Historie.

Historie somálské kočky spadá do poloviny 20. století. Vychází z plemene habešská kočka. Když se těmto kočkám narodila dlouhosrstá koťata, majitelé je dali vykastrovat a prodávali je jako mazlíčky. Habešské kočky se takto dostaly do Austrálie a do USA. V 60. letech 20. století byla v Kanadě vyšlechtěna první somálská kočka a byla ustavena první chovná linie. Ačkoli jméno kočky může mást, toto plemeno nemá nic společného se Somálskem ani s Afrikou. Jméno dostala podle příbuznosti a podobnosti s habešskou kočkou. V obličeji jsou zřetelné orientální rysy a majestátní výraz.

Popis.

Je středně velká, má pružné a svalnaté tělo a širokou hlavu. Oči jsou mandlového tvaru a mají zlatou nebo zelenou barvu bez ohledu na barvu srsti. Nad očima má pozůstatek kresby - krátkou svislou černou linku vedoucí od horního víčka k uchu. Její velké uši jsou daleko od sebe a směřují dozadu. Na špičkách uší má štětičky, podobně jako rys. Nohy má dlouhé, štíhlé a zakončené malými tlapkami s huňatou srstí. Má středně dlouhou hustou srst s mírně vyklenutým hřbetem. Ocas je dlouhý, hustý a u kořene se slabě zužuje.  Různé barevné varianty kočky somálské se jmenují v různých zemích jinak. Například divoce zbarvená somálka ve Velké Británii se v USA jmenuje rezavě červená. Neobvyklé pojmenování "sorrel", dříve známé jako červená, je dnes v Británii spolu s divoce zbarvenou somálkou nejběžnější. V Severní Americe je běžná také modrá, plavá, a chovatelé navíc vyšlechtili i stříbrnou a lilovou (levandulovou) odrůdu. Typický znak pro somálskou kočku je tzv. ticking, neboli přítomnost tří až dvanácti pruhů (většinou černých) na každém chlupu. Ticking se objevuje u koťat zhruba od 18 měsíců. Různé barevné varianty mají i odlišné barvy tlapek a spodní strany těla.  Somálská kočka má nespoutaný temperament, vyžaduje pozornost a při nedostatečné péči může trpět sociální depresí. Nejlépe se jí žije v domácnosti, kde si má každý den s kým hrát, a dobře se snáší s další kočkou, a dokonce i se psem. Vyznačuje se také vysokou inteligencí a hravostí. Potřebuje aktivní pohyb a dostatek míst k běhání, šplhání a prolézání. Kromě lidské pozornosti je dobré jí také pořídit různé kočičí hračky, kterými se může zabavit, když je o samotě.

Péče.

Ideální podmínky pro chov kočky somálské jsou dostatečný prostor - možnost chodit v létě ven a mít teplé přístřeší na zimu. Jejich hebká srst nevyžaduje speciální péči, i když se počítá mezi dlouhosrstá plemena, většinou se její srst nezacuchává a stačí ji pouze občas vykartáčovat. Pokud má dostatek možností na škrábání, není nutno jí zkracovat a upravovat drápy. Samozřejmostí je pravidelné čištění uší a kontrola srsti a prevence napadení klíšťaty a blechami. Normální velikost jednoho vrhu jsou tři až čtyři koťata. Cena za koupi somálské kočky se pohybuje v rozmezí 6 000 - 15 000 Kč. Výstavní a šlechtěné kočky však mohou stát mnohem víc. Celkové náklady na chov a péči jsou přibližně stejné jako u většiny běžných plemen.

Somálská kočka patří mezi dlouhosrstá plemena kočky domácí. Má pružné, svalnaté a elegantně tvarované tělo. Dospělý jedinec váží v průměru 3,5 - 5,5 kg. Kočka má různá zbarvení srsti - od sorrel (červené) přes divoké (rezavé) zbarvení po modrou, stříbrnou a lilu, které byly postupně vyšlechtěny. Je výborným společníkem a oddaným plemenem s přátelskou povahou.


Historie.

V 70. letech 20. století byl švýcarský hodinářský průmysl v hluboké krizi. Asijské firmy vsadily na tehdy moderní quartzovou technologii a společnosti jako SEIKO se svými analogovými a digitálními quartzovými hodinkami válcovaly světový trh s hodinkami. Za pouhých 10 let zbankrotovalo 1000 švýcarských hodinářů, hodnota vývozu hodinek klesla na polovinu a podíl švýcarských hodinek na světovém trhu klesl ze 43 % na 15 %.  A zatímco v Japonsku sjížděly z automatizovaných linek tisíce levných quartzových hodinek, byla ve švýcarském hodinářském segmentu situace úplně jiná. Zde stovky drobných hodinářů vyráběly hodinky většinou pod svou značkou a díly odebíraly od zhruba tisícovky dodavatelů.  Jedním z lidí, který si uvědomoval, že švýcarský hodinářský průmysl bude potřebovat radikální změnu, byl Ernst Thomke. Thomke přišel do ASUAG v roce 1978 a ihned začal se změnami. Snížil výrobní náklady, propustil 60 % zaměstnanců, zkonsolidoval výrobu strojků pod společnost ETA SA a urychlil přechod ETA na výrobu quartzových analogových hodinek.  Thomke si také uvědomoval, že se musí zjednodušit a sjednotit nejenom výroba strojků, ale celých hodinek, čímž vznikly ultratenké hodinky Delirium s tělem z jednoho kusu (nahrazuje pouzdro hodinek, základnu strojku a dýnko), do kterého se ukládal strojek číselníkem (stejně jako u hodinek Swatch). Plán byl začít montovat strojky ETA do hodinek (nejlépe plastových) a začít tak s masovou produkcí dostupných švýcarských hodinek, které by konkurovaly Asijské produkci.  Thomke měl však jeden zásadní problém — kde vzít na svůj plán peníze? Banky už byly unavené z neustálého pumpování peněz do nemocného švýcarského hodinářského průmyslu. Naštěstí se Thomke setkal s investorem Nicolasem Hayekem a ukázal mu své tajné plány.  Hayek, který zrovna sloučil SSIH a ASUAG a určil jim, že se mají soustředit pouze na design hodinek (ETA se měla starat o dodávky hodinek pro všechny značky skupiny), slíbil, že peníze od bank sežene. Peníze opravdu sehnal a v roce 1983 se na trhu objevily první „Swatchky“. A byl to ohromný úspěch od samého začátku, i když nikdo nevěřil, že se v tomto segmentu švýcarské hodinky opět někdy vrátí na scénu.

Swatch je švýcarská hodinářská společnost založená v roce 1983 Nicolasem Hayekem, organizačně součást společnosti Swatch Group. Produktová řada Swatch byla vytvořena jako reakce na "quartzovou krizi" sedmdesátých a osmdesátých let, kdy levné asijské digitální i analogové hodinky zaplavily světový trh s hodinkami.


Charakteristika.

Douglaska je jehličnan podobný smrkům a jedlím, od kterých se liší jemnějším vzhledem. Má široce kuželovitou, měkce, ale pravidelně stavěnou korunu, vystoupavé, ve stáří ve spodní části koruny víceméně vodorovné větve a rovný silný kmen.

Velikost a stáří.

Douglaska tisolistá je velmi vysoký, rychle rostoucí strom, druhý nejvyšší jehličnan na světě (po sekvoji vždyzelené). Stromy dorůstají výšky 60–75 m a více. Ve starých porostech jsou časté stromy o průměru 1,5–2 m. Maximální výška bývá 100–120 m s průměrem 4,5–6 m, což jsou nejvyšší zdokumentované hodnoty. Jiný zdroj uvádí, že nejvyšší objevená douglaska byla poražena a měřila 133 metrů a byla tak nejvyšším nalezeným vzpřímeně rostoucím stromem vůbec. Nejvyšším žijícím exemplářem je 99,4 m vysoká "Doerner Fir" na východě Fork Brummit Creek v Coos County, nejzavalitější je "Queets Fir" o průměru 4,85 m, v údolí Queets River Olympijského národního parku ve státě Washington. Douglaska běžně žije více než 500 let a někdy více než 1000 let. Ve stáří vytváří široce rozevřenou kuželovitou korunu. Douglaska je nejvyšším žijícím stromem i v České republice, a to u Vlastiboře na Jablonecku, kde dosahuje dle měření z roku 2014 výšku 64,1 m.

Kmen a kůra.

Kmen je výrazným okrasným prvkem u starých exemplářů. V mládí ho pokrývá hladká zelenošedá kůra s pryskyřnatými puchýři. Ve stáří se mění v červenohnědou, tlustou, hluboce rozbrázděnou borku s korkovými vložkami, která pomáhá stromu přežít lesní požáry.

Výhony a pupeny.

Výhony jsou žlutozelené až červenavě žluté, ojediněle s krátkými chlupy. Pupeny má douglaska červenohnědé, vřetenovité, ostře zašpičatělé. Koncový pupen bývá 6–10 mm velký. Šupiny jsou přilehlé, bazální, většinou kýlnaté.

Jehlice.

Jehlice (I - XII) jsou zploštělé, měkké, 15–35 mm dlouhé, jen 1 až 1,5 mm široké. Jsou rozloženy do stran nebo odstávají na všechny strany, na zastíněných větvičkách se blíží dvouřadému postavení. Na bázi jsou stopkovitě zúžené, na konci tupě zašpičatělé. Svrchu tmavozelené, méně často modrozelené. Na rubu mají dva proužky průduchů. Vytrvávají na větvičce 4–8 let, po rozemnutí příjemně voní po citrusech.

Šišky a semeno.

