London (CNN) Efter att ha varit Tony Blairs talesman och strateg i ett decennium och mer och mer, efter att ha stått vid hans sida genom valkampanjer, krig och fredsprocesser, politiska och personliga kriser, skandaler galore, att ha tillbringat tusentals timmar med att möta den kanske mest ifrågasättande media på planeten, och efter att ha gjort tusentals samtal och intervjuer sedan lämna TB: s sida, är jag mycket erfaren i att besvara svåra frågor. Men just nu kämpar jag och jag tänkte lite folksamling med de mycket intelligenta männen - och särskilt kvinnorna - som besöker CNN.com kan hjälpa till. Detta är något jag aldrig skulle ha tänkt på innan bloggosfären och sociala medier tillkom, men där bättre nu att börja än hemma hos Christiane Amanpour och Becky Anderson. Så här ligger det till. Som ni kanske vet från ett samtal jag hade på CNN med Christiane förra månaden, så har jag skrivit min 11:e bok. Det kallas "Winners: Och hur de lyckas." Den tittar på hyper-uppnående inom idrott, näringsliv och politik, intervjuar några av de största och mest framgångsrika namnen levande -- och analyserar några som är döda -- och försöker dra allmänna lärdomar för oss alla. Det går mycket bra tack. Inte minst tack vare mediaintresse och en mängd evenemang, där det har knäppts upp på olika sätt vid sammankomster för studenter, affärsmän, fotbollsfantaster, miljöaktivister och politiska aktivister, har det gått inom fyra dagar efter publicering till nummer 1 i Storbritannien inbundna icke-fiktion diagram. Jag skulle ljuga -- något som jag inte är benägen att göra vad hatarna än säger -- om jag sa att jag inte var allvarligt sur över detta. Som min tidigare Downing Street kollega, nu av Portland PR, Steve Morris, sade vid lanseringen: "Om du skriver en bok som heter "Winners" och det går direkt till välgörenhetsbutiker, bli inte förvånad om folk kallar dig en förlorare." Rädslan för att misslyckas att vara en större förare för de flesta av mina intervjuade än någon glädje i framgång, detta var inte något jag var beredd att tillåta. Så vad är problemet när jag tittar ner från toppen av Sunday Times diagram på de recensenter som sa att det var hemskt? (Jag skulle för övrigt inte ha föredragit några stjärnor i Mail på söndagen än den som de gav mig. Vänligen notera för nästa gång.) Problemet är kvinnor, eller mer exakt hur jag talar om dem. Vid var och en av de nio eller så händelser jag hittills har gjort om boken, och i flera av de många intervjuerna, har jag blivit tillfrågad - vanligtvis men inte alltid av en kvinna - en version av samma fråga: "Har män och kvinnor vunnit på olika sätt?" Och jag vet inte riktigt vad jag ska säga. Så hjälp mig snälla CNNLand. Vid det första evenemanget, värd av Financial Times, min partner Fiona och min dotter Grace satt i första raden, våndas när jag berättade hur jag hade skrivit ett kapitel om drottningen, som heter tyska förbundskansler Angela Merkel som den mest imponerande nuvarande politiska ledare, intervjuade och profilerade USA Vogue redaktör Anna Wintour som min huvudsakliga röst om ledarskap, gjorde samma sak med Arianna Huffington som en stor innovatör, pratade med gymnast Nadia Comaneci om hennes "perfekt 10", och presenterade Paralympiska idrottare och Tanni Grey-Thompson och Australiska surfare Layne Beachley som två av de bästa intervjuerna om motståndskraft. Som Grace sa efteråt -- ja, för att vara ärlig så häcklade hon mig då med orden "slå pappa, det här är pinsamt", -- jag svarade på en fråga jag inte hade blivit tillfrågad, nämligen "varför finns det inte fler kvinnor i boken?" snarare än den jag hade blivit tillfrågad, "vinner män och kvinnor på olika sätt?" Vid min nästa utflykt, inför de otroligt ljusa internationella postgradestudenterna på Hult International Business School, med Grace inte där för att hala, men Fiona sitter tre meter från mig, kom samma fråga igen nästan ord för ord. När namnen ovan rullades ut igen kände jag att jag behövde något mer än en lista. Jag behövde ett argument, som jag brukade specialisera mig på att sätta dit och putsa. Så jag våfflade lite om glastak och hur Fionas generation hade vunnit kampen om kvinnors jämställdhet i lagens ögon men Graces generation behövde vinna striden när det gäller landets kultur. Jag tyckte det var ganska bra, och vågar jag säga en ganska hygglig soundbite. Men moderator René Carayol höll uppenbarligen inte med och gav sin mikrofon till Fiona för att be henne om sin utsikt. Hon sade att det fortfarande var en mansvärld och att kvinnor i huvudsak måste göra dubbelt så många jobb som män. Män uppskattade inte heller den verkligheten, eller att det därför blir svårare för en kvinna att vinna än en man under många omständigheter. Hon fick en applåd innan twittermat gick till sociala medier för att säga att hon hade satt mig i mitt ställe. Raden i bilen på vägen hem var ganska godmodig, med tanke på min partner 36 år var i grunden bekräfta att jag inte var en ny man och föreslå jag talade absolut tosh om huruvida män och kvinnor vinner på olika sätt. Vid nästa tilldragelse kunde varken Fiona eller Grace klara sig. Så när samma blodiga fråga kom upp igen började jag med min namnlista men nämnde dumt nog drottningen först promota en vänster-leaking kör av "för Guds skull är hon knappast typisk", så att när jag kom till Fionas poäng, jag kämpade igen. Gud vet vad som hade hänt om jag hade sagt att Margaret Thatcher var där, i avsnittet som jämförde hennes ledarskap med David Camerons (sic). Men så här är det. Efteråt sade en kvinna som skall vara namnlös -- men hon arbetar för Harriet Harman, chefsarkitekten för Labours nya feminism och den stolte ledaren för den rosa kampanjbussturnén (som jag älskar förresten) -- detta till mig: "Du måste komma tillbaka och göra mer i kampanjen. Eftersom jag tror att det finns något av en kris av maskulinitet i brittisk politik just nu. " Med andra ord försöker jag få rätt svar på en fråga som verkligen har bekymrat mig, och en ärkefeminist säger att jag behöver göra mer av Alfa Male-grejen. Du kan inte vinna, sa jag. Lägg av. Hjälp mig. Denna fråga har dykt upp överallt där jag har varit. Jag har mer att göra. Jag har fler intervjuer. Nästa gång jag sätter mig ner med CNN:s kvinnliga vinnare Christiane eller Becky måste jag få ett bättre svar än de jag har lagt ut hittills. Gratis signerad bok och bjuda in till en framtida händelse för bästa förslag. Antingen här i Storbritannien nu eller i vad jag tror att amerikaner kallar hösten när den kommer ut där.
Alastair Campbell vill att CNN-användare ska hjälpa honom att svara på frågan: "Har män och kvinnor vunnit på olika sätt?"
Hans fru berättade för en publik att det fortfarande var en mansvärld och att kvinnor i huvudsak måste göra dubbelt så många jobb som män.