Účastnická místa.

Právo účasti v tomto ročníku mělo 193 týmů z 53 členských zemí UEFA. Účastnická místa byla přidělena na základě ligového koeficientu UEFA, který hodnotil účast týmu v evropských pohárech v letech 2006/07 - 2010/11:

Rozdělení týmů.

Vzhledem k několika různým důvodům došlo k změnám pravidel pro nasazení:  Pouze 14 (namísto původních 15) týmů, poražených ve 3. předkole Ligy mistrů 2012/13, přejde do Play Off Evropské ligy (opatření kvůli Chelsea FC, která zvítězila v Lize mistrů 2011/12), což má za následek nutné úpravy:

Týmy.

V závorkách uvedeno místo odkud tým postoupil.

Termíny hracích dnů a data losování.

Poznámka: Rozvrh soutěže představený UEFA.  Všechno losování se uskuteční v "Nyonu" (Švýcarsko), pokud není uvedeno jinak.

Předkola.

1. předkolo.

Los prvních dvou předkol – 25. června 2012. Úvodní zápasy 5., odvety 12. července 2012.

2. předkolo.

Úvodní zápasy 19., odvety 26. července 2012.

3. předkolo.

Termín losu – 20. července 2012. Úvodní zápasy 2., odvety 9. srpna 2012.

4. předkolo.

Termín losu – 10. srpna 2012. Úvodní zápasy 23., odvety 30. srpna 2012.

Základní skupiny.

Termín losu – 31. srpna 2012.

Vyřazovací fáze.

V průběhu vyřazovací fáze soutěže hraje tým v každém kole proti jednomu soupeři dvojzápasovým systémem "doma-venku". Z tohoto souboje je jeden vyřazen a druhý postupuje, díky čemuž již po 4. takto hraném kole zbudou pouze dva týmy. Ty pak utvoří finálovou dvojici a utkají se na předem určeném (až 2 roky předem) neutrálním hřišti.Los šestnáctifinálových a osmifinálových dvojic proběhl 20. prosince 2012. K rozlosování čtvrtfinále došlo 15. března 2013 a zbytek soutěže bude rozlosován 12. dubna 2013.  Při losu šestnáctifinálových dvojic bylo 32 týmů rozděleno do dvou košů po šestnácti. Vítězové skupin byli v koši nasazených, kvalifikanti z druhých míst jako nenasazení. Týmy postupující ze třetích míst základních skupin Ligy mistrů byly seřazeny do žebříčku a nejlepší čtyři se přidali k nasazeným týmům a zbylí čtyři k nenasazeným. Do jedné dvojice nemohly být nalosovány dva kluby, které se již utkaly v základní skupině ani dva kluby z jedné země. Zároveň bylo nalosováno, na čím hřišti souboj začne (kromě šestnáctifinále, kde se začíná na hřišti nenasazeného).  Při losu osmifinále a zbytku pavouku soutěže pak již kluby nebyly nijak nasazeny a mohl se utkat každý s každým včetně souboje klubů z jedné země.

Šestnáctifinále.

Los šestnáctifinále a osmifinále proběhl 20. prosince 2013. Úvodní zápasy 14. února, odvety 21. února 2013.

Osmifinále.

Úvodní zápasy 7. března, odvety 14. března 2013.

Čtvrtfinále.

Los čtvrtfinále proběhl 15. března 2013. Úvodní zápasy byly na programu 4. dubna, odvety 11. dubna 2013.

Semifinále.

Los semifinále proběhl 12. dubna 2013. Úvodní zápasy byly na programu 25. dubna, odvety 2. května 2013.

Evropská liga UEFA 2012/13 byla 4. ročníkem klubové soutěže hrané pod názvem Evropská liga UEFA a celkově 42. ročníkem soutěže dříve zvané Pohár UEFA. Finálový zápas se odehrál 15. května 2013 v nizozemském Amsterdamu. Hostila jej tamní Amsterdam ArenA. Vítěz ročníku se kvalifikoval do Superpoháru UEFA 2013. Obhájcem triumfu z minulého ročníku byl španělský klub Atlético Madrid.


Sportovní kariéra.

První úspěchy začala sbírat v roce 2009, kdy vybojovala stříbrnou medaili na Mistrovství světa do 17 let v italském Brixenu a stříbro na Evropském olympijském festivalu mládeže ve finském Tampere. O rok později na prvním ročníku Letních olympijských hrách mládeže v Singapuru vybojovala výkonem 189 cm zlatou medaili.  26. ledna 2011 se stala v Třinci vítězkou mítinku Beskydská laťka, když překonala 197 cm, čímž vytvořila nový juniorský halový světový rekord. O tři dny později skočila na Hustopečském skákání 194 cm a obsadila druhé místo, když prohrála jen s krajankou Světlanou Školinovou. I to ji však stačilo k celkovému vítězství na Moravské výškařské tour. Na halovém ME 2011 v Paříži ji těsně unikla finálová účast, když v kvalifikaci obsadila deváté, první nepostupové místo. V témže roce se stala v estonském Tallinnu juniorskou mistryní Evropy. Titul získala výkonem 195 cm, čímž si vylepšila osobní rekord a vyrovnala rekord šampionátu Rusky Jeleny Jelesinové z roku 1989.  V roce 2012 vybojovala na MS juniorů v Barceloně výkonem 188 cm bronzovou medaili. Na světové letní univerziádě v Kazani v roce 2013 získala stříbro, když ve finále překonala 196 cm a prohrála pouze s Polkou Kamilou Stepaniukovou, jež zvítězila díky lepšímu technickému zápisu.  V roce 2014 se zařadila do světové výškařské špičky. Na jaře se stala mistryní světa v hale a v létě vicemistryní Evropy ve skoku do výšky. V následující sezóně nejprve v Praze získala titul halové mistryně Evropy a v létě vybojéovala zlatou medaili v soutěži výškařek na světovém šampionátu v Pekingu. Titul mistryně světa obhájila v roce 2017 v Londýně. V roce 2018 připojila k úspěchům druhý titul halové mistryně světa ve skoku do výšky. V roce 2019 zvítězila potřetí na MS, tentokrát v katarském Dauhá, a to výkonem 204 cm.  V březnu 2017 se vdala za televizního sportovního komentátora Vladase Lasickase.

Marija Alexandrovna Lasickeneová, rozená Kučinová (rusky: Мария Александровна Ласицкене, roz. Кучина; * 14. ledna 1993 Prochladnyj, Kabardsko-Balkarsko) je ruská atletka, jejíž specializací je skok do výšky.


Klubová kariéra.

Začínal v klubu Liévin Basket 62, odkud jako patnáctiletý přestoupil do prvoligového Cholet Basket. V roce 2005 se stal juniorským mistrem Francie, v roce 2008 vyhrál s týmem dospělých turnaj Semaine des As a v roce 2009 byl finalistou FIBA EuroChallenge. Téhož roku odešel do Španělska, kde hrál za Valencia Basket, v roce 2010 s ním získal ULEB Eurocup. Od roku 2012 působil v zámořské National Basketball Association v klubu San Antonio Spurs, kde byl jeho spoluhráčem krajan Tony Parker. V roce 2013 si zahrál ve finále NBA, v němž San Antonio podlehlo v sedmi zápasech týmu Miami Heat. Od roku 2014 hraje za CSKA Moskva. Třikrát vyhrál ruskou nejvyšší soutěž VTB United League (2015, 2016, 2017) a v roce 2016 Euroligu. Získal Cenu Alphonsa Forda pro nejlepšího střelce tohoto ročníku Euroligy (průměr 18,9 bodu na zápas) a cenu pro nejužitečnějšího hráče Final Four, na konci roku 2016 byl vyhlášen nejlepším evropským basketbalistou roku.

Reprezentační kariéra.

Za francouzskou reprezentaci sehrál od roku 2008 145 zápasů a zaznamenal v nich 1483 bodů. Získal zlatou medaili na mistrovství Evropy v basketbalu mužů 2013, stříbrnou na mistrovství Evropy v basketbalu mužů 2011 a bronzovou na mistrovství Evropy v basketbalu mužů 2015, na ME 2015 byl vybrán do týmu all-stars. Startoval také na mistrovství světa v basketbalu mužů 2010 (13. místo), olympijských hrách 2012 (6. místo) a olympijských hrách 2016 (6. místo). Vyhrál anketu o nejlepšího francouzského basketbalistu 2015 a 2016.

Osobní život.

Je ženatý, má dceru. Pochází z rodiny portugalských přistěhovalců, basketbal hrála jeho matka i mladší sestra Jessie de Colo, juniorská mistryně Evropy z roku 2009.

Nando de Colo (* 23. června 1987 Sainte-Catherine) je francouzský basketbalový reprezentant, hrající za ruský klub PBC CSKA Moskva na pozici rozehrávače nebo křídla. Měří 196 centimetrů.


Mládí.

Narodil se v roce 1916 ve Vídni. Dne 8. června 1916 byl v zámku Schönbrunn pokřtěn, za přítomnosti jeho pra-prastrýce, císaře Františka Josefa I. Na konci první světové války, v roce 1918 v době zániku Rakouska-Uherska musel s rodiči emigrovat do Švýcarska a v roce 1921 do Portugalska, na ostrov Madeira, kde v roce 1922 jeho otec zemřel.

Návrat do Rakouska.

Na podzim roku 1937 mu bylo dovoleno vrátit se do Rakouska, kde se přihlásil na Tereziánskou vojenskou akademii ve Vídeňském Novém městě a tím se stal prvním Habsburkem, který po zrušení monarchie vstoupil do rakouské armády. S blížícím se začátkem druhé světové války byl nucen spolu s jeho sestrou arcivévodkyní Adelheid prchnout přes Československo ze země před rakouskými nacionalisty. Během války se spolu s bratrem Karlem Ludvíkem dobrovolně přihlásili ke službě v americkém 101. pěším praporu známém jako "Free Austria Battalion".

Život po válce.

Na rozdíl od svého bratra Otty von Habsburga se odmítal vzdát se jeho práva na rakouský trůn a dědictví Habsburské rodiny. V důsledku toho mu byl zakázán vstup do Rakouska s výjimkou krátkého třídenního pobytu v roce 1989 za účelem účasti na pohřbu své matky Zity. Dne 10. března 1996, kdy po vstupu Rakouska do Evropské unie zanikly hraniční přechody mezi Rakouskem a ostatními zeměmi Evropské unie, vstoupil ilegálně do Rakouska z Německa a uspořádal tiskovou konferenci, aby na sebe upozornil. Následně byl varován rakouskou vládou, že bude čelit trestnímu stíhání, pokud se znovu pokusí vstoupit ilegálně do země. Nakonec se spolu s bratrem Karlem Ludvikem dohodli s rakouskou vládou. V dohodě deklarovali věrnost republice.  Vybudoval řadu úspěšných podniků ve městě Ciudad de Méxicu a v Bruselu. Pracoval jako marketingový konzultant. Během svého života v exilu žil v Portugalsku, Belgii, Mexiku a ve Spojených státech amerických. V závěru života žil v San Ángel nedaleko hlavního města Ciudad de México, kde 6. září 2011 zemřel. Byl pohřben v rodinné hrobce pod Loretánskou kaplí v klášteře Muri nedaleko Curychu. Klášter je oblíbeným pohřebištěm habsburské dynastie. Je zde také pohřbena jeho manželka a některé ostatky dalších členů Habsburku.

Felix Rakouský celým jménem "Felix Friedrich August Maria vom Siege Franz Joseph Peter Karl Anton Robert Otto Pius Michael Benedikt Sebastian Ignatius Marcus d'Aviano von Habsburg-Lothringen", (* 31. května 1916 Schönbrunn, Vídeň – 6. září 2011 San Ángel, Mexiko) byl rakouský arcivévoda a syn posledního rakouského císaře Karla I. a jeho ženy císařovny Zity Parmské. Byl mladším bratrem korunního prince Otty, předchozího hlavního představitele Habsbursko-Lotrinského arcidomu.


Historie.

Na tomto místě byl dne 26. července 1660 vztyčen trůn při slavnostním příjezdu Ludvíka XIV. a jeho manželky Marie Terezie Habsburské do Paříže, když se vrátili ze své svatby v Saint-Jean-de-Luz. Proto získalo své původní jméno - "Place du Trône" (náměstí Trůnu). Během Francouzské revoluce bylo náměstí 10. srpna 1792 přejmenováno na "Place du Trône-Renversé" (náměstí Svrženého trůnu). Náměstí získalo svůj současný název u příležitosti státního svátku dne 14. července 1880.  V letech 1785–1788 byly rozšířeny pařížské hradby, které zahrnovaly i území dnešního náměstí. Tehdy zde ovšem ještě žádná rozsáhlá zástavba nestála. Byly zde venkovské domy a zahrady, vinice a pastviny. Z tehdejších hradeb se dodnes dochovaly dva pavilony a dva sloupy, které navrhl architekt Claude Nicolas Ledoux (1736–1806). Na sloupech se nacházejí sochy Filipa II. Augusta a Svatého Ludvíka.  Za Francouzské revoluce v období hrůzovlády v roce 1794 byla v jižní části náměstí (dnes v místě obchodu Damart) instalována gilotina. Popraveni zde byli např. básník André-Marie Chénier (25. července 1794), atentátnice na Robespierra Cécile Renault (17. června 1794), atentátník Henri Admirat (17. června 1794), atentátník Jean-Baptiste Michonis (17. června 1794), skladatel Josse-François-Joseph Benaut (13. července 1794). Popravení byli pohřbeni na hřbitově Picpus.

Pomník.

Uprostřed náměstí je Square de la place de la Nation, v jehož centru se nachází pomník "Triumf Republiky" (Le Triomphe de la République). Jedná se o alegorické bronzové sousoší, které zhotovil sochař Aimé-Jules Dalou (1838–1902). V roce 1879 město Paříž vyhlásilo soutěž na pomník pro náměstí Place de la République. Návrh A. J. Daloua sice nevyhrál, ale byl nakonec vybrán pro toto náměstí.  Socha byla odhalena na dvakrát. Poprvé v roce 1889 při 100. výročí Francouzské revoluce její pomalovaný sádrový model a podruhé v roce 1899 její konečná bronzová podoba.  Republika stojí na vrcholu vozu taženém lvi a doprovázeném několika alegorickými postavami: Duch Svobody, který řídí vůz, Práce symbolizovaná kovářem, který z boku tlačí vůz. Z druhé strany tlačí vůz socha Spravedlnosti a průvod uzavírá Hojnost se svazkem plodin symbolizující prosperitu. Hlavní postavy doprovázejí děti. Původně bylo sousoší obklopeno bazénem, který však byl v 60. letech odstraněn při stavebních pracích na podzemní stanici RER. Socha je otočená tváří do ulice "Rue du Faubourg-Saint-Antoine" k Place de la Bastille.