Šišky (VII - IV) jsou nerozpadavé, převislé, krátce stopkaté (7–10 mm), podlouhle vejčité, 5–10 cm dlouhé a 2–3 cm široké. Po dozrání jsou světle hnědě zabarvené. Jsou složeny z 25–50 plodních šupin se zaokrouhleným okrajem. Typickým rozlišovacím znakem jsou vyniklé trojcípé krycí šupiny. Jsou světleji zabarvené než plodní šupiny, vyčnívají 10–15 mm ze šišky a směřují k rovné špici šišky. Semeno je 5–7 mm velké, lesklé, s křídlem 7–10 mm velkým. Pylová zrna nemají vzdušné vaky. Většinou se poprvé objevují u stromovitých kultivarů za 30 let.

Kořenový systém.

Stromy jsou v půdě vždy pevně zakotvené a netrpí vývraty, jelikož na hlubokých půdách strom vytváří dlouhý kůlový kořen. Na půdách mělčích je kořen sice kratší, ale zato bohatě větvený.

Pěstování.

Nároky.

V mládí potřebuje přiměřené přistínění, později však světlé stanoviště. Protože je stromem víceméně přímořským, vyhovuje jí dostatečná vzdušná vlhkost. V našich podmínkách je poměrně otužilá, ale při pozdních mrazících někdy namrzá; celkem úspěšně se však regeneruje. Potomstvo stromů rostoucích na severu je otužilejší než potomstvo stromů rostoucích v jižnějších oblastech areálu výskytu. Otužilejší jedinci však pomaleji rostou. Douglasce se nejlépe daří v hlubokých hlinitých půdách, ale prospívá i v těžkých nebo štěrkovitých půdách. Na příliš chudých nebo značně jílovitých, těžkých stanovištích špatně roste a zakrňuje. Trvalejší zamokření nesnáší. Proti suchu je o něco odolnější než jedle a smrky. Zakouřené ovzduší snáší špatně. V mládí trpí vytloukáním. Části poškozené okusem se zpravidla rychle regenerují.

Množení.

Semena vyséváme na jaře na venkovní záhony, kultivary se roubují ve skleníku (nejlépe v zimě) na semenáčky původního druhu.

Ošetřování.

Výsadba i postup dalšího ošetřování jsou stejné jako u jedle nebo smrku. U mladých výsadeb dbáme hlavně zpočátku na přiměřenou vlhkost půdy a podle potřeby i přistínění. Douglaska nemá velkou zmlazovací schopnost. Řežeme ji pouze v krajních případech. Starší exempláře snášejí přesazování mnohem lépe než jiné jehličnany. Sněhové polomy bývají někdy nebezpečné kvůli křehkým větvím. Polomům předcházíme včasným setřásáním napadlého sněhu. Velmi nebezpečnou chorobou je sypavka ("Rhabdocline pseudotsugae"), při které se objevují na jehlicích zpočátku žlutavé, později rezavé skvrny. Jehlice pak v květnu dalšího roku opadávají. Výhodná je výsadba později rašících ras a v květnu až v červnu postřik zinečnatými organickými fungicidy. Podle jiných autorů je sypavka považována pouze za saprofyta, maximálně za slabého parazita. A pokud je potřeba ochrana, tak vhodnou prevencí je dostatečná vzdálenost (spon) mezi rostlinami v porostu.  Objevuje se i "„červená hniloba“" projevující se naduřením kmínku, ta je důsledkem málo kypřené půdy. Je potřeba kypřit a změnit stanoviště. Ze škůdců se vyskytuje hlavně mšice "Gilletteella cooley", při níž jsou jehlice hustě posázené mšicemi, které vylučují bílý vosk; stříkáme před rašením preparáty obsahující endosulfan nebo minerálními oleji. Jiní autoři ale říkají, že je lepší vzhledem k jejich nízké škodlivosti použít spíše prostředky biologické (slunéčko, pestřenka, zlatoočko aj.) nebo biotechnické (draselné mýdlo, přípravky na bázi parafinovaného oleje).  Z dalších škůdců se může objevit obávaná mniška "Lymantria monacha", která způsobuje holožíry. Při kalamitním napadení je doporučen postřik insekticidními preparáty. Podle jiných zdrojů je při napadení bekyní mniškou zbytečné používat insekticidy. V jinak oslabených monokulturách může kalamita mnišky způsobit odumírání celých porostů. U menších ploch se doporučují přípravky na bázi "Bacillus thuringiensis" nebo selektivní virové preparáty. Motýly lze monitorovat feromonovými preparáty.

Využití.

Douglaska poskytuje cenné jádrové dřevo pro dřevozpracující průmysl. Její dřevo se užívá zejména při výrobě nábytku a pro svou odolnost vůči vlivům povětrnosti také na venkovní konstrukce.  Silice se využívá v aromaterapii pro její antibakteriální účinky, k hojení artritidy, ledvinové asténie, na pleťové a jiné obklady i k výplachům ústní dutiny.  V sadových a parkových úpravách jsou stromové typy vhodné pro své rozměry pouze do větších úprav. Častěji se využívají kultivary s kompaktnějším vzrůstem a s namodralými jehlicemi. Pro městská a nížinná, sušší stanoviště se hodí lépe než jedle a mnohé smrky. Jsou přizpůsobivými, ale na prostor náročnými stromy. Hodí se i do skupin a kulisových výsadeb. Harmonují téměř se všemi jehličnany i listnáči, popřípadě robustněji rostoucími trvalkami. Při větších krajinářských úpravách používáme douglasky hlavně ve 350–500 m n. m., popřípadě i 200–350 m n. m., či 500–800 m n. m.  Dále byla využívána jako koření, náhražka čaje, náhražka kávy, jako barvivo, hnojivo i insekticid.

Odrůdy a kultivary.

(příklady) Široký seznam a stručná charakteristika odrůd a kultivarů na dendro.mojzisek.cz

Jinak zbarvené.

"Pseudotsuga menziesii var. Aurea" "Pseudotsuga menziesii var. glauca' "Pseudotsuga menziesii var. Argentea" "Pseudotsuga menziesii var. Uwe's Golden"

Malé.

"Pseudotsuga menziesii var. Nana" "Pseudotsuga menziesii var. Nidiformis" "Pseudotsuga menziesii var. Argentea Compacta" "Pseudotsuga menziesii var. Pumila" "Pseudotsuga menziesii var. Pygmaea"

Převislé.

"Pseudotsuga menziesii var. Pendula"

Sloupovité.

"Pseudotsuga menziesii var. Fastigiata" "Pseudotsuga menziesii var. Stricta"

Široce kuželovité, nebo kompaktní.

"Pseudotsuga menziesii var. Caesia" "Pseudotsuga menziesii var. Fletcheri" "Pseudotsuga menziesii var. Globosa"

Symbióza.

Douglaska žije v symbióze s klouzkem douglaskovým.

Douglaska tisolistá ("Pseudotsuga menziesii" var. "menziesii", syn.: "Abies menziesii", "Pseudotsuga douglasii", "Pseudotsuga taxifolia") je stálezelený rychle rostoucí jehličnan. Byl původně rozšířen od pobřežních oblastí na západu Severní Ameriky a od západu centrální Britské Kolumbie, přes Kanadu na jih do střední Kalifornie, Oregonu a Washingtonu. Její rozšíření pokračuje od Cascade Range hřebenu na západ až k Pacifiku. V Kalifornii douglasku můžeme nalézt v Klamath Mountains a na Pacifickém pobřeží. Najdeme ji i na jihu pohoří Santa Cruz, v Sierra Nevada a dále na jihu v oblasti Yosemite. Tam se vyskytuje od pobřeží nedalekého moře až do 1800 m n. m. Hlouběji ve vnitrozemí douglasku tisolistou nahrazuje příbuzná "Pseudotsuga menziesii" var. "Glauca". V Evropě se pěstuje od roku 1827, kdy její semena do Skotska přivezl David Douglas.


Etymologie.

Jak naznačuje jméno, klíněnka jírovcová dostala své pojmenování po hostitelském stromu, na kterém žije a na kterém se vyvíjejí její larvy. Příležitostně je používáno i jméno klíněnka kaštanová. Latinský druhový název "ohridella" je odvozen od místa prvního popsaného nálezu, tedy od Ochridského jezera v Severní Makedonii.

Popis.

Vajíčko.

Samičky po oplodnění kladou 20 až 82 vajíček na svrchní stranu listů jírovce maďalu zhruba na konci dubna. Za svůj život je samička schopna naklást až 1200 vajíček. Vajíčka jsou na list pevně přilepena a jsou kulovitého tvaru o velikosti přibližně 0,25 mm a průhledná. Po dvou až třech týdnech se z vajíček vylíhnou larvy, nicméně jiný zdroj uvádí, že se larvy mohou z vajíček vylíhnout již po 4 dnech. Za laboratorních podmínek při konstantní teplotě 23 °C došlo k vylíhnutí vajíčka za 4 až 6 dní.

Housenka.

