade jag en läkare på NYU som talade om operationen i hemska ordalag. Det fanns en 10% chans att jag skulle behöva en shunt för att hjälpa tömma överflödig vätska från min hjärna för resten av mitt liv. Eftersom jag inte var nöjd med det alternativet, fortsatte jag att bläddra. Underbara kollegor och vänner inom CNN Medical Unit hjälpte mig att hitta dr Jeffrey Bruce på New York-Presbyterian Hospital. Dr Bruce är en lång, kommenderande man med det självförtroende du hoppas på hos en hjärnkirurg. På något sätt verkade hans beskrivning av sjutimmarsproceduren och vad som skulle komma senare inte lika skrämmande som tidigare. Vi bokade datumet för operationen i slutet av oktober. "Det här är precis som en sten i min hjärna", sa jag till vänner. "De får ut den, och jag kan gå vidare med mitt liv." Två dagar före operationen samlades mina vänner och min familj på en bar i Brooklyn för den där pre-Haloween, prefödelsedagen, prekirurgiska festen. Jag bar en kort blå peruk med min Wonder Woman outfit och satte upp ett fotoområde för att dokumentera allas kostymer. Vi skrattade och dansade i timmar, och i slutet av festen gjorde den som blev kvar Hora. Vi sprang in och ut ur en cirkel och höjde med glädje händerna i luften. Spöken och pumpor blandade med födelsedagsdekor. Även om jag föddes i slutet av november, ville jag täcka alla mina helgdagar eftersom jag inte hade någon aning om hur framtiden skulle se ut. Första personen: Det enda Kuba jag någonsin känt. Tänk om de tog ut tumören och det var cancer trots allt? Tänk om de inte kunde få allt under operationen och var tvungna att göra strålning senare? Hur är det med den där shunten? Tänk om något gick fel och jag aldrig skulle vara mig själv igen? På sjukhuset tjafsade min familj om vem som fick en stol i väntrummet när jag satt tyst och väntade på att bli trängd genom dubbeldörrarna och in i resten av mitt liv. När jag var på operationsbordet med IV in, började narkosläkaren den magiska medicinen, och jag började knappt räkna innan jag blev knockad. Jag vaknade upp en hjärntumör tändare och omgiven av de människor jag älskar. Jag var på sjukhuset i fem dagar och sov mest från medicinen mot krampanfall. Verkliga Halloween kom och passerade. Vänner och medarbetare kom till sjukhuset för att berätta historier om sina semesteräventyr och dela bilder på sina nätter. Om jag någonsin var ensam eller osäker på min plats i världen tidigare, med denna upplevelse var ett relativt snabbt sätt att upptäcka att jag har enorm kärlek och stöd i mitt liv. Mitt tillfrisknande har krävt mycket hårt arbete. Jag gick direkt från sjukhuset till inpatientrehabilitering till öppenvård varje vecka och arbetade med tal, arbetsterapi och minne. Jag gjorde så bra ifrån mig att jag fick namnet Februaris "Månadens Patient". När min läkare nyligen sa att jag har haft det bästa tillfrisknandet hon någonsin sett under sin 20-åriga karriär, brast jag i glädjetårar. Erfarenheten har gett mig förtroende för min motståndskraft och mer perspektiv än tidigare på vikten av att leva i nuet, eftersom saker och ting alltid kan vara värre - helt från ingenstans och helt oväntat. Bara en månad efter operationen dog min bästa väns syster av en hjärnaneurysm. De överlevandes skuld överväldigade mig, men det gjorde också en känsla av tacksamhet. Jag har inget svar på varför jag mår bra och min vän är borta, men jag vet att det gör att jag trycker hårdare när jag svettas genom spinklass och dröjer längre medan jag stirrar på solnedgångar och vackra vyer. Min livslust själv -- det goda och det onda -- är så mycket starkare än tidigare. Jag återvände till arbetet deltid och arbetade en dag i veckan med början i februari. Jag är på två dagar i veckan nu och hoppas att vara tillbaka producera digitalt innehåll på heltid för "Ny dag" i maj. Även om jag nu är i utkanten av 30 med en ny identitet som överlevare, ser jag mig inte som en superhjälte. Åtminstone inte förrän nästa Halloween.
"Nya dagen" Digital producent Jessica Moskowitz diagnostiserades med en hjärntumör i september.
Moskowitz, då 28, var på jobbet när hon började känna konstiga symptom och rusade till sjukhuset.
Efter operation och pågående rehabilitering, säger hon, hon fick en uppskattning för livet hon aldrig hade haft.