PM David Cameron (bilden lämnar 10 Downing Street) har sagt att han inte skulle bjuda för en tredje termin. För många av de största ledarna i vår historia var ett ord helt enkelt bortom dem. Från Gladstone och Churchill till Thatcher och Blair kunde de inte ta farväl. Så enligt historiska normer, David Camerons uppenbarelse att om väljarna skickar honom tillbaka till Downing Street i maj, kommer han att avgå efter fem år och tillåta någon annan att leda de konservativa in i valet 2020, räknas som en äkta bombskal. Under en tid har detta förutsagts i Westminster. Men ingen trodde att han skulle säga det offentligt, och absolut ingen trodde att han skulle göra det på randen till en av de snävaste och mest oförutsägbara valkampanjer i historien. Inte för mr Cameron det högtidliga avskedet i ett tal till nationen. I stället tillkännagav han sina avsikter i en engångsintervju med en BBC-journalist. Det var helt typiskt för mannen, kvintessensen av bakslagen insoucience. Till och med hans retorik verkade anmärkningsvärt avslappnad. Han sade: "Är som Shredded Wheat: två är underbara, men tre kan vara för många. Det som gör Camerons tillkännagivande så extraordinärt är att det helt enkelt inte finns något historiskt prejudikat. Den stora majoriteten av hans föregångare försökte klamra sig fast vid makten så länge som möjligt, och måste dras sparkande och skrikande från kontoret. Margaret Thatcher ledde till exempel sitt parti till ett tredje allmänt val 1987 med ett löfte om att hon skulle gå "på och på – en kommentar som gladde hennes beundrare och förfärade hennes kritiker. Få människor tvivlar på att om hon inte hade störtats i en kupp 1990, skulle hon ha lett Tories in i ett fjärde val två år senare. Om Järnfrun hade fått som hon ville, skulle hon ha lett dem in i 2000-talet också. Men Thatcher var långt ifrån ovanlig. Den viktorianska titanen William Gladstone ledde liberalerna till seger 1892 vid 82 års svindlande ålder, långt efter att de flesta av hans kolleger tyckte att han borde ha klivit ner. Winston Churchill var också tvungen att prisas från kontoret som ett ostron från ett skal. Han borde ha avgått i ära efter att ha vunnit andra världskriget och förlorat det allmänna valet 1945. I stället vägrade han att ge efter, trots att han blev alltmer försvagad av hög ålder och en rad slaganfall. Det mest uppenbara exemplet nyligen är emellertid Tony Blair, vars främsta ställning undergrävdes nästan från början av skvaller om tronföljden. Enligt Gordon Brown och hans vänner hade Tony Blair lovat att avgå efter två val för sin ambitiösa kansler. Men när han vägrade att göra det, degenererade deras relationer till ett virtuellt inbördeskrig. År 2004 lovade Tony Blair att om han vann ett tredje val skulle han snart avgå för att ge sin efterträdare tid att förbereda sig för Labours lutning vid en fjärde mandatperiod. Browniterna var rasande över förseningen. Men långt ifrån att förhala spekulationens bölder gjorde Blairs tillkännagivande bara saken värre. Från det ögonblicket började hans aura av ledarskap sippra bort. Eftersom alla visste att han skulle gå, hade de inget att förlora på att utmana hans auktoritet. Och så var det att Blairs sista två år i ämbetet, som överskuggades av ständiga gräl över datumet för hans avgång, i själva verket var en utdragen offentlig avrättning, eftersom den tidigare mästare i brittisk politik drabbades av en plågsam död med tusen nedskärningar. Jag är ledsen att behöva säga att detta är nästan säkert scenariot som väntar David Cameron. Och hans beslut är desto mer förbryllande eftersom han är under relativt liten press att kliva åt sidan. Vad du än tycker om Mr Cameron, är det ovedersägliga faktum att han förblir Tories med sin största tillgång. Under de senaste tio åren har han varit bekvämt mer populär än sin fest. Rulla ner för videor. David Cameron har avslöjat att han kommer att avgå som statsminister före 2020 om han vinner nästa val. Vid 48 års ålder är Cameron, enligt premiärministerns normer, en relativt ung man. Dessutom är Cameron helt klart den mest populära och trovärdiga av de stora partiledarna. Varken den skrattretande Ed Miliband eller anodyn Nick Clegg kommer nära att utmana sin offentliga ställning. Medan han har sina kritiker på Tory backbenches, en ledarskapsutmaning skulle vara nästan otänkbart om han lyckades vinna en annan term i maj. Om jag hade varit rådgivare till Cameron, skulle jag ha uppmanat honom att efterlikna Harold Wilson, som inte visade några tecken på att gå någonstans förrän hans chock avgå 1976. Precis som Cameron var labourpremiärministern den dominerande politiska personligheten i hans ålder. Han ryckte av anklagelser om att han saknade substans för att vinna val efter valet. Han lyckades till och med studsa tillbaka från nederlaget 1970 – vilket jag tror att Cameron också kunde göra, om han verkligen ville. Wilsons avgång, vid 60 års ålder, chockerade nationen. Det hade inte funnits minsta misstanke om att han planerade en snabb utgång. Däremot tror jag att mr Cameron har gjort en stav för sin egen rygg. Om han återvänder till nr 10 i maj, vilket verkar allt mer troligt, då kommer det att vara som en tönt premiärminister. För den besvärliga gruppen på Tory backbenches, straffen för uppror kommer att verka triviala och kortlivade, eftersom en ny ledare kommer att vara med om ett år eller två. Och för premiärministerns ambitiösa kolleger, kommer ledarskapskampanjen att börja den dag han går tillbaka till nr 10. David Cameron och hans fru Samantha Cameron bjöd in kamerorna till deras Oxfordshire hem inför valet, under vilket premiärministern gjorde uppenbarelsen att han skulle avgå före en tredje mandatperiod. För George Osborne, Boris Johnson och Theresa May kan den kampanjen mycket väl redan ha börjat. Och om Cameron håller sig till sitt löfte att avtjäna en hel femårsperiod, kommer det att fortsätta fram till början av 2020. Jag kan knappast tänka mig något mer sannolikt att undergräva och försvaga en framtida Tory-regering – särskilt en med en smal eller obefintlig majoritet. Och jag är övertygad om att David Cameron någon gång under de närmaste åren – och förmodligen förr snarare än senare – kommer att få anledning att ångra sitt beslut. Det är naturligtvis till hans ära att han, långt ifrån att klamra sig fast vid ämbetet, redan förbereder sig för en värdig utgång. Men bara några veckor före det mest osäkra valet i levande minne var det säkert ett misstag att telegrafera hans avsikter som han gjorde. Och om Cameron lyckas behålla makten den 7 maj tror jag att han bittert kommer att ångra det tillfälliga sätt på vilket han kastade bort så mycket av sin auktoritet.
David Cameron sa att han inte skulle bjuda på en tredje termin om han vann valet.
Premiärministern sa att två termer var "underbara" men tre "kan bara vara för många"
Om han omvaldes i maj, kommer han att tjäna en hel fem år men sedan sluta nummer 10.