Housenky po vylíhnutí minují (tedy vyžírají vnitřní pletivo) v listech jírovce, často v plochách kruhovitého tvaru, což vytváří na napadených listech charakteristické rezavé skvrny. V této fázi vývoje je jedna housenka schopna zničit přibližně 8 centimetrů čtverečních listu. Dorůstá velikosti 5 až 6 milimetrů a má ploché, varhankovité tělo světle žluté barvy s tmavší hlavou. Čerstvě vylíhnuté housenky mají žlutě lemován první článek svého těla a celkově jsou v podstatě průsvitné. Naproti tomu dorostlé housenky mají olivově zelenou barvu s hnědým pruhem na straně těla. Ve vykousaných prostorech se larvy klíněnky následně zakuklí. Vlivem přítomnosti larvy opadají listy jírovce mnohem dříve než by přirozeně měly.  Housenka postupně prochází jednotlivými instary (obvykle čtyřmi, příležitostně pěti, během kterých přijímá potravu, a dvěma, kdy ji nepřijímá), během kterých se zvětšuje oblast poškození listu (na konci vývoje může dosáhnout až několika čtverečních centimetrů). Během celého vývoje housenka zůstává tělo ploché. Zasažený list, respektive miny, jsou snadno rozpoznatelné. Jedná se většinou o několik okem viditelných nažloutlých až nahnědlých skvrn na povrchu listu, které na konci léta výrazně hnědnou. V závislosti na teplotě a klimatu se přibližně po 20 až 45 dnech od snůšky vajíček housenka začne zakuklovat. Obvykle během čtvrtého instaru dojde k výraznému nárůstu vyžrané oblasti v listu, a to až do velikosti 4 až 7 čtverečních centimetrů. S ohledem na množství potřebné potravy k plnému vývoji a na množství nakladených vajíček na jeden list (200 až 300 vajíček) se často stává, že ne všechny larvy jsou schopny se plně vyvinout a přeměnit se v dospělce.  Během šestého instaru si začíná housenka za pomoci snovacího ústrojí vyrábět zápředek. Nicméně existují pozorování, která naznačují, že zástupci první a druhé generace klíněnky mohou přejít do dospělce bez vytvoření kukly.

Kukla.

Samotná kukla oranžové až červenohnědé barvy je přibližně 3,25 až 3,7 mm dlouhá (jiný zdroj uvádí 3,8 až 4,4 mm) a okolo 0,7 mm tlustá. Na těle v oblasti druhého a šestého břišního segmentu se nachází výrazně bílé trny. Zakuklení trvá přibližně 12 až 20 dní v případě letní generace, načež se vylíhne dospělý jedinec. Po zakuklení přechází až 90 % kukel z každé generace do diapauzy, která může trvat 2 až 3 roky. Kukla takto přezimovává v pergamenovitém zámotku kulového tvaru v suchém spadlém listu. Kukly jsou poměrně mrazuvzdorné. V Maďarsku bylo zaznamenáno, že byly schopny přežít i mráz o teplotě −23 °C, což značně zvyšuje jejich schopnost osídlení různých částí Evropy.  Ke snadnému vylíhnutí ze zámotku je dospělec vybaven na hlavě zobákem, kterým je schopen rozstřihnout obal hedvábného kokonu.

Dospělec.

Dospělec bývá veliký okolo 4 milimetrů na délku s rozpětím křídel okolo 7 až 10 milimetrů. Tělo má protažený tvar a má světle béžovou až hnědou barvu. Přední křídla motýlka mají hnědavě zlatou barvu s třemi bílými pruhy s černým lemováním a jedním bílým pruhem za hlavou bez lemování. Pokud má motýlek křídla složená, jsou tyto pruhy vůči tělu v příčné pozici. Zadní křídla a zadní část předních křídel je lemována dlouhými tmavými třásněmi. Konce křídel se v průběhu života dospělce pozvolna ulamují. Na hlavě má pár tykadel o délce přibližně 4/5 předních křídel. Z těla mu vyrůstají 3 páry noh černo-bíle páskované.  Dospělec žije po vylíhnutí pouze několik dní a i přes to, že má ústrojí umožňující mu příjem potravy, nebylo pozorováno, že by dospělec potravu přijímal. Sosák je přibližně dvakrát delší než hlava. Celkově tak vývoj jedince od vajíčka po dospělce trvá mezi 6 až 11 týdny. V Česku se první generace dospělců líhne z kukel v dubnu až na přelomu dubna a května.

Potrava.

Hostitelský strom pro klíněnku jírovcovou představuje ve střední Evropě nepůvodní strom jírovec maďal, který byl do této oblasti dovezen v 17. století, načež zde zdomácněl. Z výzkumů vyplývá, že samotný strom jírovec maďal je třetihorní druh, tzv. reliktní druh, který se dochoval ve volné přírodě v oblasti Balkánu. Odtud byl následně cíleně šířen do oblasti celé Evropy. Housenky klíněnky jírovcové se živí listy tohoto stromu, respektive listovým parenchymem nacházejícím se mezi svrchní a spodní pokožkou listu. U napadeného stromu jsou housenky schopny sežrat 70 až 100 % listí. Nicméně jsou známé i případy, kdy se klíněnka snažila pro svůj vývoj využít i jiné druhy dřevin, konkrétně javor klen, vrby či jírovec pleťový ("Aesculus x carnea"). Na listy těchto druhů ale zatím není schopna se trvale adaptovat, ve větším měřítku se na nich zakuklit a tím dokončit vývoj v dospělého motýlka.  Samotné napadení klíněnkou není pro strom smrtelné. Na druhou stranu její výskyt strom oslabuje, což pak umožňuje snazší uchycení parazitických hub jako například "Guignardia aesculli", která následně strom zahubí.

Výskyt.

Napadené stromy, respektive kalamitní výskyt motýlka, byly poprvé pozorovány v 80. letech 20. století v alejích 6 kilometrů od Ochridského jezera v nadmořské výšce 705 metrů nad mořem v Severní Makedonii. Samotný druh byl poprvé pozorován v roce 1984 (či 1985, zdroje se rozcházejí), načež o rok později (1986) byla klíněnka popsána biology Gerfriedem Deschkem a Nenadem Dimićem jako nový druh hmyzu. V roce 1989 byl výskyt motýlka zaznamenán v oblasti Lince v Rakousku. Od popsání druhu stačilo pouze 10 let k tomu, aby motýl osídlil jižní Evropu, Rakousko a následně i území České republiky postupem přes Moravu. První výskyt v Česku byl zaznamenán v roce 1993 na trojici lokalit Lednice, Valtice a Břeclav. V roce 1995 byl na území hlavního města Prahy zaznamenán první kalamitní výskyt tohoto škůdce. K roku 2000 vytvořil tento motýl souvislou populaci na většině území střední Evropy a byl poprvé pozorován i ve Francii. V červenci 2002 byl tento motýlek poprvé pozorován na území Londýna v Anglii v početné populaci. Z toho se dá usuzovat, že se zde objevila již dříve, v roce 2000 či 2001. Klíněnka se tak vyskytuje v skoro celé Evropě od Anglie a jižní části Švédska po Španělsko, kde vytváří souvislou populaci převážně v Katalánsku, a na východě až po Ukrajinu a Rusko.  Původně se spekulovalo, jestli klíněnka nebyla do Evropy zavlečena ze Severní Ameriky, kde se nacházejí její blízcí příbuzní z rodu "Cameraria", a nebo z Číny či jiné části východní Asie. Nicméně genetická analýza populací klíněnky z přirozených populací jírovcových porostů na Balkáně společně s nálezy min v usušených listech jírovce ve starých herbářích potvrdily, že se jedná o druh původně evropský. Jednalo se například o nález v herbáři Theodora von Heldreicha z roku 1879 věnovaný oblasti centrálního Řecka. Taktéž genetická analýza populace v Rakousku odhalila, že klíněnka původně vzešla z velice malé populace. Její masové rozšíření na konci 20. století mohlo být způsobeno masivní výsadbou nepůvodního jírovce maďalu od 17. století na území většiny Evropy a následný překotný rozvoj dopravní infrastruktury. S jejím rozvojem se do té doby izolovaná populace klíněnky mohla začít snadno a rychle šířit po Evropě do nezasažených oblastí.  Dle výzkumů se zdá, že se klíněnka šíří v kontinentální Evropě, ale i v Anglii rychlostí 40 až 60 kilometrů za rok. Je to způsobeno jak přírodními vlivy v podobě unášení dospělců větrem, tak pasivně vlivem transportu infikovaných listů na kolech aut či jiných dopravních prostředků. V současnosti se klíněnka stále šíří a to i do severnějších oblastí, kde zatím nebyla pozorována. U šíření větrem výrazně pomáhá k uchycení klíněnky velká akumulace hostitelských stromů jako jsou aleje, zámecké zahrady a podobně. V případě solitérních stromů je větší šance, že se zde klíněnka úspěšně nezachytí.  Na území České republiky se klíněnka vyskytuje ve 3 až 4 generacích od dubna do září. V některých částech Evropy, kde panuje teplejší a sušší podnebí, se může klíněnka reprodukovat až 5krát za sezónu. Oproti tomu v západní Evropě se klíněnka v průměru objeví za sezónu třikrát. Její výskyt se vyhýbá pouze místům s vyšší nadmořskou výškou.

Chování.

Dospělce klíněnky jírovcové je možné po vylíhnutí pozorovat na kmenech jírovce maďalu ojediněle či jako početný roj mnoha jedinců létajících v korunách stromů. Nejvíce aktivní jsou dospělí jedinci ráno a odpoledne při teplotě 20 až 24 °C. Nejhojnější výskyt dospělců je v květnu, červenci a na přelomu srpna a září. Příležitostně dochází k výskytu taktéž v říjnu. Až 90 % kukel z každé generace přechází do diapauzy trvající 2 až 3 roky. V této době je kukla klíněnky schována v uschlém a tlejícím listu.  Larvy klíněnky napadají stromy uspořádaně, postupně se rodící generace larev požírají listy na větvích od spodních po vrchní. První generace tak začíná požírat listy větví rostoucích blízko povrchu, další generace pak výše atd. To je dáno tím, že jedinci preferují stinné oblasti, a proto se zdržují ve spodních a středních částech stromu. Často dochází k přemnožení klíněnky a ke kalamitním stavům.

Rozmnožování.

Na území České republiky se klíněnka jírovcová množí třikrát až čtyřikrát do roka. Přezimovává pouze poslední generace larev ve spadaných listech. Klíněnka má pouze jednu sadu chromozomů o počtu 30.  K výběru partnera dochází u klíněnky na kmeni jírovce hned po vylíhnutí dospělce z kukly. Samci samici nacházejí dle samičího feromonu odpovídajícímu uměle syntetizovanému feromonu tetradecadienalu. Po výběru partnera se jedinci vzájemně spojují přibližně na 8 až 15 minut koncovými částmi těl, kde se nacházejí pohlavní orgány. Při spojení mohou nezadaní samci napadat pářící se páry a tím přerušit proces. Pravděpodobně hned po oplodnění odlétá samička klást vajíčka na listy.