Ulice na Place de la Nation.

Ve směru hodinových ručiček:

Place de la Nation (česky "Národní náměstí") je okrouhlé náměstí v Paříži na hranicích 11. a 12. obvodu. Na náměstí směřuje paprskovitě 12 ulic. Pod náměstím se nachází stanice metra Nation a stanice linky RER A.


Vzhled.

Makroskopický.

Klobouk je zprvu zvoncovitě vyklenutý, poté plochý, uprostřed s hrbolem. Povrch klobouku je hladký, lysý, se zbytky plachetky. Okraj klobouku je výrazně rýhovaný. Barva je hnědošedá, místy do stříbřita.  Lupeny jsou stále bílé, husté a u třeně volné.  Třeň dosahuje běžně délky 10 až 15 cm. Směrem nahoru se zužuje. Barva kolísá mezi bílou a rozličnými odstíny světle šedé. Povrch je hladký či velmi jemně vločkatý. Třeň je zasazený do pochvy. Vnitřní část třeně je dutá.  Prstenec pošvatka nemá.  Dužnina je křehká, bílé barvy, má jemnou chuť a prakticky žádnou vůni.

Mikroskopický.

Výtrusný prach je bílý.

Výskyt.

Muchomůrka pošvatá se hojně vyskytuje v listnatých i jehličnatých lesích, od nížin až po horské oblasti. Zvláště se objevuje pod duby a buky a na kyselých půdách. Roste od června do října. "Amanita vaginata" je rozšířená téměř po celém světě, všude kde roste je dosti hojná. Vyrůstá jednotlivě i v menších skupinách. Jedná se o velmi běžný druh.

Záměna.

Pošvatky se celkovou plachetkou podobají jedovaté muchomůrce jízlivé a zelené, dají se však poznat podle báze třeně. Okraj klobouku je navíc výrazně radiálně rýhovaný. Pošvatky nemají prstenec a jen vzácně mají zbytky plachetky na klobouku. Bez rizika je záměna s muchomůrkou Maireho("A. mairei" ). Ta je robustnější a často mívá bílé zbytky plachetky na klobouku. Navíc je to houba velmi vzácná.

Zajímavosti.

Muchomůrka pošvatá by se neměla jíst syrová a ani nedokonale tepelně zpracovaná. Obsahuje neznámé termolabilní látky a při požití většího množství pokrmu se mohou objevit příznaky otravy. Nutno ji upravovat dosti dlouho jako například václavku. Pro svou křehkost není mezi houbaři moc oblíbená. Sbírat by ji měl jen houbař, který ji velmi dobře zná (možnost záměny). Barevné odrůdy této muchomůrky jsou již uznány za samostatné taxony. Je to celkem cca 8 samostatných taxonů.

Muchomůrka pošvatá, jiným názvem pošvatka obecná ("Amanita vaginata") je hojně se vyskytující stopkovýtrusná houba. Roste ve všech typech lesů, převážně však na kyselých půdách.


Děj.

Severní Afrika, 1942. Ofenzíva generála Rommela uvízla na mrtvém bodě, Britové se pod Montgomeryho vedením připravují na protiútok.  Plukovník Masters (Nigel Green) vede speciální jednotku pro sabotážní operace, která dosud nebyla příliš úspěšná. Brigádní generál Blore (Harry Andrews) mu však ještě dá poslední šanci, když mu Masters ukáže fotografie hlavního Rommelova skladu pohonných hmot.  Masters vyšle jednotku sedmi mužů, aby provedla nebezpečný výpad 400 mil pouští, kde by hluboko v nepřátelském území zničila německé zásoby benzínu. Blore nicméně trvá na tom, aby jednotku vedl někdo z vnějšku. Vybrán je kapitán Douglas (Michael Caine), který má jisté zkušenosti z pouště.  Pobočník plukovníka Masterse, Cyril Leech (Nigel Davenport), není zrovna nadšen z toho, že se musí Douglasovi podřídit. Tento tvrdohlavý Ir, stejně jako všichni jeho muži, za sebou má kriminální minulost a jenom jeho sebevražedné mise ho drží na svobodě. Plukovník Masters tak ví velmi dobře, proč slíbil Leechovi 2000 liber v případě, že přivede Douglase zpátky živého. Začíná nebezpečná akce, pří níž se neberou zajatci ani jakékoliv ohledy.  Douglas je Leechem donucen, aby nezasáhl a pouze přihlížel masakru britské jednotky připravenými německými vojáky, a to jen proto, aby neohrozil zdar samotné akce. Při okrádání mrtvých je výbuchem miny vážně zraněn jeden z mužů jednotky, která poté přepadne německou sanitku, zastřelí saniťáky a unese německou zdravotní sestru, která jen díky dalšímu zranění jednoho z mužů unikne hromadnému znásilnění. Při samotném útoku na cíl vyjde najevo, že se zde nenachází ani kapka benzínu a jenom pár atrap vojáků. Douglas rozhodne, že se bude v akci pokračovat a bude přepaden sklad ve městě.  V té době se však již situace změnila. Britové chtějí německé pohonné hmoty pro sebe. Dají proti prostřednictvím dvojitých agentů vědět Němcům, kteří se na komando přichystají. Útok ale přesto vyjde, benzín je zničen, všichni z jednotky kromě Douglase a Leeche zahynou. Zraněný voják, který zůstal v sanitce se spoutanou sestřičkou, ji ještě před smrtí zastřelí. Douglas a Leech se dočkají příchodu Britů. Protože byli od začátku akce oblečeni v německých uniformách, rozhodnou se s rukama nad hlavou a bílou vlajkou vzdát. Jsou však zastřeleni britským vojákem, který to okomentuje pouze:" Pardon, nevšim jsem si té bílé vlajky!"

Špinavá hra je britský válečný film režiséra André de Totha z roku 1968. V hlavní roli se objevil Michael Caine.


Biografie.

D'India se narodil pravděpodobně v Palermu na Sicílii v roce 1582, podrobnosti jeho života do roku 1600 však nejsou známy. Během prvního desetiletí 17. století zřejmě procestoval celou Itálii, přijímal pohostinství na řadě šlechtických dvorů a absorboval v každém místě různé hudební styly. Bylo to období změny v historii hudby, kdy polyfonní styl pozdní renesance přechází postupně do forem časného baroka, a d'India ovládl v dostatečné šíři styly v Itálii praktikované: expresivní styl madrigalu Lucy Marenzia, tradiční polyfonii "římské školy", chorál "benátské školy", pokusy o obnovení staré hudby s monodií, zrod opery a emotivní chromatismus Carla Gesualda z Venosy v Neapoli. D'India navštívil Florencii, rodné město opery, a Mantovu, kde v té době působil Monteverdi (d'India užíval většinu hudebních forem jako tento rodák Cremony). V Neapoli se pravděpodobně setkal s Gesualdem. V roce 1610 byl v Parmě a v Piacenze. V následujícím roce 1611 ho najal savojský vévoda jako hudebního ředitele v Turínu, kde d'India zůstal do roku 1623. Bylo to nejplodnější období jeho života, během kterého sjednotil rozmanitost různých typů hudby, se kterými se setkal v letech 1600-1611, do samostatného stylu.  Po odchodu z Turína (zřejmě v důsledku politických intrik) pobýval v Modeně a později v Římě. Zemřel pravděpodobně v Modeně, podrobnosti tohoto posledního období jeho života jsou však zahaleny stejnou temnotou, jako jeho začátek. Podle některých pramenů dostal pozvání na dvůr Maxmiliána I. Bavorského, údaje však nejsou příliš jasné a je možné, že zemřel ještě před uskutečněním této návštěvy.

Dílo.

D'India skládal hudbu většinou ve vokálních formách známých v jeho době - monodie, madrigaly i moteta. Monodie v různé podobě tvoří nejpočetnější a nejvýznamnější část jeho díla: árie, lamenta, madrigaly.  Stylově je d'Indiova hudba podobná hudbě, kterou v té době psal Monteverdi: expresivní chromatismus, disonance a dramatický výraz. Některé z jeho největších monodií jsou prakticky operní díla, třebaže d'India nikdy speciálně operu nenapsal.  Jeho polyfonní madrigaly přejímají texturu Gesualdových idejí. V tomto smyslu byl d'India jediným souputníkem Gesualdovým až do 20. století. Pozdní d'Indiova hudba představuje neobvyklou syntézu téměř všech skladatelů jeho období.  Kromě toho je známa sbírka 66 motet.

Sigismondo d'India (kolem 1582, Palermo? – před 19. dubnem 1629) byl italský hudební skladatel období pozdní renesance a raného baroka. Byl jedním z nejvýznamnějších současníků Claudia Monteverdiho.


Související události.

Když vypukla 1. světová válka, spojenci Ruska, Anglie a Francie, neočekávali, že ruská armáda bude tak brzy zmobilizovaná a zahájí svou bojovou činnost. Carská armáda však vyrazila do pole i přesto, že neměla plné stavy a že jí scházela bojová technika. V srpnu 1914 došlo na severní straně fronty ve Východním Prusku k bitvě u Tannenbergu, kde byla ruská armáda poražena a poté vyhnána z Východního Pruska. Na jižní straně fronty, kde stáli Rusové proti rakousko-uherským jednotkám, se pro ně situace též nevyvíjela růžově. Ve dnech 23. - 25. srpna proběhla bitva u Krašniku, po níž se ruská armáda byla nucena stáhnout.

Vojenské operace.

Dne 26. srpna došlo k prvním bojovým střetům, z nich nejvýznamnější byla bitva o Komárow či bitva o Tomaszów, kde bylo zajato 20 tisíc ruských vojáků. Následovaly další boje a na přelomu srpna a září však došlo k obratu. Ve dnech 2.–11. září se uskutečnila bitva u Ravy, zvaná též jako bitva o Lvov. V ní ruské jednotky porazily rakousko-uherská vojska a zajaly 350 tisíc jejich vojáků, zčásti se jednalo o vojáky ze slovanských zemí, kteří se vzdali dobrovolně. Českoslovenští zajatci se pak přihlásili do legií.

Následky bitvy.

V bitvě o Halič utrpěla rakousko-uherská vojska velké ztráty, uvádí se 300 tisíc obětí. Ruská vojska zahájila postup do Karpat a odřízla pevnost Przemyśl, která byla obléhána až do března roku následujícího. Všeobecná ofenzíva ruských vojsk pokračovala i na střední části fronty. Do konce měsíce října se odehrávaly boje na Visle, kde ruská vojska porazila německou armádu, a vnikla do Slezska. Ruské jednotky se nacházely severovýchodně od českého území, což vyvolalo v českých zemích nadšení. V listopadu však byly další boje zastaveny a později se ukázalo, že se jednalo o nejzazší postup ruské armády v průběhu 1. světové války vůbec.

Bitva o Halič byla ofenzíva ruské armády, která proběhla za první světové války ve dnech 23. srpna až 11. září 1914 v Haliči.


Rozšíření.

Je původní rostlinou v oblastech jihovýchodního Ruska, ve Střední a Malé Asii, Íránu, Pákistánu, Indii, Číně, Mongolsku, na Sibiři i v Japonsku a na Tchaj-wanu. Kromě České republiky byl také zanesen do celé Střední a Jižní Evropy, Severní a Jižní Ameriky, zbytku Asie, Jižní Afriky, Austrálie i na Nový Zéland.  V současnosti se v ČR vyskytuje téměř po celém území, nejčetnější je v teplých oblastech středních Čech a jižní Moravy. K jeho rozšiřování přispívá i pěstování jako okrasné letničky v zahradách nebo na hřbitovech, kde se vysévá pyramidální varieta 'trichophylla', tzv. „letní cypříšek“ (kulovitý vzrůst, žlutozelené zbarvení rostlin, na podzim červené, listy pouze čárkovité) a odtamtud se semeny dostává do volné přírody.

Ekologie.

Tento bylinný druh osídluje hlavně lehké, alkalické, štěrkovité a písčité, živinami chudé substráty na světlých, suchých, teplých a otevřených stanovištích. Nejvíce se vyskytuje na skládkách, rumištích, železničních náspech a podél cest. odtud se šířívá jako plevel po obdělávaných polích až do nadmořské výšky 1200 m. V současnosti roste spíše na klimaticky teplých místech, avšak předpokládá se jeho postupné rozšíření i do vyšších a chladnějších poloh. Je schopen růst i na zasolených půdách.  Má velkou konkurenční schopnost, produkuje alelopatické chemické látky, které omezují klíčení semen v sousedství. Silné a husté rostliny tvoří kompaktní porosty, které připravují okolní rostliny o světlo, vláhu i živiny a svými rozměry zhoršují strojovou sklizeň.

Popis.

Jednoletá, šedozelená nebo načervenalá rostlina s kůlovitým kořenem, která v časném mládí vytvoří drobnou listovou růžice. Později z ní rychle vyrostou přímé, vespod dřevnatějící lodyhy, které jsou hustě metlovité větvené a dorůstají do výšky až 150 cm. Lodyhy jsou oblé nebo mělce rýhované, vespod lysé a nahoře hustě chlupaté. Jsou porostlé střídavými, přisedlými nebo krátce řapíkatými listy, které jsou ploché, úzce podlouhlé, až 6 cm dlouhé a 0,5 cm široké. Listové čepele jsou u báze zúžené, na vrcholu dlouze špičaté, po obvodě celistvé a mají zřetelnou střední žilku.  Drobné, oboupohlavné květy vyrůstají po jednom až dvou z úžlabí listů na koncích lodyh a nevytvářejí květenství, někdy květům vyrůstá na bázi hustý věneček chlupů. Mají pět nazelenalých okvětních plátků, které jsou v horní časti dovnitř zahnuté a na každém v dospělosti vyrůstá drobný bylinný přívěsek. V květu je pět tyčinek s červenými prašníky, které se pro odvrácení samosprašnosti otvírají až zaschnutí blizen. Svrchní semeník má dvě červené čnělky. Květy kvetou od července do září, neprodukují nektar a jsou opylovány větrem.  Plodem je tmavohnědá, asi 2 mm dlouhá, okrouhlá, vmáčklá, jednosemenná nažka zabalená ve vytrvalém okvětí. Rozšiřovány jsou větrem nebo vodou, podíl na jejich šíření mají i lidé při pracovní činnosti. Po dozrání se lodyhy za silného větru zpravidla ulomí a jsou i se semeny unášeny větrem a cestou trousí semena, stávávají se z nich tzv. stepní běžci.