Ekologické vztahy.

Na území Evropy nemá klíněnka jírovcová výrazné přirozené nepřátele a to ani mezi místními parazitoidy (zatím bylo objeveno 60 obecných parazitoidů napadajících klíněnku), což je zajímavé s ohledem na skutečnost, že se jedná pravděpodobně o původní evropský druh. Larvy klíněnky jsou napadány v malém procentu případů (4 až 8 %) parazity či různými patogeny, nicméně takto nízké procento napadení není schopné účinně snižovat kalamitní výskyt populace klíněnky.  Larvy klíněnky jsou požírány sýkorkou modřinkou ("Parus caeruleus"), sýkorkou koňadrou ("Parus major") a sýkorkou babkou ("Poecile palustris"). Předpokládá se, že tyto tři druhy jsou schopny sežrat 2 až 4 % z celkového počtu larev klíněnky. V přírodě bylo taktéž pozorováno, že zástupce druhu "Meconema meridionale" z čeledi kobylkovitých je schopna za den spořádat až 10 larev klíněnky. Bylo taktéž zaznamenáno, že parazitické vosy chalcidky (především z čeledi Eulophidae) napadají jedince klíněnky. Celkově je ale predační a parazitický tlak nízký, zasahuje pouze 1 až 8 % z celkové populace.

Klíněnka jako škůdce.

Ve snaze chránit porosty jírovce maďalu jsou vynakládána aktivní opatření pro zabránění kalamitního výskytu klíněnky v podobě snahy decimovat její výskyt. K tomu se používají mj. chemikálie, například "Dimilin" či "Nomolt", které zabraňují tvorbě chitinu u listožravého hmyzu. Nevýhodou těchto látek je skutečnost, že současně působí nepříznivě téměř proti všem zástupcům hmyzu. Na některých lokalitách (spadajících například pod ochranu Natura 2000) navíc není možné chemické postřiky používat. Jako další možnost ochrany se tak nabízí pálení spadaného listí, ve kterém se nachází kukly klíněnky a tím zamezení vzniku další generace. Skutečně efektivní a aktivní látka, která by měla dopad jen na klíněnku, nebyla zatím nalezena.  S ohledem na skutečnost, že klíněnka postihuje porosty jírovce maďalu v celé Evropě, vznikla společná akce nazvaná CONTROCAM („Control of Cameraria)“, která má za cíl koordinovat aktivity k ochraně tohoto stromu a boje proti klíněnce. V současnosti tak v Evropě probíhá mezinárodní vědecká spolupráce mezi odbornými týmy, které se snaží podrobně zmapovat životní cyklus tohoto motýla. Do této spolupráce je zapojeno i pracoviště Ústavu organické chemie a biochemie Akademie věd ČR.

Klíněnka jírovcová či klíněnka kaštanová ("Cameraria ohridella") je druh malého denního motýla z čeledi vzpřímenkovití, který se řadí mezi vážné škůdce poškozující stromy z rodu jírovec. Jelikož se jedná o živočicha v posledních letech hojně napadajícího ve městech široce rostoucí jírovec maďal ("Aesculus hippocastanum"), jde o velice populární druh a známého škůdce. Dospělec dorůstá velikosti okolo 4 milimetrů na délku s rozpětím křídel okolo 7 až 10 milimetrů.


Život.

Narodil se Antoniettě a Albino Concinovým. Ačkoli to nebyl žádný hudební zázrak, Miles se během mládí naučil hrát na klavír a na hudební scéně figuroval od roku 1988. Pracoval jako DJ v mnoha italských klubech a v roce 1990 investoval své úspory do nákupu použitého vybavení k postavení vlastního studia; nicméně jeho počáteční komponování zůstalo nepovšimnuto.  V roce 1994 Miles napsal svou nejslavnější dream houseovou skladbui - singl Children. Singlu se během čtrnácti dnů od oficiálního vydání v roce 1995 prodalo více než 350,000 kopií po celé Evropě a v mnoha zemích se umístil na vrcholku hitparád. Miles za tato umístění ve Velké Británii, Německu a v mnoha dalších zemích Evropy nasbíral několikanásobné platinové desky a zlaté desky. Singl byl považován za nejúspěšnější nahrávku roku 1996.  Milesův další singl byl "Fable", s vokálem v podání Fiorelli Quinn. Jeho premiérové album Dreamland bylo vydáno 7. června 1996 v Evropě, kde to byl hit a o několik dní později také v USA s novou stopou "One and One" zpívanou Marií Nayler a napsanou Billy Steinbergem, Rickem Nowelsem a Marií Claire D'ubaldo. Tato nová stopa se stala velmi populární a později byla vydána jako singl v USA a Německu. Na konci roku 1996, Miles vydal v Německu novou verzi Dreamland, nazvanou Dreamland - Winter edition. Toto album bylo velkou měrou podobné Dreamland, ale obsahovalo stopu "One and One". Píseň "One and One" byla původně psána pro polskou vůdčí umělkyni Edytu Górniak. Ta ji nahrála o rok později na svém premiérovém mezinárodním albu Edyta.  V listopadu 1997 Miles vydal další singl "Freedom", který byl jednou z klíčových stop na albu 23am, vydaném 27. listopadu 1997. Album obsahuje různé pocity z dříve vydaného Dreamland, obsahuje více otextovaných písní než jeho předchůdce. Během tohoto období spolupracoval s Richardem D. Jamesem pod názvem Aphex Twin na několika duetech.  Miles padl do zapomnění až do 11. června 2001, kdy vydal nové album Organik na dvou vinylech a CD. S rysy nového singlu "Paths" byl Organik považován mnoha fanoušky přerušením stylu, který Miles propagoval ve svých prvních dvou albech.  V roce 2003 bylo vydáno album obsahující hlavně remixy mnoha písní obsažených na albu Organik. Album, titulované Organik Remixes, obsahuje remixy vítězů z remix soutěže vyhlášené na webových stránkách Roberta Milese, právě tak jako remixy dobře známých umělců jako The Future Sound of London. Album také obsahuje jednu novou stopu Roberta Milese, nazvanou "Bhairav", kterou provází silný vokál Amelie Cuni.  Koncem roku 2003 se Miles odstěhoval ze svého domova v Londýně do Los Angeles. Začal pracovat pod svou vlastní produkční firmou S:alt Records a v roce 2004 vydal album vytvořené ve spolupráci s Trilokem Gurtu nazvané Miles Gurtu. Podle svých webových stránek Robert očekával vydání finálního alba pod jménem „Robert Miles“, kterým chtěl ukončit svou hudební kariéru pod tímto jménem.  V posledních dnech svého života Robert žil na Ibize.

Robert Miles (vl. jménem Roberto Concina, 3. listopad 1969 Fleurier, Švýcarsko – 9. května 2017) byl italský skladatel a hudebník trance, ambient, techno a dalších druhů elektronické hudby.


Historie.

Silky teriér byl vyšlechtěn v 19. století v Austrálii. Jeho předci jsou jorkšírský teriér a anglický teriér. Nejspíše i skye teriér, ale to není oproti dvou předchozím vědecky doloženo. V roce 1936 bylo uznáno FCI jako samostatné plemeno, do té doby bylo kříženo s jorkšírskými teriéry a dělilo se na dva typy — na melbourský a sydneyský. Hlavní rozdíl mezi nimi byli pouze vztyčené uši. I přes to, že původní účely šlechtění byl společenský pes, lidé jej využívali spíše k lovu myší a jiných hlodavců. Na výstavě se toto plemeno poprvé objevilo v roce 1907.  První silky teriér byl do Čech přivezen v roce 1991, od této doby jejich obliba stále stoupá. Oficiální používaná zkratka je SIT. V Čechách jej potkáváme běžně a je zde i několik chovatelských stanic. Kvůli stále častějšímu křížení s jorkšíry jsou tato dvě plemena velmi podobná. Zastřešuje ho pouze Klub chovatelů teriérú — kcht.cz

Povaha.

Silky teriér je hravý, mazlivý, ale i velmi ostražitý a hrdý pes. Oblíbí jednoho člena rodiny a k ostatním nikdy tolik nepřilne, proto je to pes spíše pro jednoho pána. Je netrpělivý a do všeho se žene, také tvrdohlavý. Je aktivní a přestože ví, co po něm chcete, několikrát si rozmyslí, jestli mu to za to skutečně stojí.  Cizí nemá rád a pokud nebude v mládí dostatečně socializován, je možné, že se vůči nim stane agresivní. Má velmi vysoký hlas a na všechny návštěvníky i kolemjdoucí jím patřičně upozorní; může mít dokonce i sklony k uštěkanosti, jak to u malých psích plemen bývá.  Jiné psy ani zvířata moc dobře nesnáší, obzvláště hlodavce, protože v něm stále přetrvává lovecký pud. I v tomto ohledu je důležité ho plně socializovat. Může se u něj objevit strach z velkých zvířat.  Děti, na které je zvyklý má rád, s cizími je nutné ho nejdříve seznámit. Je ale důležité ho hlídat při návštěvě jiných dětí, má totiž sklon chránit "své" děti a dětskou hru by si mohl vyložit jako pokus o napadení.

Péče.

Péče o srst.

Péče o srst tohoto plemene vyžaduje každodenní péči, hlavně pak pročesávání. Jednou za dva měsíce je nutné jej nechat ostřihat nebo srst nechat "balíčkovat". Nelíná, ale i přes to je nutné pořád srst pročesávat a tu zacuchanou odstřihávat. Není dobré nechávat psa běhat v prachu, pokud má zrovna dlouhou srst, protože prach se na srst nabalí a nelze se ho zbavit jinak než umytím šamponem. A právě mytí šamponem není pro jeho srst nic dobrého, pokud se to dělá příliš často, srst ztratí svůj lesk a přirozenou mastnotu, čímž způsobí problémy s kůží.

Pohyb.

I přesto, že se může zdát, že je to "gaučový pes", je velmi aktivní a má rád pohyb. Také je schopný se vám přizpůsobit, co se aktivit týče. Stejně tak rád ale i odpočívá doma. Pohyb tedy nevyžaduje. Není dobré nechávat ho koupat se ve špinavé vodě nebo běhat v prachu. Není stavěný ani na dlouhé pochody u kola. Velký pozor si musíte dávat právě při koupání ve vodě, aby ho jeho srst nestáhla pod hladinu, to se stává, pokud je moc dlouhá a těžká.

Výcvik a výchova.

Výcvik i výchova jsou naprostou nutností, jinak se může stát nezvladatelný, nervózní a agresivní. Vyžaduje člověka, který není nervózní a ví, jak na tvrdohlavé psy, ale nejlépe bez fyzických trestů. Je velmi čistotný a v tomto ohledu většinou není s tímto plemenem problém.

Silky teriér "(anglicky: australian silky terrier)", známí také jako "australský" je australské psí plemeno vyšlechtěné v Austrálii hlavně jako společenské plemeno.


Systematika.

Vzhledem k tomu, že počet druhů tohoto rodu je obrovský (počty se různí, uvádí se např. 338), dělí se celý rod do třiceti podrodů. Z toho důvodu bylo mimochodem v Anglii založeno speciální biologické odvětví zkoumající ostružiníky, nazvané „batologie“.

Ostružiny.

Plané a šlechtěné ostružiníky, které nenesou maliny, ale ostružiny – souplodí červeno modré (fialové, fialovočerné) – odlišujeme nesystematickým společným názvem ostružiny. Naše plané ostružiníky – ostružiny bývaly často uváděny pod kolektivním jménem "Rubus fruticosus". Šlechtěné ostružiníky – ostružiny jsou nejčastěji uváděny pod kolektivním nesystematickým společným názvem zahradní ostružiny. Obsahují především třísloviny, flavonoidy, menší množství vitaminu C, barviva, cukry, pektin, kyselinu jablečnou a jantarovou.

Obsahové látky.

Plody ostružin a malinoostružin, zejména tmavých odrůd – s tmavě fialovými až černými plody – obsahují vysokou hladinu bioflavonoidů s velkým antioxidačním účinkem, které mohou předcházet nádorovým a srdečním onemocněním, poškození volnými radikály (včetně oxidačního stárnutí buněk), zpomalují stařeckou degradaci mozku, pomáhají léčit zápal plic a jiné záněty, snižují následky ozáření a chemoterapie, působí detoxikačně a řadíme jej k látkám chránících játra (hepatoprotektivum). Chrání i zrak a další orgány před volnými radikály. Antioxidační účinek těchto léčivých rostlinných barviv (bioflavonoidů) se sčítá s antioxidačním účinkem vitamínu C a někdy s ním působí synergicky např. v rámci prevence nádorových a srdečních onemocnění a onemocnění dýchacích cest. Účinnost barviva se zachovává i konzervací a barvivo nemá nežádoucí vedlejší účinky. Maliny mají asi třetinu antioxidační síly ostružin. Tmavší druhy malinoostružin asi polovinu. Ostružiny obsahují také draslík, hořčík, železo, vlákninu a kyselinu listovou. Také pecičky představují pro organismus užitečnou balastní látku. Obsah salycylátů je výhodou při léčbě zánětů, nachlazení, některých forem revmatismu a v prevenci trombóz, u osob s nesnášenlivostí k acylpyrinu však mohou stejnou reakci vyvolat i ostružiny (alergie).  Biolog Gary Stoner z Ohia publikoval v r. 2002 zprávu o tom, že u krys krmených ostružinami se snížil výskyt nádorů tlustého střeva o 60 až 80%. Mikrobiolog Lyndon Larcom z Clemson University dokázal v pokusech dokončených r. 2002, že jahody a maliny blokují karcinogeny dvou tříd – jednak ty, které jsou přímo toxické, jednak ty, které aktivizuje metabolismus lidského těla. Jahody na rozdíl od ostružin jsou však mnohem častěji zasaženy plísněmi a tedy zatíženy plísňovými toxiny.  Vysoká hladina antioxidantů podobného složení a účinku je také v malinách. Malin je však pro dosažení stejného účinku třeba konzumovat asi trojnásobnou dávku než u ostružin. Malinoostružiníky mají obvykle tmavší zbarvení plodů než maliny a mají větší antioxidační efekt na organizmus člověka a dalších savců než maliny a nižší než ostružiny.  Kyslíkové opotřebení (poškození kyslíkovými radikály) buněk mozku a celého těla je podstatně slabší u organizmu chráněného pigmentem ostružin. Ostružiny (resp. maliny a malinoostružiny) prakticky zastavují kyslíkové stárnutí mozku savců, co bylo prokázáno např. na pokusech s potkany.

Využití.

Plody ostružiníků jsou jedlé. Listy, plody i stonky mnohých druhů se používají ve fytoterapii. Z listů je možné připravit chutný čaj. Ostružiníky lze použít jako okrasné rostliny ozdobné listy, květy a plody. Rostou na slunci, v polostínu a některé druhy i ve stínu.

Odkazy.

Externí odkazy.

Ostružiník ("Rubus") je velmi velký rod známých rostlin z čeledi růžovité. Jejich plody jsou známé jako ostružiny a maliny, které jsou z botanického hlediska souplodí peckoviček. Jsou to vzpřímené nebo plazivé keře s ostny.


Začátek.

Spojenecká armáda byla také známa jako Pragmatická armáda, protože se jednalo o konfederaci států, které podporovaly pragmatickou sankci, označující Marii Teresii za budoucí vládkyni Rakouska. Britské jednotky o síle 16 000 mužů přistály dne 10. června 1742 pod vedením Johna Dalrympla, Earla of Stair v Ostende v Rakouském Nizozemí. Zde se z nich zformovala Pragmatická armáda, v době začátku tažení o síle asi 44 000 mužů, kterou mimo ně tvořilo i 16 000 Hanoveřanů, zbytek tvořili Rakušané, Hesenci a Holaňďané. Armáda zde setrvala až do ledna 1743, kdy král Jiří II nařídil Dalrymplovi pochod do Německa, ponechaje Hesence a některé rakouské jednotky chránit Holandsko. Vnitřní rozpory v Holandské republice zapříčinily, že armáda o síle 20 000 mužů již nemohla pomoci v nastávající kampani.  Rakouský velitel vévoda von Arenberg nařídil následovat řeku Neckar a pochodovat směrem k Bavorsku, avšak král Jiří měl strach z útoku Prusů a rozhodl pochodovat podél severního břehu Mohanu, ponechaje všechny možnosti otevřené.  17. června armáda rozbila tábor mezi Kleinostheimem a Aschaffenburgem. Král Jiří II., doprovázený 25 eskadronami britského a hannoverského jezdectva se připojil 19. června a převzal hlavní velení.  Do 27. června přerušili Francouzi linii zásobování protivníka a Pragmatická armáda velice strádala z nedostatku zásob a, s omezenými silami, se rozhodla vrátit zpět k Hanau, přesně, jak to potřebovali Francouzi. Toto byl výsledek důmyslného manévrování a drobného znepokojování protivníka francouzskou armádou o síle 45 000 mužů, pod vedením vévody de Noailles.

Bitva.

27. června Pragmatická armáda doputovala západně od města Aschaffenburg, podél linie severního břehu řeky Mohan a vstoupila přesně do slavné 'pastičky na myši' vytvořené Noaillesem ve vesnici Dettingen, přehrazením jejich ústupové linie směrem k Hanau. Zde, za tokem potoka Forbach, vlévajícího se do Mohanu, Noailles ponechal 23 000 mužů pod vedením vévody de Gramont, jakožto sílu, která měla přehradit pohyb protivníka, v linii probíhající od Dettingenu do Spessartské vrchoviny za bažinatým tokem, a na jižním břehu Mohanu rozestavil dělostřelectvo, které odsud mohlo, aniž by mu hrozilo nebezpečí, ostřelovat levý bok Pragmatické armády, zatímco 12 000 francouzských vojáků pochodovalo směrem na jih k Aschaffenburgu, překročivše Mohan v týlu spojeneckých vojsk. Hustě zalesněné kopce na pravém křídle Pragmatické armády bránily spojencům obejít Gramontovu posici.  Okolo šesti hodin uplynulo během pokusů Britů, Rakušanů a Hanoveřanů dosáhnout postupu v tomto sevřeném terénu. V jednom okamžiku se kůň Jiřího II. utrhl a utekl jim i s hlavním velitelem; byl zastaven Ensignem Cyrusem Trapaudem, který byl za odměnu povýšen. James Wolfe napsal, že první linie Pragmatické armády se skládala z 9 britských pěších pluků, 4 nebo 5 rakouských a několika hanoverských pluků. Okolo poledne, navzdory všem rozkazům, de Gramont netrpělivě zaútočil na spojence kavalerií Maison du Roi, zpočátku s úspěchem rozbil britskou přední linii, odhodil britské jezdectvo do jejich pěchoty a ukořistil mnohé praporce. Francouzská pěchota je následovala, také s počátečními úspěchy, když vrhla zpět několik britských pěších pluků. Nicméně, útok vlastní pěchoty donutil francouzské dělostřelectvo zastavit palbu, a po otupení síly francouzského útoku spojenecká vojska zahájila protiútok na Francouze opustivší své obranné linie. Rakouská brigáda o síle tří pluků vyplnila mezeru vzniklou britským ústupem a vpadla do boku francouzské pěchoty, zatímco početná baterie hannoverského dělostřelectva bombardovala z děl francouzské linie. Francouzské linie se zhroutily a Spojenci vytlačili Gramontovy síly do řeky a za ní, s britskou pěchotou předbíhající pochodové tempo, pro předtím utrpěné strázně. V důsledku tohoto se otevřela cesta do Hanau, která dovolila Spojencům pokračování v jejich ústupu a znovuzásobení.