Rozmnožování.

Bytel metlatý pravidelně bohatě plodí a téměř všechny jeho nažky klíčí. Jedna rostlina vytvoří až 10 000 plodů, které dozrávají obvykle v říjnu a pomalu se vysemeňují až do jara. Semena nejsou dormantní a část jich vyklíčí již na podzim, zimu však semenáče nepřežijí. Pro vzejití jim stačí teplota těsně nad 0 °C a hloubka 5 až 7 cm. S příchodem jara průběžně raší až do poloviny dubna, pro růst a kvetení jim postačuje teplota 15 °C. Jen malá část semen má schopnost vyklíčit i za dva roky.

Taxonomie.

V České republice vyrůstají dva poddruhy, častěji se vyskytuje nominátní bytel metlatý pravý ("Bassia scoparia" subsp. "scoparia"), řidčeji bytel metlatý hustokvětý ("Bassia scoparia" subsp. "densiflora"), který se od nominátního odlišuje hustým věnečkem dlouhých chlupů pod květy a plody.

Význam.

Názory na prospěšnost či škodlivost bytele metlatého jsou rozdílné, liší se podle místa a pohledu posuzovatele.

Prospěšnost.

Ve Spojených státech amerických a v Kanadě se zájem o bytel metlatý jako o krmnou plodinu v posledních deseti letech podstatně zvýšil, zvláště v suchých oblastech. Produkuje stejné množství píce na hektar jako vojtěška, ale s polovičními nároky na vodu, má vysoký obsah živin a netrpí chorobami a škůdci. Má oproti vojtěšce jen mírně menší krmnou hodnotu a stravitelnost, neovlivňuje chuť mléka. Spolehlivě roste i na místech s úhrnem ročních srážkami jen 150 mm (Praha asi 600 mm)  Lze jej dobře využívat pro znovuozeleňování, obnovu narušených půd i jako ochranu proti půdní erozi. Používá se i k rekultivaci zasolených půd, dobře prospívá i při zavlažování vodou se salinitou rovnající se třetině slanosti mořské vody. Vysazuje se jako solitérní prvek v plošných výsadbách nebo se z něj vytvářejí krátkodobé živé ploty, které lze stříháním tvarovat.  Mladé výhonky rostlin a jejich pupeny jsou v Japonsku a Číně používány na saláty a do polévek. Ve východní Asii se dospělé rostliny sklízejí na siláž. Semena jsou bohatá na bílkoviny a používají se k výrobě mouky pro pečení chleba. Odvar ze semen se v ruském a čínském léčitelství využívá pro močopudné účinky při zánětech močového měchýře a močových cest, prášek ze semen k výrobě mastí na choroby kůže i jako srdeční stimulátor.

Škodlivost.

V přírodě České republiky je tento nepůvodní druh hodnocen jako aktuálně nebezpečný plevel, který je mimořádně expanzivní s velkou schopností reprodukce a šíření. Navíc existují typy, které byly schopné vytvořit si za krátkou dobu rezistenci vůči několika skupinám herbicidů. Doposud se projevuje jako synantropni rostlina a jen málo se dostává mezi kulturní plodiny, s výjimkou okopanin. Předpokládá se, že k jeho dalšímu šíření napomůže globální oteplování. Není přirozeně regulován chorobami ani škůdci.  Hospodářská zvířata (skot, koně, ovce) dospělé rostliny ráda spásají. Ty ale obsahují v listech, květech i semenech toxické látky (oxaláty, alkaloidy, saponiny, nitráty a sulfáty). které při dlouhodobé konzumaci většího množství způsobují neurologické problémy, fotosenzibilitu kůže a případně až úhyn.  Ve Spojených státech amerických a v Kanadě se na některých územích stal obávaným, proti suchu odolným plevelem prérijních oblastí a je dnes jedním z nejrozšířenějších a nejobtížnějších plevelů v zemědělství USA. Při zamoření podstatně snižuje výnosy obilnin, čiroku, sóje a cukrovky a jeho rané populace jsou problémem též u ozimých obilnin.  V roce 1990 byl záměrně dovezen do Západní Austrálie jako krmná plodina pro území se zasolenou půdou. Začal se ale tak rychle šířit, že již za dva roky byl prohlášen za plevel, který je nutno vymýtit. Při nákladech 300 000 USD se tuto eradikaci podařilo do roku 2000 uskutečnit.

Bytel metlatý ("Bassia scoparia") je planě rostoucí bylina, druh rodu bytel. Do české přírody, kde byl poprvé pozorován v roce 1811, se tento neofyt dostal přes Středomoří z jihovýchodní Evropy s osivem obilnin a olejnin. Nově bývá do Česka zavlékán ze Severní Ameriky, hlavně se sojovými boby a jeho populace se šíří podél železničních tratí a silnic.


Život.

Alice Boughtonová se narodila v Brooklynu, v New Yorku 14. května 1866 nebo 1867. Její rodiče byli Frances Ayres a William H. Boughton, právník z New Yorku.  V osmdesátých letech 19. století začala Boughtonová studovat umění a fotografii na Pratt School of Art and Design. Tam se setkala s kolegyní studentkou Gertrudou Käsebierovou, se kterou později studovala v Paříži. Käsebierová ji rovněž zaměstnávala jako asistentku v jejím ateliéru, pravděpodobně ve stejné době, kdy Boughtonová studovala na Pratt School.  V roce 1890 si otevřela vlastní portrétní studio v ulici East 23rd v New Yorku, které si udržela dalších čtyřicet let. V roce 1904 poslala dopis Williamovi Butleru Yeatsovi, který uvedl adresu studia na Madison Avenue, což naznačuje, že založila nebo vlastnila více než jedno studio alespoň po krátkou dobu.  Kolem roku 1901 Boughtonová studovala umění v Římě a fotografii v Paříži, kde pracovala pro letní studio Käsebierové. Získala čestné uznání za svou práci na výstavě výtvarného umění Turn International Decorative and Fine Arts Exhibition v roce 1902.  Není známo kdy poprvé potkala Alfreda Stieglitze, ale je jasné, že ji znal a obdivoval její práci již v roce 1902, kdy měla svá dvě díla na zahajovací výstavě ve Stieglitzově Galerii 291 v New York City. O čtyři roky později, v roce 1906, byla jmenována členem spolku Fotosecese. V následujícím roce jí Stieglitz uspořádal výstavu ještě společně s fotografy Yarnallem Abbotem a Williamem B. Dyerem v Galerii 291. V roce 1909 publikovala šest svých fotografií a esej s názvem Photography, A Medium of Expression (Fotografie, médium vyjadřování), ve Stieglitzově časopise Camera Work (č. 26, duben, 1909).  Během tohoto období byly její fotografie součástí řady velkých výstav po celém světě, včetně přehlídky v Londýně, Paříži, Vídni, Haagu a New Yorku.  Boughtonová se stala jedním z nejvýznamnějších portrétních fotografů New Yorku, ačkoli pořídila řadu krajinářských snímků v USA i v Evropě, včetně slavného panství Rockefellerů Kykuit v Pocantico Hills (New York). Také se zabývala studiemi dětí, zejména svých vlastních dvou dcer, stejně jako ženskými akty v alegorickém nebo přirozeném prostředí.  Mezi její dalšími slavnými díly jsou portréty osobností jako byli například: Eugene O'Neill, Albert Pinkham Ryder, George Arliss nebo Robert Louis Stevenson. Její portrét Roberta Louise Stevensona se stal inspirací pro Johna Singera Sargenta k pořízení vlastního portrétu spisovatele.  Nejméně od roku 1920 až do své smrti sdílela Boughtonová svou rezidenci s umělkyní a učitelkou umění Idou Haskellovou (1861-1932). O Haskellové je známo, že byla instruktorkou na Pratt v době, kdy tam studovaly Käsebierová a Boughtonová. Když Boughtonová cestovala do Evropy v roce 1926, Haskellová ji na výletech doprovázela. Přesná povaha jejich vztahu není známá.  V roce 1931 Boughtonová zavřela své studio a zlikvidovala tisíce tisků. Natrvalo se přestěhovala do domu v Brookhavenu, Long Island, který sdílela s Haskellovou.  Boughtonová zemřela na zápal plic 21. června 1943.

Práce a publikace.

Její práce byly také zveřejněny v časopisu "Camera Work" v roce 1909.  Kolekce portrétů "Photographing the Famous" byla publikována v roce 1928 a zahrnovala takové osobnosti jako William Butler Yeats, Julia Ward Howe, Henry James, Walter de la Mare, G. K. Chesterton, Maxim Gorkij, John Burroughs, Ruth St. Denis, Eleanora Duse nebo Yvette Guilbertová.  Její díla jsou ve sbírkách Metropolitan Museum of Art, britské National Portrait Gallery, americké National Portrait Gallery, George Eastman House a dalších významných muzeí.

Alice Boughtonová (nar. jako Alice Boughton 14. května 1866 nebo 1867 Brooklyn, New York – 21. června 1943) byla americká portrétní fotografka působící na počátku 20. století, známá svými fotografiemi mnoha literárních a divadelních postav své doby. Byla členkou spolku "Fotosecese", kruhu vysoce kreativních a vlivných fotografů, jejichž úsilí pomohlo vynést fotografii na úroveň umělecké formy.


Katedrála Nanebevzetí Panny Marie (Cremona)

Historie.

Původně byla postavena v románském slohu, poté byla restaurována a doplněna gotickými, renesančními a barokními architektonickými prvky. Výstavba začala roku 1107, ale práce byly zastaveny po zemětřesení roku 1117. Práce pokračovaly po roce 1129, a stavba byla pravděpodobně dokončena v letech 1160-1170. Hlavní oltář, zasvěcený městskému patronovi sv. Archelauovi a sv. Ireneriovi, byl vysvěcen roku 1196. Současná fasáda byla pravděpodobně postavena ve 13. až 14. století. V téže době byl přistavěn transept: severní roku 1288 a jižní roku 1348.

Exteriér.

Hlavní fasáda společně s baptisteriem je jedinečnou ukázkou románského evropského umění. Uprostřed je portikus se vstupním prostorem, ke kterému byla roku 1491 přidána renesanční lodžie se třemi výklenky. Ta je překlenuta velkým rozetovým oknem lemovaným dvěma řadami malých "loggette". Portál je pravděpodobně z počátku 12. století Na jedné straně jsou sochy čtyř proroků. Narthex byl vytvořen Campionem v následujícím století: začlenil starší cimbuří na kterém jsou zobrazeny práce během celého roku (z konce 12. století inspirované baptisteriem v Parmě); čtyři sochy na horní lodžii, zobrazující "Madonu s dítětem" a dva biskupy, jsou Toskánská škola (1310). Sloupy narthexu stojí na dvou lvech z veronského mramoru. Na fasádě jsou také dva náhrobky: jeden je Bonina da Campione. Fasáda severního transeptu (konec 13. století) má také narthex a sloupy se lvy. Fasáda jižního transeptu je datována kolem 1342, a je tvořena cihlovou zdí, typickou pro lombardskou gotickou architekturu. Tři apsidy jsou překlenuty lodžiemi s malými sloupky, zdobenými lidskými tvářemi.

Interiér.

Interiér obsahuje významná umělecká díla. Nejstarší jsou fresky "Příběhy Abrahama, Izáka, Jakoba a Josefa" na klenbách transeptu z přelomu 14. a 15. století. Hlavní loď je zdobena freskami od Boccaccia Boccaccina, Giovani Francesca Bemba, Altobella Meloneho a Girolama Romanina. V kryptě je uchovávána urna sv. Marcellina a Petra vytvořená Benedettem Brioscem (1506-1513). Chór je dřevěný, vykládaný platinou (1482-1490), a dobový oltářní kříž, v severním transeptu, je ze stříbra a zlata od Ambrogia Pozziho a Agostina Sacchiho (1478).

Katedrála Nanebevzetí Panny Marie v Cremoně (italsky "Duomo di Cremona") je původně románský chrám v italské Cremoně. Je sídlem cremonského biskupa a hlavním římskokatolickým kostelem města. Je zasvěcena Nanebevzetí panny Marie. Její zvonicí je známá věž Torrazzo, symbol města a nejvyšší historická věž v Itálii. Je k ní připojena další významná historická památka – cremonské baptisterium.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 (AFC)

Nasazení.

Týmy byly nasazeny podle výsledků v minulé kvalifikaci na MS.

První fáze.

V první fázi se šestnáctka nejníže nasazených týmů utkala systémem doma a venku o postup do druhé fáze.

Nasazení.

Týmy byly nasazeny do dvou košů – Koš A zahrnoval týmy s nasazením 28 až 35 a koš B týmy s nasazením 36 až 43. Los se uskutečnil 30. března 2011 v Kuala Lumpur.

Zápasy.

Úvodní zápasy se hrály 29. června a odvety 3. července 2011.

Druhá fáze.

Ve druhé fázi se 22 přímo nasazených týmů a 8 postoupujících z první fáze utkalo systémem doma a venku o postup do třetí fáze.

Nasazení.

Týmy byly rozděleny do dvou košů – Koš A zahrnoval týmy s nasazením 6 až 20 a koš B týmy s nasazením 21 až 27 a navíc osmičku postupujících z první fáze. Los se uskutečnil 30. března 2011 v Kuala Lumpur.

Zápasy.

Úvodní zápasy se hrály 23. července a odvety 28. července 2011.

Třetí fáze.

Ve třetí fázi bylo 15 postupujících ze druhé fáze a 5 přímo nasazených týmů rozlosováno do pěti skupin po čtyřech. Ve skupinách se utkal každý s každým dvoukolově doma a venku a první dva týmy z každé skupiny postoupily do čtvrté fáze.