Po bitvě.

Porážkou u Dettingenu ztratil vévoda de Noailles nejlepší příležitost vyhrát válku. Kdyby Francouzi porazili Pragmatickou armádu, z krále Jiřího II. by se stal zajatec Ludvíka XV.

Citáty.

Během bitvy varoval Lieutenant-Colonel Sir Andrew Agnew z Lochnaw pluk jemuž velel, aby nestříleli, dokud neuvidí bělmo jejich očí “see the whites of their e’en.” Sir Agnew také poznamenal na adresu svých mužů: Chlapci, až je uvidíte, raději je zabte, než zabijí oni Vás: "Lads, you see they "loons" (young men) on yon' hill. Better kill them afore they kill you." A k Jiřímu II. po bitvě, poté co mu král humorně vyčítal, že útok francouzského jezdectva se vlomil do posice jeho pluku, vtipně poznamenal: Ať to nepotěšilo Vaše Veličenstvo, ale oni se z ní nevrátili. ("An' it please Your Majesty, but they didna' gang oot again.")

Odkaz.

Na památku tohoto vítězství zkomponoval Handel své díla "Dettingen Te Deum" a "Dettingen Anthem."  Obě strany se také před bitvou dohodly, že nemocní a ranění, kteří padnou do rukou nepřítele, budou ošetřeni a nebudou považováni za válečné zajatce. Když spojenci ustoupili, nechali za sebou většinu svých zraněných a Francouzi respektovali tuto dohodu, která byla předchůdcem ženevské úmluvy.  "Dettingen" se od roku 1947 jmenuje jedna z výcvikových rot důstojnické akademie Britské armády. V současnosti se jedná o výcvikovou jednotku pro krátkodobé kursy (například výcvik budoucích důstojníků Territorial Army) probíhající na Akademii. Dále jméno 4 (Dettingen) Troop nese jedna z rot armádního výcvikového pluku Winchester.

Bitva u Dettingenu (anglicky Battle of Dettingen, německy Schlacht bei Dettingen) se odehrála 27. června 1743 u Dettingenu v Bavorsku během období válek o rakouské dědictví. Bylo to naposledy, kdy britský panovník, Jiří II., osobně vedl svoje jednotky do bitvy. Britské síly za podpory jednotek z Hannoverska a Hesenska porazily francouzskou armádu, kterou vedl vévoda de Noailles, ačkoliv v té době nebyl mezi Francií a Británií vyhlášen válečný stav.


Původ.

Vilém III. byl synem Viléma II. a jeho ženy Anny Pavlovny, sestry ruského cara Alexandra I.

První manželství.

18. července 1839 se ve Stuttgartu oženil s Žofií Württemberskou. Královský pár sídlil v paláci Noordeinde. Manželství nelze nazvat šťastným, především pro velký rozdíl povah obou partnerů. Žofie byla žena liberálně a intelektuálně založená, Vilém byl spíš jednoduchý člověk, konzervativec vychovaný v armádě, a líbil se mu vojenský způsob života. Uprostřed rodinných hádek zakázal intelektuální výchovu ve svém domě, za což ho královna Viktorie, udržující korespondenci s Žofií, nazvala "nevychovaným hulvátem"; na druhé straně stály jeho mimomanželské avantýry. Dalším důvodem napětí v manželství byla jeho náladovost: jeden den se s někým nepohodl do krajnosti, druhý se k němu choval maximálně vstřícně a vychovaně. Později se k neshodám mezi manželi přidaly i neshody se syny.  Z manželství vzešly tři děti:

Druhé manželství.

Žofie v roce 1877 zemřela a Vilém se rozhodl znovu se oženit. Kandidátkami byly mezi jinými i princezna Paulina Waldeck-Pyrmont z malého německého knížectví a princezna Thyra Dánská. Nakonec se Vilém oženil s mladší sestrou Pauliny, Emmou. Jeho rozhodnutí vyvolalo námitky, neboť nevěsta byla o 41 let mladší, nakonec však se volba ukázala šťastnou, Emma se projevila jako žena srdečná a poddajná, zmizelo napětí jak v rodině, tak mezi parlamentem a králem. Měla dobrý vliv na nestálou a náladovou osobnost královu a manželství bylo mimořádně šťastné. Poslední desetiletí Vilémovy vlády bylo bezpochyby nejlepší.  Pár měl jediného potomka, dceru Vilemínu, narozenou 31. srpna 1880.  Ze čtyř Vilémových dětí z obou manželství se dospělosti dožily tři – synové Vilém a Alexandr z prvního manželství a dcera Vilemína z manželství druhého. Oba dva synové však zemřeli ještě za Vilémova života – starší Vilém v roce 1879, mladší Alexandr v roce 1884. Dědičkou trůnu se tak naprosto neočekávaně stala ve svých čtyřech letech nejmladší Vilemína, v době otcovy smrti o šest let později (1890) v roce desetileté dítě.

Vláda.

Vilém nesouhlasil s ústavními změnami, se kterými započal v roce 1848 jeho otec, král Vilém II. a jeho první ministr Johan Rudolph Thorbecke. Vilém II. a jeho snacha Žofie považovali tyto změny za nezbytné pro záchranu monarchie, zatímco princ Vilém je bral jako nepotřebné omezení královské moci a přál si vládnout jako jeho děd Vilém I. Za předpokladu, že by měl vládnout konstituční monarchii, se dokonce rozhodl přenechat svá práva na trůn svému mladšímu bratrovi, princi Jindřichovi, jeho matka ho však od tohoto kroku odvrátila. O rok později se Vilém po smrti svého otce stal králem Nizozemska. Vilém poté, co jeho nejstarší syn dosáhl věku 18 let, opakovaně zvažoval možnost abdikace, nakonec se však vždy rozhodl na trůně setrvat.  Prvním činem jeho vlády byla inaugurace kabinetu premiéra Thorbecka, liberálního architekta nizozemské ústavy z roku 1848, který monarcha zdědil. V roce 1867 přistoupil na návrh Napoleona III. na "odkup" Lucemburského velkovévodství, ale jeho návrh málem vyvolal válku mezi Francií a Pruskem; tento nepopulární krok nakonec vedl k tomu, že Lucembursko se stalo nezávislou zemí.  Přes všechny neshody s parlamentem byl Vilém III. velmi populární mezi svými Holanďany, k nimž se choval vždy velmi srdečně a otevřeně.  Král v roce 1887 vážně onemocněl a v roce 1890 zemřel. Vilemína byla ještě útlého věku (10 let), královna Emma se tedy stala regentkou své dcery do jejích 18. narozenin v roce 1898. Protože Lucemburské velkovévodství podle svých zákonů mohlo být děděno pouze v mužské linii, získal jeho trůn velkokníže Adolf Lucemburský, dříve vévoda z Nassau.  Vilém byl pochován v královské hrobce v Nieuwe Kerk v Delftu, místě posledního odpočinku nizozemské panovnické rodiny.

Vilém III. Nizozemský, ("Willem Alexander Paul Frederik Lodewijk", 19. února 1817 v Bruselu – 23. listopadu 1890 v Het Loo) z dynastie Oranje-Nassau byl v letech 1849 až 1890 nizozemský král, lucemburský velkovévoda a v letech 1849 až 1866 vévoda limburský. Jako následník nizozemského trůnu nesl v letech 1840–1849 titul princ Oranžský.


Biografie.

Narodil se v Lyonu, hudbu (hru na housle) a tanec studoval v Turíně; jeho učitelem byl Giovanni Battista Somis, žák Arcangela Corelliho. V roce 1716 se oženil s tanečnicí "Marií-Rose Casthanie"; ovdověl v roce 1728. V roce 1723 se Leclair vrátil do Francie, do Paříže, kde dosáhl značných úspěchů jako houslista i skladatel – vystupoval zde v rámci veřejných koncertů "Concert Spirituel" a věnoval se komponování, hlavně sonáty pro flétnu a basso continuo. V roce 1730 se znovu oženil s Louise Roussel, která připravovala většinu jeho děl do tisku; v roce 1758 se však manželství rozpadlo. V roce 1733 ho Ludvík XV. jmenoval "ordinaire de la musique", kterým zůstal do roku 1737, kdy ho různé neshody a rozpory přiměly opustit dvůr.  V roce 1736 při cestě do Holandska navázal kontakt s Pietrem Locatellim, rovněž žákem Corelliho. V Holandsku žil v letech 1738-1743 a byl čas od času zaměstnáván oranžskou princeznou Annou Hannoverskou, zdatnou hráčkou na klávesové nástroje, již svého času vyučoval George Fridrich Händel; Leclair pracoval na jejím dvoře v Haagu jako kapelník jejího soukromého orchestru. V roce 1744 v Madridu vstoupil do služeb infanta Filipa Parmského, velkého obdivovatele francouzské hudby, jemuž věnoval svou 2. knihu koncertů. V roce 1743 se vrátil do Paříže, kde vznikla jeho jediná opera "Scylla et Glaucus", provedená poprvé v roce 1746.  Jeho bratři Jean-Marie Leclair mladší (1703–1777), Pierre Leclair (1709–84) i Jean-Benoît (1714-po 1759) byli rovněž hudebníky.

Smrt.