Nasazení.

K rozdělení do losovacích košů byl použit žebříček FIFA z července 2011. Los se uskutečnil 30. července 2011 v Rio de Janeiru.

Skupiny.

Zápasy se hrály od 2. září 2011 do 29. února 2012.

Čtvrtá fáze.

Celkem 10 týmů bylo rozlosováno do dvou skupin po pěti účastnících, kteří se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. První dva týmy z každé skupiny následně přímo postoupily na závěrečný turnaj, zatímco týmy na třetích místech postoupily do baráže o místo v mezikontinentální baráži.

Nasazení.

K rozdělení do losovacích košů byl použit žebříček FIFA z března 2012 (čísla v závorkách za každým týmem znamenají pořadí v tomto žebříčku). Los se uskutečnil 9. března 2012 v Kuala Lumpur.

Skupiny.

Zápasy se hrály od 3. června 2012 do 18. června 2013.

Baráž o 5. místo.

Týmy ze třetích míst skupin čtvrté fáze se systémem doma a venku utkaly o místo v mezikontinentální baráži. Zápasy se hrály 6. a 10. září 2013.  Los určující, kdo bude v této baráži začínat na domácím hřišti, se uskutečnil dne 19. března 2013 v Curychu.

Odveta.

Celkové skóre dvojzápasu bylo 2:2. Do mezikontinentální baráže postoupilo, když zvítězilo 9:8 na penalty.

Statistika.

Údaje platné pouze k zóně AFC v tomto kvalifikačním cyklu (včetně baráží):

Odkazy.

Externí odkazy.

Kvalifikace zóny AFC

Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 zóny AFC určila 4 účastníky finálového turnaje a jednoho účastníka mezikontinentální baráže. Pětice nejlepších týmů z minulé kvalifikace byla nasazena přímo do třetí fáze, dalších 22 týmů bylo nasazeno do druhé fáze a nejhorších 16 začínalo v první fázi.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 (OFC)

Nasazení.

K nasazení týmů byl použit žebříček FIFA z července 2011. neodehrála v posledních čtyřech letech žádný reprezentační zápas, proto byla v žebříčku FIFA neumístěna. K jejímu nasazení byly proto vzaty v úvahu výsledky v poslední kvalifikaci, které se zúčastnila. V závorkách je umístění týmů v červencovém (2011) žebříčku FIFA.

První fáze.

Čtveřice nejníže nasazených týmů se v termínu od 21. do 26. listopadu 2011 utkala jednokolově každý s každým na centralizovaném místě v zemi Samoa. Vítěz skupiny postoupil do druhé fáze.

Druhá fáze (Oceánský pohár národů 2012).

Druhá fáze byla zároveň Oceánským pohárem národů 2012, který se hrál na Šalomounových ostrovech od 1. do 10. června 2012. Sedmička přímo nasazených týmů spolu s vítězem první fáze byla rozlosována do dvou skupin po čtyřech, kde se utkal jednokolově každý s každým. První dva týmy z každé skupiny postoupily do semifinále. Dále se hrálo i finále a zápas o třetí místo. Vítěz finále se stal mistrem Oceánie a postoupil tak na Konfederační pohár FIFA 2013. Všichni čtyři semifinalisté následně postoupili do třetí fáze kvalifikace o MS 2014.

Nasazení.

Týmy byly podle žebříčku FIFA z července 2011 rozděleny do dvou losovacích košů. Do každé ze skupin byly nalosovány dva týmy z každého koše. Los se uskutečnil 30. července 2011 v Rio de Janeiru.

Třetí fáze.

Ve třetí fázi utvořila čtveřice týmů jednu skupinu, ve které se utkal každý s každým dvoukolově doma a venku. Vítěz skupiny následně postoupil do mezikontinentální baráže. Hrálo se od 7. září 2012 do 26. března 2013.  Rozpis zápasů byl nalosován 26. června 2012 v Aucklandu.

Statistika.

Údaje platné pouze k zóně OFC v tomto kvalifikačním cyklu (včetně případné baráže):

Odkazy.

Externí odkazy.

Kvalifikace zóny OFC

Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 zóny OFC určila jednoho účastníka mezikontinentální baráže. Čtveřice nejníže nasazených týmů se nejprve v první fázi utkala jednokolově každý s každým na centralizovaném místě o jedno postupové místo na Oceánský pohár národů 2012, který byl zároveň druhou fází kvalifikace na MS. Postupující se zde přidal k sedmičce přímo nasazených týmů. Druhá fáze se hrála opět na jednom centralizovaném místě. Osmička týmů byla rozlosována do dvou skupin po čtyřech, přičemž první dva z každé skupiny postoupili do semifinále. Vítěz finále se stal vítězem Oceánského poháru národů a zároveň postoupil na Konfederační pohár FIFA 2013 a všichni semifinalisté postoupili do třetí fáze, kde utvořili čtyřčlennou skupinu, v níž se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. Vítěz této skupiny následně postoupil do mezikontinentální baráže.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 (CONCACAF)

Nasazení.

Všech 35 členských zemí CONCACAF se rozhodlo zúčastnit. Týmy byly nasazeny do jednotlivých fází podle žebříčku FIFA z března 2011. V závorkách je umístění daného týmu v březnovém žebříčku FIFA.

Předkolo.

Desítka nejníže nasazených týmů se zde v červnu a červenci 2011 utkala systémem doma a venku o postup do první skupinové fáze. Předkolo se nelosovalo, ale nejvýše nasazený se utkal s nejníže nasazeným, atd. Dvojice byly oznámeny 26. dubna 2011.

První fáze.

V první fázi bylo 5 postoupujících z předkola a 19 přímo nasazených rozlosováno do 6 skupin po čtyřech, ve kterých se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. Vítězové skupin následně postoupili do druhé fáze.

Nasazení.

K nasazení do losovacích košů byl použit žebříček FIFA z března 2011. Los se uskutečnil 30. července 2011 v Riu de Janeiro.

Skupiny.

Zápasy se hrály od 2. září do 15. listopadu 2011.

Druhá fáze.

Ve druhé fázi byla šestice vítězů skupin první fáze a šestice přímo nasazených rozlosována do 3 skupin po 4 týmech. Ve skupinách se utkal každý s každým dvoukolově doma a venku. První dva týmy z každé skupiny postoupily do třetí fáze.

Nasazení.

Skupiny.

Zápasy se hrály od 8. června do 16. října 2012.

Třetí fáze.

Ve třetí fázi utvořila šestice postupujících ze druhé fáze jednu skupinu, ve které se utkala v termínech od 6. února do 15. října 2013 každý s každým dvoukolově doma a venku. První tři týmy postoupily přímo na MS, zatímco tým na čtvrtém místě postoupil do mezikontinentální baráže.

Statistika.

Údaje platné pouze k zóně CONCACAF v tomto kvalifikačním cyklu (včetně případné baráže):

Odkazy.

Externí odkazy.

Kvalifikace zóny CONCACAF

Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2014 zóny CONCACAF určila 3 účastníky finálového turnaje a jednoho účastníka mezikontinentální baráže. Šestice nejlepších podle žebříčku FIFA z března 2011 bylo nasazeno přímo do druhé fáze, dalších 19 týmů bylo nasazeno přímo do první fáze a nejhorších 10 se muselo účastnit předkola.


Výsledky voleb.

Předčasných voleb do NR SR se z 4 392 451 oprávněných občanů zúčastnilo 2 596 443 voličů, kteří odevzdali 2 553 726 platných hlasů. Volební účast nakonec vystoupala na 59,11 %.  Volby s očekáváním vyhrála levicová strana SMER – sociálna demokracia. Hlas jí odevzdalo 44,41 % voličů, tedy více než jeden milion voličů a díky 83 získaným mandátům si zajistila nadpoloviční většinu v parlamentu. Druhé skončilo středopravé Křesťanskodemokratické hnutí, které se ziskem 8,82 % obsadilo 16 mandátů. Stejný počet křesel měla i třetí nejsilnější strana Obyčejní lidé a nezávislé osobnosti, jež získala 8,55 %. Následovala strana MOST-HÍD se ziskem 6,89 % hlasů, což jí přineslo 13 mandátů. Teprve na pátém místě se umístila bývalá nejsilnější pravicová strana SDKÚ-DS, které odevzdalo hlas 6,09 % oprávněných voličů, a získala tak 11 mandátů. Stejný počet poslanců měla i nejmenší parlamentní strana Svoboda a Solidarita, jež si vybojovala hlasy 5,88 % oprávněných voličů.  Před branami parlamentu zůstala nacionální Slovenská národní strana s 4,6 % a dále strana maďarské menšiny SMK-MKP se ziskem 4,3 %. Strana 99% - občiansky hlas, které předvolební průzkumy přisoudily až 16 mandátů, skončila se ziskem pouhých 1,6 % hlasů.  Ve volbách propadlo 493 450 tisíc platných hlasů, největším podílem od voličů SNS a SMK-MKP, které se do parlamentu nedostaly.  Slovenský tisk po volbách informoval, že za drtivé vítězství SMER-SD mohou samy strany pravého středu a jejich vzájemné neshody, které vyústily do předčasných voleb už po necelých dvou letech od nástupu vlády Ivety Radičové.

Kandidující politické subjekty.

Ústřední volební komise.

Předsedou Ústřední volební komise (ÚVK) byl pro následující volby vylosován Péter Nyilfa za SMK-MKP, místopředsedkyní Tatiana Janečková za SMER-SD.

Číselný seznam.

Seznam zaregistrovaných stran s vylosovanými čísly:

Předcházející události.

Pád vlády.

Do krize se pravicová vláda Ivety Radičové dostala kvůli nesouhlasu koaliční strany Svoboda a Solidarita s posílením pravomocí Evropského nástroje finanční stability (tzv. euroval).  Premiérka Iveta Radičová se rozhodla spojit hlasování NR SR dne 11. října 2011 o přijetí eurovalu s vyslovením důvěry svého kabinetu. Ze 124 přítomných poslanců hlasovalo PRO jen 55 poslanců z poslaneckých klubů SDKÚ-DS, KDH a MOST-HÍD spolu s poslanci Martinem Feckem (člen klubu SaS), Františkem Šebejem (člen OKS, poslanecký klub MOST-HÍD) a Andrejem Ďurkovským (nezařazený). Z poslanců tvořící vládní koalici se hlasování nezúčastnilo 18 členů klubu SaS, dále tři členové seskupení Obyčajní ľudia a tři členové frakce OKS v klubu strany MOST-HÍD.  Vláda Ivety Radičové tak po 15 měsících v úřadu padla.

Rozhodnutí o předčasných volbách.

Po dohodě koalice a opozice přijali poslanci dne 13. října 2011 návrh ústavního zákona o konání předčasných parlamentních voleb na jaře 2012. Prezident republiky Ivan Gašparovič následně vládu odvolal, aby ji posléze mohl pověřit vedením státu do předčasných voleb.

Předvolební situace.

Programy.

V únoru 2012 proběhlo během konference ""Politika trhu práce v programoch politických strán"", kterou organizoval "Inštitút zamestnanosti", hodnocení programů politických stran týmem odborníků. Zaměřovali se především na čtyři oblasti: řešení dlouhodobé nezaměstnanosti, sociální systém, propojování vzdělávání a trhu práce, institucionální ráme politiky trhu práce.  Celkové pořadí programů (v závorce výsledná průměrná známka):

Kampaň.

Gorila.

S celkovou situací na Slovensku silně otřásla kauza Gorila. Spis s krycím názvem "Gorila", který na veřejnost unikl v prosinci 2011, údajně vypracovala Slovenská informační služba a zabývá se vlivem finanční skupiny Penta na slovenské politiky a tamní privatizaci. Spis má obsahovat i informace o financování stran SMER-SD, SDKÚ-DS, KDH a SMK-MKP. V současnosti je spis stále ve vyšetřování.  K první demonstraci došlo v Bratislavě dne 27. ledna 2012. Po celém Slovensku se pak protestovalo 3. února. Demonstrace zaznamenala města Košice, Zvolen, Žilina, Trenčín, Nitra, Prievidza, Prešov a Spišská Nová Ves. Největší protesty od listopadu 1989 ovšem zažila Bratislava. Na náměstí SNP v centru města se shromáždilo přes deset tisíc lidí. Dav se po projevech vypravil k Úřadu vlády SR, kde na budovu demonstranti házeli banány, vejce, dělobuchy a světlice. Po skončení oficiální části protestu se početná skupina demonstrujících vydala k budově parlamentu. Zde prolomila policejní zátaras a demonstrovala přímo před vchodem do NR SR. Po policistech lidé házeli vejce a dlažební kostky. Nakonec policie dav rozehnala pomocí vodního děla.  K dalším "Anti-gorilím" demonstracím docházelo průběžně až do času voleb. Vyvrcholením se stal protestní pochod den před volbami v pátek 9. března, kdy proti demonstrantům musela zakročit policie i slzným plynem.

Maďarská karta.

Jako v předchozích volbách i v těchto, byť nikoli v takové míře, vytahovaly některé slovenské politické strany tzv. "maďarskou kartu" s cílem populisticky vzbudit v lidech strach nebo obavy, zároveň nabídnout řešení, a přesvědčit tak občany, aby jim odevzdali svůj hlas.  Odstartovala Mečiarova ĽS-HZDS, která podala podnět k Ústřední volební komisi na prošetření dvojjazyčných billboardů SMK-MKP.  Následně se předseda Slovenské národní strany Ján Slota obul do Andreje Hrnčiara, primátora města Martin, který se rozhodl kandidovat do parlamentu na kandidátce strany MOST-HÍD. Označil jej za „"špinavého gaunera a zrádce slovenských zájmů".“ SNS se tak snažila zviditelnit v očích veřejnosti, již od minulých voleb se totiž pohybovala na hranici zvolitelnosti a podle sociologů byla jedním z favoritů na vypadnutí z parlamentu. Deník SME.sk o SNS napsal: "Ekonomický program je směsí ukradnutých téz použitých v naprosto nevhodném čase a populistikých nesmyslů, jejichž realizace by znamenala kolaps hospodářství. Tyto sliby jsou i na billboardech, na které přidali i otevřeně protiromská hesla."  Anna Belousovová, předsedkyně nacionální strany Národ a spravedlnost, zase prohlásila: "„Slováci by nemali dopustiť, aby o výsledku volieb a smerovaní krajiny rozhodla maďarská a rómska menšina.“"

Průzkumy.

Veškeré předvolební průzkumy předvídaly vítězství levicové strany SMĚR – sociální demokracie, která zvítězila i v předchozích dvou volbách v letech 2006 a 2010. Předseda strany Robert Fico oznámil, že i v případě, pokud by jeho strana získala nadpoloviční většinu poslanců, chce vládnout ve dvojkoalici s další standardní parlamentní stranou. Tou by mohlo být pravicové Křesťanskodemokratické hnutí, o jejich společné koalici se uvažovalo už po volbách 2010, ale nakonec dalo KDH přednost pravicové koalici. Sám předseda hnutí Ján Figel prohlásil, že velká koalice SMER-SD, KDH a SDKÚ-DS by nebyla po volbách špatným řešením. Mikuláš Dzurinda, bývalý premiér a současný předseda pravicové SDKÚ-DS, však povolební spolupráci se stranou SMER vyloučil. S Ficem nechtěla jít ani liberální Svoboda a Solidarita. Podobné stanovisko zaujala i strana MOST-HÍD, jejíž předseda Béla Bugár prohlásil, že pustí-li se pravicová strana do spolupráce s SMER-SD, znamená to její zničení.  Ještě na konci února přibližně 1,4 milionu oprávněných voličů nevědělo, komu odevzdají svůj hlas.

Průběh voleb.

Průběh voleb byl po celý den poklidný, i přestože se policie obávala a avizovala možné problémy, jako například kupování hlasů v romských osadách. Došlo pouze k drobným incidentům, kdy například muž přišel do volební místnosti, zde roztrhal své volební lístky a vyhodil je nad sebe.  Očekávala se ovšem rekordně nízká volební účast. Podle průzkumu více než 1,5 milionu voličů ještě v únoru nebylo rozhodnuto, koho bude volit. Zatím vždy přišlo na Slovensku během parlamentních voleb volit více než 50 % oprávněných voličů. Tyto volby tak mohla být tato hranice poprvé nedosažena.  Vyšší volební účast v průběhu dne hlásilo pouze hlavní město Bratislava, kde v některých okrscích podle předběžných odhadů překročila 50 %, někde dokonce i 60 %. Naopak tomu je na východě Slovenska, kde je již tradičně menší zájem o volby. Průměrná účast zde během dne dosahovala 30–40 %. Ve východoslovenské metropoli Košicích byla podle prvních odhadů volební účast vyšší 40–50 %. Výjimku tvořilo romské sídliště Luník IX, kde byla účast jen necelé 4 %, přičemž minulé volby tu dosahovala alespoň 23 %.  Negativní vliv na průběh voleb neměl ani požár, který v odpoledních hodinách zachvátil hrad Krásna Hôrka nedaleko Rožňavy. Podle předběžných odhadů se průměrná účast v obci Krásnohorské Podhradie pohybovala na úrovni 30–35 %.  V 18 hodin se před sídlem prezidenta Slovenské republiky v Bratislavě sešla skupinka manifestantů, která pomocí rakve vyrobené z kartonu, smutečního věnce a svíček uspořádala tichý symbolický pohřeb demokracie na Slovensku.  Volební místnosti se uzavřely přesně ve 22:00. Výjimkou byly tři místnosti v obci Šoporňa, kde byl konec hlasování posunut o deset minut kvůli komplikacím na začátku hlasování.

Referendum.

Ve městě Kolárovo ("Gúta") a v obci Tešedíkovo ("Pered") obývaných převážně příslušníky maďarské menšiny na jižním Slovensku spojili předčasné parlamentní volby s komunálním referendem o přijetí původního maďarského názvu města/obce.

Povolební situace.

Vznikla jednobarevná vláda strany SMER-SD pod vedením Roberta Fica, přestože k jednání byly vyzvány i ostatní parlamentní pravicové strany. Ty pozvání na povolební vyjednávání s Ficem přijaly, avšak vstup do jeho vlády odmítly.  S návratem Roberta Fica do vedení státu hrozí i zhoršení maďarsko-slovenských vztahů, případně diplomatické střety. Fico byl vůči Maďarům vždy kritický a často hrál na slovenskou nacionalistickou notu.  Ruský zpravodajský server zase informoval, že "Slovensko se za nové vlády Roberta Fica stane nejvíce proruskou zemí v Evropské unii".

Předčasné Volby do Národní rady Slovenské republiky 2012 se konaly v sobotu 10. března 2012. Jejich konání schválila NR SR dne 13. října 2011. Stalo se tak následkem pádu vlády Ivety Radičové. Poměrným systémem s 5% uzavírací klauzulí bylo voleno všech 150 poslanců Národní rady v jednom volebním obvodě zahrnujícím celé Slovensko. Ve volbách zvítězil SMER-SD, který získal 44,41% a parlamentní většinu 83 mandátů. Na druhém místě skončilo KDH, jež získalo 8,82% a 16 mandátů. Na třetím místě skončila OĽaNO se ziskem 8,55% a rovněž 16 mandátů. Volební účast činila 59,11%.


Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky 2006

Výsledky.

Podrobné výsledky.

Mapy výsledků.

Mapy výsledků pěti stran, které se dostaly do nové sněmovny.

Předvolební kampaň.

Předvolební kampaň byla komentátory často označována jako dosud nejtvrdší a také nejšpinavější v samostatné České republice. Zásadními rysy kampaně bylo mj. odmítání Ministerstva financí (ministr Bohuslav Sobotka, ČSSD) vyplatit příspěvek za úspěch v komunálních volbách v Praze v roce 2002 straně SNK Evropští demokraté, vzestup preferencí Strany zelených, kolísání preferencí KDU-ČSL a negativní kampaně proti ODS, KDU-ČSL, ČSSD a KSČM. Předvolební význam mělo rovněž schválení zákona o registrovaném partnerství osob stejného pohlaví, o něž usiloval premiér Jiří Paroubek.  Koncem ledna 2006 překročily volební preference Strany zelených pětiprocentní kvórum, což vyvolalo značnou pozornost médií. ČSSD a její lídr Paroubek na to zareagovali důraznějším upozorňováním na své programové cíle týkající se životního prostředí, růst zelených zároveň vyvolal dohady o možných větších komplikacích při vytváření stabilní vlády.  Dalším výrazným prvkem byla kampaň recesisticko-protestní Balbínovy poetické strany, která prostřednictvím billboardů zesměšňovala a dehonestovala KDU-ČSL, resp. Miroslava Kalouska osobně. Podle lidovců a některých dalších politiků nezískala Balbínova poetická strana prostředky dary svých příznivců, jak uvádí, nýbrž sloužila jako zástěrka nějakého jiného „neznámého útočníka“ s vlastními politickými zájmy. Podobně billboardy ČSSD s heslem „ODS Minus“ parafrázovaly volební hesla ODS v jednoznačně negativním smyslu. ČSSD si pro tento účel dokonce zaregistrovala volební symbol ODS - modrou turistickou značku. Obě kampaně byly komentátory často vnímány jako nový fenomén svým jednostranně negativním zaměřením vůči konkurenci.  Další zvláštností byl extrémní rozptyl preferencí KDU-ČSL, které prakticky současně prováděné průzkumy dávaly výsledky jak odpovídající dřívějším volbám (9,5 % podle průzkumu CVVM z 20. dubna 2006), tak kolem pětiprocentní hranice pro vstup do sněmovny (4,9 % podle STEM z 19. dubna 2006). Toto kolísání a rozdíly mezi výsledky jednotlivých agentur posílilo spekulace o možné manipulaci veřejným míněním a snaze znejistit voliče lidovců. Několik dnů před počátkem voleb se v médiích objevila přísně tajná zpráva policisty Jana Kubiceho pro branně bezpečnostní výbor sněmovny, ve které informoval o prorůstání organizovaného zločinu do státní správy. Jednalo se o kopii poslance za KDU-ČSL Pavla Severy, který novinářům umožnil získat svůj výtisk a za tento čin později zaplatil pokutu 25 tisíc korun. Kubiceho zpráva obsahovala mimo jiné informace získané při domovní prohlídce u podnikatele Tomáše Pitra, například materiály o spojení vraždy podnikatele Mrázka se špičkami ČSSD nebo o tom, že Jiří Paroubek „měl k dispozici“ nezletilou dceru podnikatele Ďurička. Paroubek to označil za nepřípustné ovlivňování voleb.  25. května z voleb odstoupila Česká pravice, která vyzvala své příznivce (ve volbách 2002 získala 2041 hlasů - 0,04 %), ať volí ODS; přesto jí bylo odevzdáno celkem 395 platných hlasů (třetí nejnižší výsledek). Prohlášení o odstoupení s výzvou nevolit levici vydala i strana Helax - Ostrava se baví, na rozdíl od ČP ovšem její zmocněnec oficiálně nestáhl kandidátky. Získala pak 1375 hlasů (ve volbách do EP 3366).  Byl zaznamenán jeden případ pokusu o manipulaci voleb. V obci Všestudy členka volební komise za ODS Alena Nedbalová rozdávala v domově důchodců obálky, jež obsahovaly jen kandidátku ODS.

Agitace soukromých subjektů.

Podnikatel Ivan Bičiště vyvěsil u své továrny na Zlíchově padesátimetrovou plachtu s textem "Po vítězství KSČSSD prodám ihned a levně: 3000 m2 + kanceláře + pozemek + 60 zaměstnanců. E-mail: volby1946@seznam.cz". Na internetové doméně Volby1946.cz dále zveřejnil prohlášení Klementa Gottwalda v tehdejších Živnostenských novinách.  Majitel olomouckého klubu Vertigo čepoval lidem pivo zdarma výměnou za tři lístky KSČM; nasbíral 700. Obchody se sportovním zbožím Rockpoint nabízely 20% slevu za volební lístek KSČM nebo ČSSD. Kavárna na pražských Vinohradech nabízela za volební lístky ČSSD a KSČM kávu zdarma. Dva a půl tisíce volebních lístků KSČM nasbírali organizátoři iniciativy Trikem proti komunismu v rámci soutěže, jejíž výherce získá trička s protikomunistickými motivy.  Objevily se rovněž internetové stránky a kampaně určené pro posílení volební účasti zejména u mladých lidí; implicitním důsledkem a někdy explicitně přiznávaným cílem je snížit výsledky KSČM. Kampaň s názvem Rozhodněte to aneb jít volit je sexy tvořily tři reklamní spoty renomovaných režisérů, vysílané v televizi Óčko, regionálních stanicích a promítané v multikinech; Česká televize je odmítla. Další podobné webové stránky jsou Hodtotam.cz, Pujduvolit.cz, Kohovolit.eu umožňující porovnat vlastní politické preference s hlasováním poslanců v uplynulém volebním období a Hele vol! se soutěží o vymýšlení textů do komiksových bublin od předních českých karikaturistů.

Seznam kandidujících stran dle vylosovaných čísel.

Oficiální názvy dle podaných volebních listin, vč. místy nesprávné interpunkce či pravopisu; k názvům psaným pouze verzálkami není přihlíženo, v závorce je uvedena zkratka podle registrace Ministerstva vnitra.

Bezprostřední reakce na výsledky voleb.

Předseda ČSSD Jiří Paroubek v projevu po půl deváté, kdy se ještě domníval, že ČSSD bude mít spolu s KSČM 101 mandátů (rozhodlo až v pozdních hodinách sečtení pravicově volících občanů v zahraničí, jejichž hlasy byly připočítávány k výsledku Jihočeského kraje) odmítl uznat výsledky voleb, napadl ODS a její „agenty přisluhovače“ pro manipulaci voleb, některá média (včetně veřejnoprávních) pracující „v žoldu“ ODS a opět obvinil Jana Kubiceho ze lží a ovlivnění voleb. Oznámil, že zváží podání žaloby na regulérnost voleb u Nejvyššího správního soudu. Současný vývoj v Česku přirovnal k únoru 1948. KSČM toto stanovisko ústy svého předsedy nejprve podpořila, posléze od této podpory ale ustoupila a prohlásila, že akceptuje výsledek voleb. Sám Paroubek se později za své vystoupení omluvil  Představitelé jiných stran obvinění odsoudili. Místopředseda ODS Petr Nečas řekl: „Byla to vzteklá slova poraženého člověka, který se bojí a má panickou hrůzu z toho, že přijde o moc.“ Martin Bursík ze Strany zelených označil za neuvěřitelné, že podobný projev slyšel od vrcholného politika v demokratickém státě, a řekl, že slova agent nebo přisluhovač slyšel naposledy ráno v dokumentu o politickém soudním procesu s Miladou Horákovou; prohlásil, že SZ odmítá s ČSSD jednat („nebudeme jim zvedat telefony“).  Klaus na další mimořádné konferenci po desáté večer odsoudil Paroubkovo srovnání situace s komunistickým převratem a zopakoval, že v pondělí bude jednat s předsedou ODS Mirkem Topolánkem.  Krajský lídr Strany zelených Petr Pávek podal stížnost k Nejvyššímu správnímu soudu; metoda přepočítání hlasů na mandáty byla podle něj neústavní a znevýhodňovala malé strany. Celkem bylo podáno 60 stížnosti.

Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v roce 2006 se konaly v pátek 2. června a sobotu 3. června. Volební účast dosáhla 64,47 %. Kromě čtyř klasických parlamentních stran se do sněmovny poprvé dostala Strana zelených (naopak US-DEU podle očekávání propadla). Výsledek ukázal disproporční prvky, vnesené do volebního zákona opozičněsmluvními reformami, a dopadl patem – oba bloky vzniklé ve sněmovně (ČSSD a KSČM proti ODS, KDU-ČSL a SZ) získaly po 100 poslancích. Následovalo bezprecedentní období vládní krize a nikam nevedoucích vyjednávání, trvající až do ledna 2007.


Společenské a doprovodné akce.

Společenské akce.