V roce 1758, po rozpadu svého druhého manželství, si Leclair koupil malý domek v nebezpečné pařížské čtvrti. Zde byl 22. října 1764 nalezen zavražděn třemi ranami nožem. Vražda nebyla s jistotou objasněna, neví se, co bylo motivem vraždy, nebyl nalezen ani vrah. Policie měla tři podezřelé – zahradníka, jenž našel mrtvolu, Leclairovu druhou ženu (jež měla toužit po jeho penězích) a jeho synovce Guillaume-François Viala (rovněž houslistu, jenž vinil Leclaira z toho, že mu bránil v kariéře); pravda však nebyla nikdy odhalena.

Odkaz.

Leclair dokončil syntézu barokního stylu francouzského a italského. Je považován za zakladatele francouzské houslové školy.  Jeho skladby se pravidelně hrají i nahrávají. Nejznámější z jeho díla jsou čtyři knihy o 12 sonátách pro housle, 6 sonát pro trio a 12 koncertů pro housle, dále opera "Scylla et Glaucus" (1746, Tragédie lyrique).  Z jeho díla se dochovala opera a řada instrumentálních skladeb především pro housle.

Jean-Marie Leclair (někdy pro odlišení od bratra stejného jména zvaný Starší, 10. května 1697, Lyon, Francie – 22. října 1764, Paříž) byl francouzský barokní hudební skladatel a houslový virtuos. Je považován za zakladatele francouzské houslové školy.


Ekologie.

Hemikryptofyt přirozeně rostoucí na vlhčích loukách, zamokřených polích, v lužních lesích, pobřežních křovinách, příkopech, po okrajích cest i v zahradách od nížin až do horských poloh. Dobře se mu daří na nezastíněném místě ve vlhké, hluboké, písčito hlinité nebo jílovité, slabě kyselé í mírně zásadité půdě bohaté na živiny. Díky svému nízkému vzrůstu dobře snáší sešlapávání a roste i na narušovaných místech. Je rostlinou cizosprašnou, opylovačem bývá především včela medonosná. Dobu kvetení mívá od května do října.  Květenství se vytváří po pokosení nebo po vypasení porostu opakovaně, svým vitálním růstem zvyšuje výnosy druhé a třetí seče. Pastva a časté kosení (třikrát ročně) prodlužují jeho vytrvalost na stanovišti, při jednosečném využívání nebo mulčování z porostů ustupuje. Po zasetí se vyvíjí pomalu a v prvém roce i málo kvete, teprve ve druhém či třetím roce dosahuje plné výnosnosti. Z jara obrůstá velmi brzy a patří mezi jeteloviny vyznačující se dobrou produkci po celou vegetační dobu. Většinou roste na pastvinách a loukách ve společnosti trav.  Na kořenech jetele plazivého jsou symbiotické hlízkové bakterie "Rhizobium trifolii", poutající vzdušný dusík v množství 60 až 110 kg na 1 ha půdy v závislosti na množství jetele plazivého v porostu. Na některých místech bývá rostlina parazitována cizopasnou, nezelenou rostlinou zárazou menší ("Orobanche minor"), která odčerpává živiny z jejího těla a tím podstatně omezuje její růst i tvorbu květů.

Popis.

Víceletá, 10 až 30 cm vysoká bylina s kůlovitým, větveným kořenem a plazivým nadzemním oddenkem, ze kterého do všech stran odbočují plazivé nebo poléhavé a na vrcholu vystoupavé, článkované, až 30 cm dlouhé lodyhy, které v uzlinách koření. Z uzlin také vyrůstají, na řapících dlouhých 10 až 25 cm, trojčetné listy se srostlými palisty, které pochvovitě obepínají řapík. Poměrně velké, blanité, na vrcholu zašpičatělé palisty jsou bělavé a mají červenofialovými žilkování. Lístky trojčetných (výjimečně čtyřčetných) listů jsou téměř přisedlé, obvejčité až srdčité, 1 až 2 cm dlouhé, na bázi klínovité a na vrcholu uťaté nebo plytce vykrojené. Mají výraznou střední žilku, po obvodě jsou jemně zoubkované a na lícní straně mívají bělavou nebo nazelenalou skvrnu.  Z uzlin lodyh vyrůstají na stopkách, delších než jsou řapíky listů, kulovitá květenství hlávky. Jsou asi 2 cm velké a bývají tvořené 40 až 80 drobnými, vonnými květy dlouhými 8 až 13 mm. Oboupohlavné, krátce stopkaté květy s drobnými listeny jsou během kvetení zbarveny obvykle bíle až krémově, po odkvětu hnědnou a svěšují se dolů. Pětičetný kalich je zvonkovitý, lysý, bělavý s deseti nazelenalými žilkami, má asi 2 mm dlouhou trubku a nestejně dlouhé kopinaté cípy, dva horní jsou delší. Koruna pěti lístky je téměř dvojnásobně dlouhá, bílá, krémová, řidčeji nazelenalá nebo narůžovělá, po odkvětu světlehnědá, elipsovitou pavézu má o třetinu delší než křídla srostla s člunkem.  Plodem je podlouhlý, zploštělý, asi 3 mm dlouhý a 1,5 mm široký, tenkostěnný lusk s vytrvalým kalichem a hákovitým výčnělkem, ve zralosti se rozpadá dvěma chlopněmi.. Obsahuje dvě až čtyři nepravidelně srdčitá semena s hladkým, slabě lesklým povrchem, nejdříve jsou zelenožlutá a ve zralosti hnědá. Bývají dlouhá 1,5 a široká 1 mm, hmotnost tisíce semen je asi 0,65 gramů.  Druh je proměnlivý ve velikosti rostliny a listů, délce řapíku a barvě květů. Je popsáno mnoho forem a variet, mimoto bylo vyšlechtěno i hodně kultivarů přizpůsobených různým klimatickým i půdním podmínkám.

Obsahové látky.

Květy jetele plazivého obsahují glykosid tricholin, dále třísloviny, kyselinu oxalovou, kumarinovou a salicylovou, flavonoidy a pryskyřice.

Význam.

Jetel plazivý patří k základním kulturním druhům jetelovin, využívá se v trvalých travních porostech (pastva) a na orné půdě (jetelotravní směs). Pěstuje se jako součást krátkodobých nebo vytrvalých trávních porostů, méně často jako monokultura. Zakládání porostů se děje výsevem do krycí plodiny na orné půdě (krátkodobé směsi s travami), podsevem do žita a ovsa na pozdně letní a podzimní zelené krmení nebo výsevem bez krycí plodiny (luční a pastevní směsi, okrasné trávníky).  Kvalita krmiva z jetele plazivého je lepší než u jetele lučního, tolice vojtěšky nebo vičence ligrusu, výnosově je však slabší. Píce ním je za suchého počasí šťavnatější a bývá dobytkem raději přijímána než trávy, má dále dobrou stravitelnost, vysoký obsah dusíkatých látek, vápníku, fosforu i draslíku a velkou energetickou hodnotu. Obsahuje však hodně saponinů a málo vláknin a proto krmení s velkým podílem jetele plazivého způsobuje u zvířat nadýmání, jeho ideální množství v krmivu je okolo 25 %. V polních kulturách bývá pěstován nejen jako pícnina, ale i pro zelené hnojení. Rostliny se po vysetí nechají vzrůst, poté jsou zaorány a v půdě zetlí, uvolní přitom živiny a zlepší půdní strukturu.  Jetel plazivý je významnou nektarodárnou rostlinou, která je v mnoha oblastech zdrojem hlavní snůšky včelstev. Jeden květ vyprodukuje za den jetele plazivého vyprodukuje za 24 hodin 0,05–0,4 mg nektaru s cukernatostí 25–59 %. což při průměrném obsahu cukru 40 % představuje denní zisk z rostliny asi 30 mg cukru; výtěžnost světlého medu o vynikající chuti se z 1 ha pohybuje v rozmezí 50 až 200 kg. Druhové medy jetele plazivého jsou známé především z jižní Skandinávie. Jsou světle žluté, jemné a příjemné chuti i vůně a při krystalizaci tvoří hrubé krystaly.  Dále jetel poskytuje opylovačům velké množství pylu, pylové rousky jsou tmavě hnědé. Tvorba nektaru i pylu je závislá na množství dostupné vody v půdě, na odrůdě rostlin a jejich ploidii.

Jetel plazivý ("Trifolium repens") je plazivá nebo poléhavá, bíle kvetoucí bylina pěstována pro svou vysokou krmnou hodnotu. Je jednou z nejdůležitějších jetelovin a je téměř kosmopolitním druhem. Původní areál výskytu zahrnuje Evropu, oblasti Sibiře, Kavkazu, Jihozápadní a Střední Asie včetně Severní Afriky. V současnosti je rozšířen, samovolně nebo úmyslně, téměř po celém světě. V České republice se hojně vyskytuje po celém území.


Popis rostliny.

Tato bylina v půdě vytváří mohutný kořenový systém. Základem je hlavní kořen, který proniká hluboko do půdy, až do dvou metrů. Z něho vyrůstá listová růžice, z které vystupují přímé větvené lodyhy. Lodyhy nesou listy, které jsou v dolní části střídavě trojčetné a dlouze řapíkaté. V horní části jsou krátce řapíkaté až přisedlé. Jednotlivé vejčité až široce elipsovité celokrajné lístky mají na líci výraznou bělavou nebo červenohnědou půlměsícovitou skvrnu. Na rubu jsou lístky místy chlupaté a beze skvrny. Ostře špičaté palisty jsou s řapíkem vysoko srostlé.  Květenství je hlávkovité tvořené drobnými, krátce stopkatými, souměrnými oboupohlavnými pětičetnými květy. Květenství je o průměru 2–4 cm. Květy mají červené, někdy narůžovělé nebo zcela bílé korunní lístky. Vejčitě podlouhlá pavéza a úzce podlouhlá křídla jsou delší než tupý člunek. Květní hlávky jsou na spodní části zakryté velkými palisty podpůrných listů. Doba kvetení je od května do října. Pro délku korunní trubky může opylovat tuto bylinu pouze hmyz s dlouhým sosákem, především čmeláci nebo motýli.  Plodem je nepukavý jednosemenný lusk, pevně uzavřený v kalichu. Semena jsou nepravidelně ledvinovitá až 2,5 mm dlouhá. V obrysu mají výrazný kořínek vyznačený rýhou. Jsou hladká, lesklá, žlutě až fialově zbarvená. Semena se při výmlatu z lusku obtížně uvolňují.  Bylina se nejčastěji vyskytuje na loukách a pastvinách.