Air Asia Airlines, představili nové barevné řešení jednoho svého stroje z leteckého parku. Za účasti týmu Williams dostalo jedno z letadel stejné zbarvení jako přilba pilota Nica Rosberga. Grand Prix Malajsie byla doprovázena také slavnostním banketem, za účasti jezdců, konstruktérů a šéfů týmů. Večerem provázela známa Paula Malai Ali z brunejské televize, kde uvádí pořad ESPN Star Sports. Mezi hosty byl i známý fotograf Steve Slater, Tony Fernández špičkový hráč baseballu z Dominikánské republiky nebo malajsijský modní návrhář Bernard Chandran. Stejně jako v Austrálii tak i v Malajsii bylo vybráno deset dívek, které se utkaly o titul Formula Una. Všechny dívky byly vybrány v Singapuru a vítězkou se stala 18letá studentka Jamie Lee Franklandová. Do finále v San Paulo se kvalifikovala Lutfiah Abdul Jabbarová, 25letá modelka ze Singapuru.

Závody.

Součásti jubilejního desátého ročníku Grand Prix Malajsie byl i závod asijské série GP2, prvnímu závodu dominoval ruský pilot stáje Campos, Vitalij Petrov. V nedělnímu sprintu se pak nejlépe dařilo japonskému pilotovi Kamuj Kobajašimu. Další sérií, která se v Malajsii představila, byla Speedcar Series ve které startuje řada bývalých hvězd formule 1, jako Stefan Johansson, Alex Yoong, Gianni Morbidelli, Jean Alesi, Johnny Herbert, Christian Danner, Heinz-Harald Frentzen nebo Jacques Villeneuve. Na trati v Sepangu si prvenství z prvního závodu odnesl, bývalý pilot Ferrari Jean Alesi a ve druhé jízdě zvítězil Uwe Alzen. Dalším zpestřením závodního víkendu byl asijský Porsche Carrera Cup, ve kterém se o prvenství v obou jízdách podělili Christian Menzel a Darryl O’Young. Další asijskou sérii byla formule BMW, v prvním závodě zvítězil Ross Jamison a ve druhé jízdě zvítězil Simon Moss.

Průběh závodu.

Tréninky.

Na nově položeném asfaltovém koberci se vozy z počátku potýkali s nedostatečnou přilnavostí. Nejlépe si s tím poradili oba piloti stáje Ferrari, Felipe Massa nadělil svému stájovému kolegovi nečekaně 1,067 sekundy. Je ovšem třeba zdůraznit, že Kimi Räikkönen odjel pouze 8 kol, poté zůstal stát na trati s prázdnou nádrží, dle vyjádření vedení stáje nefungovalo radiové spojení mezi Kimiho vozem a jeho závodním inženýrem. Na trati se odehrávala spousta zajímavých okamžiků. Nejprve Adrian Sutil odstoupil pro poruchu motoru, následně měl problémy David Coulthard, když se po přejetí obrubníku úplně rozsypalo přední zavěšení jeho Red Bullu. Vzhledem k tomu, že i v Austrálii stáj Red Bull měla problémy s křehkostí vzpěr předního zavěšení, byly vozy pod drobnohledem sportovních komisařů, kteří dokonce zvažovali možnost zákazu startu pro Red Bull v GP Malajsie. Oba jezdci stáje Williams se nedokázali vyrovnat s nízkou přilnavosti a Nico Rosberg se na přední pozice dostal jen díky nestandardně měkké směsi pneumatik.  Ve druhém tréninku k sobě měla první trojice jezdců (Hamilton, Massa a Räikkönen) mnohem blíže (všichni tři se vtěsnali do 0,373s), než jak tomu bylo v ranním tréninku. Jenson Button na čtvrtém místě ztrácel již téměř jednu sekundu. Nečekaný výpadek měl druhý pilot McLarenu Heikki Kovalainen, který dosáhl jen na sedmou příčku. Stejně překvapující jako čtvrtá příčka Hondy je i umístění Sebastiana Vettela na pátém místě. Během tréninku se dokonce vůz Toro Rosso německého pilota držel dlouhou dobu na druhé příčce, zatímco jeho týmový kolega Bourdais nedokázal zajet jediné měřené kolo. Do první desítky se dostal i velmi vyrovnaně jezdící Giancarlo Fisichella, který tak znovu deklasoval svého týmového kolegu Adriana Sutila.  Skvěle si počínal i Fisichelluv krajan Jarno Trulli, který svou Toyotu dovezl na šestou příčku a předčil tak jak McLaren Heikki Kovalainena tak obě BMW. Robert Kubica, lepší z obou pilotů BMW zajel osmý čas, zatímco Nick Heidfeld dosáhl pouze na 13. příčku, kterou uhájil jen těsně před dvojicí jezdců z Renaultu (Alonso a Piquet). Vozy Williams znovu nedokázali najít recept na nedostatečnou přilnavost a obsadili 10. respektive 12. místo (Nakadžima a Rosberg). Poslední příčky patřily vozům Super Aguri a Red Bull, dokonce David Coulthard pod vlivem dopoledních problémů s předním zavěšením, na trať nevyjel.  Nick Heidfeld překonal obě Ferrari ve třetím a posledním tréninku na Grand Prix Malajsie. Pilot stáje BMW Sauber se do čela vyhoupl v samém závěru tréninku a odsunul tak Felipe Massu i Kimi Raikkonena, kteří dominovali z velké části celému rannímu tréninku. Stejně jako v Melbourne se vozy stáje McLaren v této části tréninku na trati příliš neobjevily, Lewis Hamilton a Heikki Kovalainen se umístili na 11. respektive 16. místě. Na čtvrtém místě se umístil Jarno Trulli následován oběma vozy Red Bull Marka Webbera a Davida Coultharda. Určitým překvapením bylo sedmé místo Nelsona Piqueta, který tak po nezdaru v Austrálii překonal svého týmového kolegu Alonsa o tři desetiny sekundy. Brazilec ze stáje Renault získal náskok v prvním sektoru svého posledního kola, ale chyboval v zatáčce 5 a 6. Jenson Button (Honda), Sebastian Vettel (Toro Rosso) a Timo Glock (Toyota) zkompletovali top ten.

Kvalifikace.

Nad kvalifikaci visela hrozba deště a značný zmatek ve stanovení předpovědi. Dle oficiálních údajů se měl déšť spustit na trať 30 minut od startu kvalifikace, zatímco tým Renault informoval své jezdce, že déšť se spustí za sedm minut. Diváci na trati dostali informaci o 20 minutách do začátku deště. Proto se na trať postupně vydávali všichni jezdci, aby nepromarnili šanci na dobrý čas. V první části kvalifikace se o nejlepší čas přetahovali jezdci Ferrari a McLarenu. Nejprve se na čele střídali Massa a Räikkönen, nakonec se smál ten třetí vzadu, rychle jezdící Kovalainen. Již se zdálo, že jsou karty rozdané, ale šest minut před koncem se do čela dostal nenápadně jezdící Trulli, kterého již nikdo nepřekonal. Do další části kvalifikace nepostoupili dle očekávání oba piloti Super Aguri Anthony Davidson (22.) a Takuma Sato (20.), dále Adrian Sutil na Force India (21.), Sébastien Bourdais s Toro Rosso (19.), Kazuki Nakajima Williams (18.), kterého navíc čekal trest v podobě odsunutí o 10. míst na startu za kolizi s Kubicou z předchozí Grand Prix. Jen těsně se do druhé části nedostal Giancarlo Fisichella, kterého překonal o 4 desetiny Barrichello.  Druhá část kvalifikace měla velice podobný průběh jako první. Nejprve se o vedení přetahovali jezdci McLarenu a Ferrari, ale s blížícím se závěrem se vpředu začala objevovat i jiná jména. Ta pravá bitva se strhla až v samotném závěru, kdy do konce zbývaly pouhé dvě minuty. Postup do poslední části a právo bojovat o pole positions si zajistili Raikkonen, Massa, Hamilton, Kovalainen, Heidfeld, Kubica, Trulli, Glock, Alonso a Webber.  Nad trati v Sepangu byla stále hrozba přeháňky a tak týmy stále spekulovaly nad volbou pneumatik. Před startem do třetí a závěrečné části kvalifikace se na konci pitline seřadily vozy McLaren, Ferrari a BMW. Ale počáteční snaha o zajetí nejlepšího času se díky špatné předpovědi počasí proměnila vniveč a o pole se bojovalo, jak je už zvykem, v závěrečných kolech. Nejprve šel do čela Räikkönen, ale Massa ho překonal o půl sekundy. Druhou řadu si zajistil McLaren v pořadí Kovalainen - Hamilton, ale oba byli nakonec potrestání posunutím o pět míst na startu za extrémně pomalou jízdu na trati, poté co oba absolvovali své kvalifikační kolo. Na třetí místo se tak dostal Jarno Trulli a ze čtvrtého startoval Robert Kubica.

Závod.

Nejlépe odstartoval Räikkönen, který se před první zatáčkou dostal na úroveň týmového kolegy Massy. Nakonec však nepokoušel osud a nechal Massu před sebou. Za zády obou vozu Ferrari se do prekérní situace dostal ze třetí pozice startující Trulli, oba jezdci stáje BMW se ho snažili předjet, ale Ital se nevzdal a svou pozici uhájil. Nejhůře z této trojice dopadl Heidfeld, který se lehce dotkl předního kola Trulliho Toyoty a navíc ztratil další dvě pozice. Ze zadních pozic se dopředu prodral Hamilton a Coulthard, oba si tak polepšili o čtyři místa. Bourdais se po smyku v šesté zatáčce dostal mimo trať a závod tak pro něj skončil. Dalším nešťastníkem byl Timo Glock, kterého zezadu podebral Nico Rosberg a přerazil mu závěs, zatímco Rosbergovi v boxech vyměnili poškozený nos a pokračoval v jízdě. Počínaje 17. kolem začaly první zastávky v boxech. jako první ke svým mechanikům zamířili Massa, Trulli a Heidfeld. Na tento okamžik čekal Räikkönen a snažil se zajíždět co nejrychlejší kola, tak aby se po své zastávce dostal před Massu. Räikkönenovi jeho strategie vyšla dokonale, po své zastávce se dostal před Massu a po zajeti Kubici do boxu se ujal i vedení. První zastávka se nevydařila Hamiltonovi, který se u mechaniků zdržel přes 41 sekund, na vině byla poškozená matice, která nešla povolit. Felipe Massa po 30. kolech ztrácel na svého kolegu již 4,9 sekundy a ve snaze dohnat tuto ztrátu chyboval a dostal se do kačírku, ze kterého se již nedostal. Na druhé místo se tak dostal Kubica, na třetí místo se díky pozdější zastávce dostal Kovalainen, čtvrtý byl skvěle jezdící Trulli, který dokázal odrazit i útok Lewise Hamiltona. Až šestý byl Heidfeld s druhým vozem BMW. Sedmým místem získal první body sezóny i Mark Webber. Jeden bod vybojoval i Alonso s vozem Renault.

Nejrychlejší kolo.

Nick Heidfeld- BMW Sauber F1.08-1:35.366  Vývoj nejrychlejšího kola

Vedení v závodě.

Průběh závodu kolo za kolem

Postavení na startu.

Felipe Massa- Ferrari-1:35.748

Grand Prix Malajsie 2008 ( X Petronas Malaysian Grand Prix ) druhý závod 59. ročníku mistrovství světa vozů Formule 1, historicky již 787. grand prix, se uskutečnil na trati Sepang nedaleko města Kuala Lumpur. V dějišti Grand Prix Malajsie panovaly přímo tropické podmínky, teplota vzduchu byla 31 °C, teplota trati 45 °C a vlhkost 71 %.


Souvislosti.

Základní Wi-Fi.

Konvenční Wi-Fi sítě jsou obvykle založeny na přítomnosti řídících zařízení známých jako bezdrátové přístupové body. Tato zařízení obvykle kombinují tři základní funkce – fyzickou podporu pro bezdrátové a kabelové sítě, přemosťování (bridgování) a směrování (routování) mezi zařízeními v síti a služby pro přidání a odebrání zařízení ze sítě.  Typická domácí Wi-Fi síť zahrnuje notebooky, tablety a telefony, dále zařízení jako jsou moderní tiskárny, hudební zařízení a televize. Většina Wi-Fi sítí je nastavena do režimu infrastruktura, kde přístupový bod (AP) funguje jako centrální rozbočovač (hub), ke kterému jsou připojena všechna Wi-Fi zařízení. Zařízení nekomunikují přímo mezi sebou (to se děje v režimu ad-hoc), ale prostřednictvím přístupového bodu. Wi-Fi Direct zařízení jsou schopna mezi sebou komunikovat bez nutnosti dedikovaného přístupového bodu. Při prvním připojení Wi-Fi Direct zařízení dojde k určení, které zařízení bude fungovat jako přístupový bod.

Automatizované nastavení.

Jak se zvyšoval počet a typ zařízení připojujících se k Wi-Fi systémům, začal být základní model jednoduchého routeru s inteligentními počítači více a více napjatý. Ve stejné době se zvýšila sofistikovanost hotspotů, což přineslo složité problematické nastavení pro běžné uživatele. K řešení těchto problémů zde byly četné pokusy o zjednodušení některých aspektů nastavení.  Typickým příkladem je systém Wi-Fi Protected Setup (WPS, česky Chráněné nastavení Wi-Fi), který je součástí většiny přístupových bodů vyrobených od roku 2007, kdy byl tento standard představen. Wi-Fi Protected Setup umožňuje jednoduché nastavení přístupových bodů (AP), zadáním PIN kódu nebo jiné identifikace na připojovací obrazovce nebo v některých případech pouhým stisknutím tlačítka. WPS systém použije tuto informaci k odeslání dat do počítače. Předání informace je potřeba k dokončení nastavení sítě a připojení k Internetu. Z pohledu uživatele nahradí jedno kliknutí dříve nutné zkušenosti s víceúrovňovým nastavováním plným odborných výrazů.  Zatímco model Wi-Fi Protected Setup funguje, jak bylo zamýšleno, byl původně určen jen pro zjednodušení spojení mezi přístupovým bodem a zařízeními, která by mohla využít jeho služeb, zejména přístupu k Internetu. Poskytuje také menší pomoc v rámci sítě – například nalezení a nastavení přístupu k tiskárně z počítače. Pro řešení těchto rolí byla vyvinuta řada různých protokolů, včetně Universal Plug and Play (UPnP), Devices Profile for Web Services (DPWS) a Zero Configuration Networking (ZeroConf). Tyto protokoly umožňují zařízením vyhledat další zařízení v rámci sítě, zjistit jejich schopnosti a zajistit určitou úroveň automatického nastavení.

Nová použití.

U chytrých telefonů (smartphonů) a některých přenosných přehrávačů se stalo běžným obsahovat Wi-Fi jako standardní funkci a v průběhu času se to stalo běžným také u „hloupých“ telefonů. Proces přidávání Wi-Fi do menších zařízení se zrychlil a nyní je možné najít tiskárny, digitální fotoaparáty, scannery a mnoho dalších běžných zařízení vybavených navíc Wi-Fi připojením spolu s běžnými typy připojení, jako je USB.  Rozsáhlé použití Wi-Fi v nových třídách menších zařízení vytvořilo mnohem větší potřebu ad-hoc síťování. Pro notebook by bylo užitečné, aby bylo možné se bezdrátově připojit k místní tiskárně i bez centrálního Wi-Fi hubu nebo routeru. Ačkoli byl režim ad-hoc vytvořen pro řešení tohoto druhu potřeb, nedostatek doplňujících informací však ztěžuje jeho použití v praxi.  Přestože systémy jako UPnP a Bonjour (od Applu) poskytují mnoho potřebných schopností a jsou zahrnuty v některých zařízeních, jediný široce podporovaný standard stále chyběl a podpora v rámci stávajících zařízení nebyla příliš rozšířena. Návštěvník pravděpodobně bude schopen pomocí svého chytrého telefonu jednoduše najít hotspot a připojit se k internetu, možná i s využitím technologie WPS (Wi-Fi Protected Setup). Ale pro stejné zařízení by mohlo být obtížné streamovat hudbu do počítače nebo vytisknout soubor, nebo to prostě není podporováno mezi odlišnými značkami hardwaru.  Wi-Fi Direct může poskytnout bezdrátové připojení k různým periferiím. Bezdrátové myši, klávesnice, dálková ovládání, sluchátka, reproduktory, displeje a mnoho dalších funkcí může být realizováno pomocí technologie Wi-Fi Direct. Začalo to s produkty Wi-Fi myší, produkty bezdrátového přenosu obrazu, jako jsou WiDi a Miracast, stejně jako s Wi-Fi Direct dálkovými ovladači, které byly vyrobeny kolem listopadu 2012.  Aplikace pro sdílení souborů na zařízeních s Androidem a BlackBerry 10 mohou využívat technologii Wi-Fi Direct. Podporována je většina verzí Androidu 4.1 (Jelly Bean) a BlackBerry 10.2. Android verze 4.2 (Jelly Bean) zahrnuje další vylepšení pro Wi-Fi Direct, včetně perzistentních oprávnění umožňujících obousměrný přenos dat mezi více zařízeními.

Technický popis.

Wi-Fi Direct v podstatě vloží softwarový přístupový bod (anglicky software access point, zkráceně Soft AP) do jakéhokoliv zařízení, které ale musí tuto funkci podporovat. Soft AP poskytuje vlastnost WPS (Wi-Fi Protected Setup), která umožňuje nastavení pomocí stisknutí tlačítka nebo vložení PIN kódu.  Když zařízení vstoupí do dosahu Wi-Fi Direct hostitele, může se k němu připojit a pak shromáždit informace pro nastavení pomocí WPS. Připojení a nastavení je tak zjednodušeno, že někteří naznačují, že může v některých situacích nahradit Bluetooth.  Softwarové přístupové body mohou být jednoduché nebo složité, tak jak to vyžaduje jejich role. Digitální fotorámeček může poskytovat jen ty nejzákladnější služby potřebné proto, aby se digitální fotoaparáty mohly připojit a nahrát obrázky. Chytrý telefon, který umožňuje datový tethering, může poskytovat složitější Soft AP, který přidá schopnost sdílení připojení k internetu. Standard zahrnuje také zabezpečení WPA2 a funkce pro ovládání přístupu v podnikových sítích. Wi-Fi Direct zařízení lze propojit buď dvě, nebo lze připojit k jednomu zařízení více dalších a ne všechny připojené produkty musí mít podporu Wi-Fi Direct. Jedno zařízení s funkcí Wi-Fi Direct se může připojit ke klasickým Wi-Fi zařízením bez této funkce.  Wi-Fi Direct certifikační program je vyvíjen a spravován průmyslovou skupinou Wi-Fi Alliance, která vlastní ochrannou známku „Wi-Fi“. Specifikace je k dispozici pro nákup od Wi-Fi Alliance.

Komercializace.

Notebooky.

Intel zahrnul technologii Wi-Fi Direct na platformě Centrino 2 a to ve své technologii Intel My WiFi Technology v roce 2008. Wi-Fi Direct zařízení se mohou připojit k přenosnému počítači, který hraje roli softwarového přístupového bodu. Notebook pak může poskytnout přístup k internetu pro ostatní Wi-Fi Direct zařízení, bez nutnosti Wi-Fi AP. Firmy Marvell Technology Group, Atheros, Broadcom, Intel, Ralink a Realtek oznámily své první produkty v říjnu 2010. Čipová sada od Redpine Signals byla certifikována Wi-Fi Direct v listopadu téhož roku.

Mobilní zařízení.

Wi-Fi Direct je plně podporován v Androidu od verze 4.0. Zatímco některá zařízení s Androidem 2.3, jako je Samsung Galaxy S II, již měla tuto funkci implementovanou prostřednictvím proprietárních rozšíření operačního systému vyvinutých OEM výrobci, Galaxy Nexus (vydaný v listopadu 2011) byl prvním Android zařízením dodávaným s Googlovskou implementací této funkce a rozhraním pro programování aplikací (API) pro vývojáře. Firma Ozmo Devices, která vyvinula integrované obvody (čipy) navržené pro Wi-Fi Direct, byla v roce 2012 koupena společností Atmel.  U BlackBerry je Wi-Fi Direct dostupný díky aktualizaci BlackBerry 10.2.1.  Apple iOS 8 získá podporu pro Wi-Fi Direct pro funkce jako Airdrop, Handoff, Instant Hotspot a AirPlay.

Herní konzole.

Xbox One, který vyšel v roce 2013, podporuje technologii Wi-Fi Direct.

Wi-Fi Direct, zpočátku nazývaný Wi-Fi P2P, je standard Wi-Fi, který umožňuje snadné propojení dvou nebo více zařízení bez nutnosti bezdrátového přístupového bodu (anglicky Access Point, zkráceně AP) a komunikaci běžnými Wi-Fi rychlostmi a to pro různé využití od přenosu souborů až po připojení k internetu. Jednou z výhod Wi-Fi Direct je možnost propojit zařízení, i když jsou od různých výrobců. Pouze jedno z Wi-Fi zařízení musí být vybaveno funkcí Wi-Fi Direct pro navázání spojení peer-to-peer, které přenáší data přímo mezi ostatní a to vše s výrazně sníženým nastavováním. Wi-Fi Direct sjedná spojení pomocí systému Wi-Fi Protected Setup (WPS, česky Chráněné nastavení Wi-Fi), který přiřadí každému zařízení omezený přístupový bod. Párování Wi-Fi Direct zařízení může být nastaveno tak, že vyžaduje Near field communication (NFC), signál Bluetooth, nebo stisknutí tlačítka na jednom nebo všech zařízeních. Wi-Fi Direct může nahradit nejen potřebu routerů (směrovačů), ale může také nahradit potřebu Bluetooth v případech, kdy není vyžadována nízká spotřeba.


Děj.

Předcházející děj.

Filoktétés vedl proti Tróji sedm lodí. Ovšem na ostrově Chrýse byl uštknut hadem a jeho bolest byla tak veliká, že svým nářkem (podle některých teorií puchem vycházejícím z rány) natolik rušil ostatní vojáky, že byl proti své vůli (na rozkaz vůdce Řeků Agamemnónem) vysazen na ostrově Lémnu, kde devět let (čili většinu Trójské války) bojoval o holý život. Měl však Hérakléův luk a šípy, které nikdy neminuly cíl. Když Řekové zajali Priamova syna Helena, který byl vynikajícím věštcem, tak ten jim oznámil, že nelze porazit Tróju bez Filoktéta. Proto se Odysseus s Neoptolemem vypravili na Lémnos.

Děj hry.

Lstivý a Sofoklem nepříliš hezky popsaný Odysseus se s Neoptolemem pokusí lstí dostat Filoktéta k Tróji kvůli Helenově věštbě. Odysseus je po většinu hry skryt, protože ví, že ho Filoktétés nesnáší a nešel by s ním. Neoptolemos pomocí lži vymámí z chromého Filoktéta jeho luk se zázračnými šípy, ale hne se v něm svědomí a vrátí ho. V té chvíli se objeví Odysseus a snaží se tomu zabránit. Oba muži se snaží přesvědčit Filoktéta, aby odešel dobrovolně. U bran Tróje prý bude uzdraven od svých neduhů s nohou a navíc získá velkou slávu. Odpovědí je jim ale razantní odmítnutí, Filoktétés by raději zemřel, než by šel za Odysseem a Agamemnónem, dvěma muži, které z hloubi duši nenávidí. Na samý závěr hry se mu však na nebi zjeví Héraklés, který mu předpoví uzdravení a slávu. A v podstatě mu přikáže odplout s Odysseem a Neoptolemem. Filoktétés tak učiní.

Ukázka.

HÉRAKLÉS
 Až s tímto mužem přijdeš k městu trójskému,
 pak prvním z vojska budeš zvolen pro chrabrost,
 a Parida, jenž strastí těch je původcem,
 sám těmi mými šípy zbavíš života;
 hrad trójský rozboříš a zbraně odňaté
 (tu kořist za statečnost přijmeš od vojska)
 hned pošleš otci domů v rodnou oitskou pláň. <br

Filoktétés je tragédie, jejímž autorem je Sofoklés. Vznikla během peloponéské války. Poprvé byla uvedena na dionýských slavnostech v roce 409 př. n. l., kde získala první cenu. Odehrává se na ostrově Lémnu během trojské války.


Děj.

Děj celého filmu je pojat jakožto volné vzpomínkové pásmo odehrávající se během natáčení snímku "Snídaně u Tiffanyho".

1. díl.

Děj začíná v raném dětství v době kdy s rodinou žil i její otec Joseph Ruston, Audrey mnoho let vzpomínala především na jejich společnou návštěvu lunaparku s dětským kolotočem, kdy s ní její otec tančil držíc jí v ve svém náručí. Následuje bolestný odchod jejího otce od rodiny. Dále jsou zde vyobrazeny události před 2. světovou válkou, kdy Audrey pobývala na dívčí škole v Anglii (celý život měla po svém otci britské státní občanství), zde také zahájila svá první studia tance. Neplánovaný návrat letecky do Nizozemska k matce Elle těsně před vypuknutím 2. světové války, kdy se na londýnském letišti po letech opět setkala se svým otcem Josephem Rustonem, který byl během jejího odletu (coby britský fašista) zatčen a posléze internován. Následuje velmi těžké období nacistické okupace Nizozemska, kdy Audrey pobývala v rodovém sídle svého dědečka v Arnhemu (její nedobré zážitky z nepříliš povedené spojenecké operace Market Garden zde byly zcela vynechány - část této operace probíhala přímo na pozemcích jejich rodiny van Heemstra), včetně zapojení její rodiny do nizozemského protifašistického odboje. Následuje scéna z vysvobození Holandska Spojenci, její poválečný pobyt v Londýně a studium baletu (zcela vynechány zde byly poválečné události v Nizozemsku). Odchod z baletní školy a účinkování v londýnských kabaretech (zcela vynechána byla její práce modelky), natáčení prvních malých filmových rolí v nevýznamných britských filmech, kde se náhodně seznámila s bohatým velkopodnikatelem lordem Jamesem Hansonem. Účinkování v britsko-francouzské filmové komedii "Monte Carlo Baby" z roku 1952, při kterém se Audrey náhodně seznámila s francouzskou spisovatelkou Colette, která zrovna v Monte Carlu v době natáčení filmu pobývala. Colette Audrey nabídla účinkování v divadelní hře "Gigi" na Broadwayi v New Yorku, šlo o hru, jenž byla vytvořena podle úspěšného Colettina stejnojmenného románu. V době, kdy se Audrey v Londýně ucházela o tuto divadelní roli přišla další nabídka od režiséra hollywoodského filmu studia Paramount Pictures "Prázdniny v Římě" Billy Wildera. Následuje ukázka z kamerových zkoušek k tomuto filmu, které byly natáčeny v roce 1951 režisérem Thoroldem Dickinsonem v Londýně.

2. díl.

Druhý díl začíná jejím příchodem do newyorského Fultonova divadla na Broadwayi. Následují problémy, které se odehrávaly během divadelních zkoušek (Audrey nebyla studovaná herečka a divadelní práci se učila na poslední chvíli), úspěšná premiéra hry, večírek po premiéře, rozchod s lordem Jamesem Hansonem. Scény z natáčení filmu "Prázdniny v Římě" s Gregory Peckem, který ji poté seznámil se svým dobrým přítelem režisérem a hercem Melem Ferrerem. Návštěva Audrey v Paříži u módního návrháře a kostýmního výtvarníka Huberta de Givenchy, který ji poprvé navrhoval šaty do filmu "Sabrina". Následuje ukázka z natáčení filmu "Sabrina", kde se seznámila a prožila milostný románek s kolegou a přítelem Williamem Holdenem. Dále pak sblížení s hercem a režisérem Melem Ferrerem a jejich svatba, účinkování ve hře "Ondine" na Broadwayi včetně vyhlášení nominace a následně i zisku Oscara za film "Prázdniny v Římě" (vynechán je ale zisk ceny Tony za Ondinu a natáčení několika dalších filmů, o nichž zde padne pouze krátká slovní zmínka). Následuje ukázka z natáčení filmu "Příběh jeptišky", který se částečně odehrává v Africe v někdejším Belgickém Kongu. Zde se také poprvé osobně setkala s bývalou řádovou sestrou Gabriellou van der Mal, kterou v tomto filmu ona sama hrála. Poté pak utrpěla těžký úraz páteře během natáčení filmového westernu "Co se nepromíjí" v Mexiku, kdy těhotná spadla z arabského koně, po níž následoval jeden z jejích potratů. Během hospitalizace v nemocnici je jí doručen jeden z dopisů od jejího otce Josepha Rustona, předešlé otcovy listy jí matka Ella úmyslně zatajovala. Audrey se za svým otcem poté vydá na osobní návštěvu do Irska, kde otec po 2. světové válce trvale žil. Následuje narození prvního syna Seana H. Ferrera a jeho křest ve Švýcarsku.  Celý snímek pak končí natáčením závěrečné scény z filmu "Snídaně u Tiffanyho" (zde se vyskytuje i slovní zmínka o přípravě k natáčení filmu "My Fair Lady"), z tohoto filmu zde pak v závěru zazní i známá filmová píseň "Moon River".

Příběh Audrey Hepburnové (org. "The Audrey Hepburn Story") je americký životopisný televizní film režiséra Stevena Robmana z roku 2000 o proslulé herečce Audrey Hepburnové. Hlavní roli zde ztvárnila americká herečka, zpěvačka a režisérka Jennifer Love Hewittová, která byla i koproducentkou tohoto snímku.


Charakteristika.

Adénie mají tak různorodé životní formy, že se jim v tomto ohledu vyrovná pouze několik jiných rodů kvetoucích rostlin, jako je pryšec nebo starček. Jsou mezi nimi druhy pouštních oblastí, adaptované na extrémní podmínky, i druhy rostoucí v tropických deštných lesích. Nalezneme mezi nimi bylinné i dřevnaté liány, sukulentní keře, stromy se ztlustlým kmenem i hlíznaté byliny. Stonek některých druhů ze suchých oblastí ("Adenia pechuelii", "A. globosa") je přeměněn v nadzemní hlízovitý útvar, z něhož v příznivých podmínkách vyrůstají olistěné nesukulentní prýty.

Popis.

Adénie jsou převážně dvoudomé byliny, dřeviny a úponkaté liány, někdy se ztlustlým až hlízovitým stonkem nebo zbytnělými podzemními orgány. Listy jsou jednoduché, s celistvou nebo dlanitě členěnou čepelí, u některých druhů až téměř dlanitě složené. Žilnatina je dlanitá nebo zpeřená. Na vrcholu řapíku jsou žlázky. Palisty jsou drobné, trojúhelníkovité. Úponky jsou úžlabní, zpravidla jednoduché a nevětvené. Květy jsou většinou zelenavé nebo žlutavé, často červeně skvrnité, jednopohlavné a pětičetné, uspořádané v úžlabních vrcholičnatých květenstvích. Vrcholové nebo nejspodnější květy jsou často nahrazené úponkem. Květní lůžko je miskovité, někdy členěné do 5 vaků. Kališní lístky jsou volné nebo částečně srostlé Koruna je redukovaná, přirostlá k vrcholu češule a zpravidla kratší než kalich, případně zcela chybí. Pakorunka chybí nebo tvoří dřípený či blanitý lem na vrcholu češule. Samčí květy obsahují 5 tyčinek s volnými nebo částečně srostlými nitkami a zbytky zakrnělého semeníku. Semeník samičích květů je kulovitý, spočívající na gynoforu, s mnoha vajíčky. Nese 3 volné nebo částečně srostlé čnělky. Samičí květy obsahují také šídlovitá staminodia. Plodem je kulovitá, vejcovitá nebo elipsoidní tobolka pukající zpravidla 3 chlopněmi. Semena jsou obklopená dužnatým míškem.<ref name="mam-7/2"></ref>

Rozšíření.

Rod adénie zahrnuje asi 100 druhů. Je rozšířen v tropech a subtropech Starého světa. Centrum druhové diverzity je ve východní Africe a na Madagaskaru. Mimo subsaharskou Afriku se vyskytují v tropické Asii a severní Austrálii. Na Madagaskaru roste 25 endemických druhů, přičemž jsou zde zastoupeny víceméně na všech typech stanovišť a nabývají plné škály různých forem. Druh "Adenia venenata" zasahuje z tropické Afriky až do Arábie. V Asii sahá areál rozšíření rodu od Indie po jižní Čínu a Tchaj-wan a přes Indočínu po jihovýchodní Asii, druh "Adenia heterophylla" je rozšířen také na Nové Guineji, Bismarckově souostroví a v severní Austrálii.

Ekologické interakce.

Adénie jsou v jihovýchodní Asii a severní Austrálii živnými rostlinami housenek babočkovitých motýlů "Ariadne", "Vindula" ("V. erota", "V. dejone", "V. arsinoe"), "Acraea" ("A. andromacha") a "Cethosia" ("C. biblis", "C. myrina", "C. cydippe", "C. penthesilea"). Druhy s úzkými, trubkovitými květy (např. "Adenia heterophylla") jsou pravděpodobně opylovány různými druhy drobnějšího hmyzu. Některé mají vonné květy. Druh "Adenia olaboensis" ze západního Madagaskaru je opylován v časných ranních hodinách ptáky, zejména strdimilem madagaskarským a timálií žlutavoprsou. Naproti tomu "Adenia firingalavensis", kvetoucí v suchém období, je specializována na noční opylovače. Jasně červené plody "Adenia pechuelii" z pouštních oblastí Namibie vyhledávají ptáci a hlodavci.

Obsahové látky a jedovatost.

Adénie jsou poměrně bohaté na účinné obsahové látky, jako jsou alkaloidy, glykosidy nebo glykoproteiny. Jedovatost je u různých druhů různá a sahá od druhů relativně nejedovatých ("A. glauca") až po smrtelně jedovaté ("A. digitata"). Poslední zmíněný druh pochází z jižní Afriky a obsahuje glykoprotein modeccin, strukturou podobný ricinu ze semen skočce obecného. Hlavní účinek těchto glykoproteinů spočívá v zablokování syntézy bílkovin v buňkách. Navíc obsahuje i kyanogenní glykosidy. Podobný glykoprotein, volkensin, byl zjištěn u druhu "Adenia volkensii", kde je navíc obsažen i alkaloid volkenin. Velmi jedovatý je též madagaskarský druh "Adenia firingalavensis".

Taxonomie.

V rámci čeledi "Passifloraceae" představuje rod "Adenia" bazální vývojovou větev podčeledi "Passifloreae", která je sesterským kladem podčeledi "Paropsieae".

Význam.

Adénie mají význam zejména v tradiční medicíně. Jsou využívány na širokou škálu různých neduhů, které m.j. zahrnují gastritidu ("A. aculeata"), střevní parazity ("A. venenata", asijský druh "A. penangiana"), tišení bolestí ("A. cissampeloides"), lepru ("A. digitata", "A. gummifera"), hadí uštknutí ("A. gummifera", "A. keramanthus", "A. trilobata"), otravy (asijský druh "A. hondala"), syfilis ("A. keramanthus", "A. wightiana"), malárii ("A. lobata"), duševní choroby ("A. racemosa") a četné jiné. Některé druhy se používají jako stimulans ("A. venenata") či afrodiziakum ("A. lobata", "A. gummifera").  Návnady napuštěné šťávou z plodů "A. ellenbeckii" se používají k trávení hyen. Rozdrcené listí některých druhů ("A. gracilis", "A. schweinfurthii") se používá k omámení ryb při jejich lovu (tzv. barbasko). Ze šťávy z kmene "A. lobata" se připravuje jed na špičky šípů (kurare). Dužnina plodů jihoafrického druhu "Adenia hastata" je jedlá.  Některé druhy adénií jsou pěstovány ve sbírkách sukulentů.

Adénie ("Adenia") je rod rostlin z čeledi mučenkovité. Jsou to rostliny velmi různorodých životních forem, rostoucí na rozličných přírodních stanovištích od pouštních oblastí až po tropické deštné lesy. Nalezneme mezi nimi popínavé byliny, liány, keře, ztlustlé stromy i sukulenty s hlízovitým stonkem. Rod zahrnuje asi 100 druhů a je rozšířen v subsaharské Africe, na Madagaskaru a v tropické Asii, v malé míře i v Papuasii a severní Austrálii.


První světová válka.

Motorové torpédové čluny MAS byly masově nasazovány během italské účasti na bojích první světové války v letech 1915–1918. Jejich konstrukce v mnohém vycházela z konstrukce civilních motorových člunů, poháněných benzínovými motory.  Byly používány v řadě rolí, především při protiponorkovém hlídkování a k útokům na nepřátelská plavidla. Prvořadým cílem pro ně byly válečné lodě rakousko-uherského námořnictva.  Velkým úspěchem bylo potopení rakousko-uherské obrněné lodi třídy Monarch, SMS Wien, kterou 10. prosince 1917 v Terstu potopily dva MAS. Největším úspěchem dosaženým italskými MAS a italským námořnictvem za první světové války vůbec, bylo potopení dreadnoughtu SMS Szent István 10. června 1918 torpédovými čluny "MAS-15" a "MAS-21". Jejich velitel Luigi Rizzo byl za tento úspěch jmenován kontradmirálem a člun MAS-15, jehož torpéda Szent István potopila, je dodnes vystaven v muzeu "Sacrario delle Bandiere" v Římě.  Čluny MAS se také účastnily spojeneckého útoku na Drač v samém závěru války.

Druhá světová válka.

I po konci první světové války byly MAS nadále vylepšovány a konstrukcí se vzdalovaly civilním lodím. Například dostávaly stále výkonnější motory Isotta-Fraschini. Typický člun MAS měl za druhé světové války rychlost 45 uzlů, nesl dvě torpéda ráže 450 mm a protiletadlový kulomet.  Při vstupu Itálie do války v roce 1940, mělo italské námořnictvo k dispozici 48 člunů třídy "MAS-500", přičemž starší jednotky byly v druhé linii a sloužily především v Italské východní Africe. Během války však postupně zastarávaly a byly doplňovány jinými, většími, typy torpédových člunů.

Středozemní moře.

V lednu 1941 se dva čluny MAS neúspěšně pokusily vniknout do britského přístavu na Maltě a byly přitom zničeny. Během operace Pedestal napadly čluny MAS britský konvoj a 13. srpna 1942 potopily dvě nákladní lodě. Při válečných operacích ve Středozemním moři byly vůbec velice aktivní.

Italská východní Afrika.

V Italské východní Africe operovalo pět člunů MAS, patřících do "21. eskadry člunů MAS". Byly to "MAS-204", "MAS-206", "MAS-210", "MAS-213" a "MAS-216". Čluny operovaly převážně v Rudém moři a to z přístavu Massawa v Eritreji. Jejich největším úspěchem bylo potopení britského křižníku třídy C, "HMS Capetown", který potopil MAS-213. Když hrozilo dobytí přístavu britskou armádou, Italové nakonec své torpédové čluny v dubnu 1941 sami potopili.

Černé moře.

Na německý požadavek byly čtyři čluny MAS odeslány do Černého moře, aby zde v červnu 1942 podpořily útok na Sevastopol. Ihned po příjezdu se dostaly do bojů s ruskými stíhacími bombardéry a torpédovými čluny. Podařilo se jim potopit parník s výtlakem 5 000 tun a poškodit transportní loď o výtlaku 10 000 tun, kterou poté potopily německé střemhlavé bombardéry Junkers Ju 87. Jeden člun byl zničen a ostatní poškozeny v září 1942, při útoku ruských stíhacích bombardérů na Jaltu.

Motoscafo Armato Silurante (MAS – ozbrojený torpédový člun) byla třída italských rychlých torpédových člunů, které italská Regia Marina používala během první i druhé světové války. Čluny MAS měly obvykle výtlak 10 až 20 tun, desetičlennou posádku a výzbroj, jejímž základem byla dvě torpéda, doplněná kulomety a příležitostně i děly malé ráže.


Historie.

Opatství Penthement (též Pentemont, Panthemont nebo Pantemont) založil v roce 1217 Filip z Dreux, biskup v Beauvais, poblíž města Beauvais. Po poškození budovy povodní v roce 1670 opatství přesídlilo v roce 1672 do Paříže a jeptišky přišly do budovy augustiniánského kláštera zrušeného v roce 1670.  Klášter přijímal ženy z vyšších tříd. Byla zde vychována Louise Adélaïde Bourbonská (1757-1824), dcera Ludvíka V. Josefa Bourbonského, prince de Condé. Joséphine de Beauharnais zde pobývala po dobu svého rozvodu se svým prvním manželem Alexandrem de Beauharnais. Louise d'Esparbès de Lussan, hraběnka de Polastron a budoucí milenka Karla X. zde žila jako patnáctiletá, protože její rodina usoudila, že je ještě příliš mladá, aby žila se svým osmnáctiletým manželem.  Na začátku 18. století byla původní budova příliš zastaralá a malá. Marie-Catherine de Béthizy de Mezieres, abatyše od roku 1743, rozhodla o kompletní rekonstrukci kláštera. Bylo osloveno několik architektů a realizací byl nakonec pověřen Pierre Contant d'Ivry (1698-1777).  Základní kámen byl položen v roce 1747, ale finanční prostředky nedostačovaly i přes podporu dauphina Ludvíka Ferdinanda Bourbonského, syna Ludvíka XV., a štrasburského arcibiskupa Armanda II. Françoise Augusta de Rohan-Soubise, takže se práce protáhly až do začátku Francouzské revoluce.  Základní kámen pro kapli byl položen v roce 1753, vysvěcena byla v roce 1756 a dokončena v roce 1766. Po Contantově smrti roku 1777 převzal stavbu architekt jménem Petit. Budova konventu byla dokončena v roce 1783.  V roce 1790 bylo opatství zrušeno a stavební práce byly ukončeny. Stavba přešla do vlastnictví státu.  V roce 1803 klášter začal sloužit Národní gardě jako kasárna, později zde sídlila Císařská garda Napoleona I. a garda Napoleona III. Kaple byla vyklizena a sloužila jako skladiště. V roce 1805 byla část kláštera zbourána kvůli stavbě ulice "Rue de Bellechasse". V roce 1843 byla kaple přenechána reformované církvi, zatímco zbytek objektu zůstal armádě. V roce 1915 se sem přestěhoval Penzijní fond ministerstva války, dnes zde sídlí úřad pro bývalé vojáky.  Od roku 1983 jsou části stavby chráněny jako historická památka. Až na pár dekorativních prvků v sídle abatyše se z vnitřního vybavení kláštera nedochovalo nic.

Klášter Penthemont je bývalé opatství v Paříži. Nachází se na křižovatce ulic "Rue de Bellechasse" a "Rue de Grenelle" v 7. obvodu. Objekt dnes slouží francouzské armádě.