Původ a rozšíření.

Původ tohoto druhu je v Evropě a přilehlých částech Asie a Afriky. U nás se začal pěstovat při zavedení střídavého hospodářství v 19. století. V Česku roste skoro ve všech nadmořských výškách. V době hladomoru v minulosti byly květiny používány v kaši a chlebu. Její název (triforium pratense) je odvozen z latiny: „tres“ je pro tři a „folium“ znamená listy, „pratense“ znamená pěstování na loukách.

Podobné druhy.

Obecně jsou si rostliny v rodě jetel podobné. Na poli se často jetel luční zaměňuje s jetelem zvrhlým ("Trifolium hybridum L."), lidově nazývaným jetel švédský, který má listy bez charakteristických půlměsícovitých skvrn, a dále s jetelem prostředním ("Trifolium medium").

Využití.

Zemědělství.

Jetel luční je považován za oblíbenou pícninu. Je to díky tomu, že obsahuje bílkovinné a minerální látky, proto je vyséván pro krmení dobytka. V osevních sledech má velký význam při zúrodňování půdy.

Včelařství.

Jetel luční je vynikající nektarodárná rostlina. Nektarium diploidního jetele lučního vyprodukuje za 24 hodin 0,8–0,9 mg nektaru s cukernatostí 45–63 %. Cukerná hodnota, tedy množství cukru vyprodukovaného v květu za 24 hodin, je 0,4 mg.  Nektaria tetraploidního jetele lučního za 24 hodin vytvoří 0,5–0,8 mg nektaru s cukernatostí 28–58 %. Cukerná hodnota květů je 0,57 mg. Nevýhodou jetele lučního je dlouhá trubka květu, která může včelám ztěžovat sběr nektaru.  Pylová zrna jetele lučního jsou pro včely velmi výživná. Rousky jetelového pylu jsou tmavě hnědá.  Druhový med z jetele lučního je vzácný. Včely jej mohou tvořit v suchých letech či z druhé seče jetele lučního. Je hnědě zbarvený, s výraznou vůní a příjemnou chutí, a vytváří hrubé krystaly. Nektar jetele lučního se však obvykle stává součástí smíšených letních medů.

Lékařství.

Jetel luční je známý jako léčivá bylina. Díky jeho silným desinfekčním účinkům se využívá na léčbu průjmů, zvracení a otravy jídlem. Je dobrý na detoxikaci organismu, kdy je přidáván do čisticích čajových směsí. Zkracuje a ulehčuje léčbu kašle, rýmy, bronchitidy, či nachlazení. Má velice příjemnou chuť, čaje z květů jetele lučního se mohou užívat i delší období.  Zmírňuje potíže spojené s menopauzou. Zejména nespavost, návaly horka, pocity nevolnosti apod. Hlavní využitelnou složkou jsou fytoestrogeny. Ty se mohou vázat na estrogenové receptory v lidském organizmu a projevovat se estrogenními vlastnostmi. Této vlastnosti se využívá k doplnění scházejících estrogenů u žen, které s přibývajícím věkem ztrácejí vlastní estrogeny. Pokles estrogenů v těle ženy vyvolává mnoho různých problémů jako jsou klimakterické potíže, osteoporóza, ztráta pružnosti kůže, tvorba vrásek.  Má blahodárné účinky na naší kůži. Léčí kožní problémy jako je ekzém, akné či drobná poranění kůže. Je to opět díky dezinfekčním účinkům, které urychlují hojení kůže. Z nálevu čerstvého, ale i sušeného jetele se dá připravit pleťová voda nebo koupel.

Mystika a magie.

Již po staletí lidé věří, že jim jetelový čtyřlístek přinese štěstí či osobní ochranu.  Netypická forma – čtyřlístek – je nejčastěji symbolem štěstí. I další netypická forma – dvojlístek – má svůj význam. Podle starých pověr je dvojlístek symbolem pro nového milence.

Lidové názvy.

Mezi lidové názvy patří dětelina, milostná zelinka, jatel či listnačka, čtyřlístek

Odkazy.

Externí odkazy.

Jetel luční ("Trifolium pratense") je deset centimetrů až metr vysoká, vytrvalá, dvouděložní bylina z čeledi bobovitých. Nesprávně nazýván jako jetel červený (špatný překlad z některých jazyků). Latinské jméno označuje trojlístek jeho listů.


Život a dílo.

Dreyer se narodil v Kodani jako nemanželské dítě a již brzy osiřel. Jeho adoptivní rodiče byli přísní luteráni a jejich výchova ovlivnila témata mnoha pozdějších Dreyerových filmů.  Jako mladý muž se Dreyer živil novinářskou prací. K filmu se dostal přes titulky němých filmů a později filmové scénáře roku 1912. Pracoval pro produkční společnost Nordisk, kde natočil svoji prvotinu Præsidenten. Další Dreyerův snímek - Praestaenkan - vznikl ve Švédsku a poté natočil Dreyer podle vzoru Griffithovy Intolerance epizodický snímek Blade af Satans Bog.  Na začátku dvacátých let odešel Dreyer do Německa, kde pracoval pro společnost UFA a natočil například výborný snímek Mikaël. Poté odešel do Francie.  Zde roku 1928 vytvořil svůj první klasický snímek - Utrpení Panny orleánské. Dreyer vycházel z autentických soudních zápisů a natočil výjimečně emotivní dílo, jež bylo stejnou měrou ovlivněno realismem a expresionismem. Pomocí financí barona Nicolase de Gunzburga mohl pak vytvořit svůj další proslavený film - Vampyr - Der Traum des Allan Grey, surreálnou podívanou strachu. Logika v tomto příběhu muže chránícího dvě sestry před upírem ustoupila stylu a atmosféře, z čehož vznikly nezapomenutelné scény, jako ta, kdy hrdina (hraný Nicolasem de Guznburgem pod jeho filmovým pseudonymem Julian West) sní o vlastním pohřbu, nebo scéna, v níž vystupuje krvežíznivá hrdinova sestra nakažená upírem. Film byl původně natáčen jako němý snímek, později k němu byly přidány nadabované dialogy.  Oba filmy byly komerčně nepříliš úspěšné a Dreyer natočil vyjma jednoho dokumentu další snímek až roku 1943. Tehdy, když bylo Dánsko ovládáno nacistickým Německem vznikl Den hněvu, snímek o vlivu čarodějnických procesů na jejich účastníky. Tímto snímkem Dreyer ustanovil svůj budoucí styl mluvených snímků, charakterizovaný černobílou kamerou a velmi dlouhými záběry.  Roku 1955 pak vzniklo Slovo ("Ordet") podle stejnojmenné hry Kaje Munka. Snímek kombinuje příběh lásky na způsob Romea a Julie s náročnou zkouškou víry.  Posledním Dreyerovým filmem byla Gertrud podle hry Hjalmara Söderbergaz roku 1964. Tento snímek o ženě, která přes všechny své neúspěchy ničeho nelituje, bývá označován za méně významný, ale každopádně tvoří důležitou část Dreyerovy tvorby.  Dreyerův největší, nikdy nedokončený projekt byl plánovaný snímek o Ježíši Kristovi. Scénář byl dokončen a roku 1968 i publikoval, ovšem Dreyerovo nejisté finanční zázemí i realismus nakonec natáčení nedovolily. Jiný Dreyerův scénář byl později využit a Lars von Trier podle něj natočil snímek Medea.  Dreyer zemřel v Kodani ve věku 79 let. Obzvlášť cenným příspěvkem k jeho životnímu dílu je dokument z roku 1995.

Carl Theodor Dreyer (3. února 1889 Kodaň – 20. března 1968) byl dánský filmový režisér, jenž je považován za jednoho z největších filmařů všech dob. Ačkoliv tvořil od desátých až do šedesátých let dvacátého století, jeho úzkostlivost, pánovité způsoby, výstřední metody práce a tvrdohlavé zaujetí vlastním uměním zapříčinily, že jeho děl až tolik nevzniklo. V každém případě je však řada jeho filmů počítána k těm nejvýznamnějším ze světového filmového dědictví.


Děj.

Gilbert Grape (Johnny Depp) je mladík, který žije v malém městečku Endora na středozápadě Spojených států amerických se svojí rodinou - mladšími sestrami Amy (Laura Harringtonové) a Ellen (Mary Kate Schellhardt), mentálně zaostalým bratrem Arniem (Leonardo DiCaprio) a matkou Bonnie (Darlene Cates). Jejich otec spáchal před sedmi lety sebevraždu v jejich rodinném domku, a jejich starší bratr Larry kdysi beze slova odešel. Jeho odchod a otcova smrt velmi poznamenala jejich matku, která se z kdysi nejkrásnější dívky v okolí změnila v morbidně obézní, životem unavenou ženu, která už sedm let nevyšla z domu. Grapeovi žijí poklidným životem, nad kterým se ale vznáší chmurný mrak. Doktoři totiž Arniemu při narození dali maximálně deset let života. Nyní je mu sedmnáct a může kdykoliv zemřít. Film se odehrává v době jeho osmnáctých narozenin, které všichni považuji za zázrak. Arnie vyžaduje neustálou péči, což je pro Grapeovy a zejména pro Gilberta velmi náročný úkol. Gilbert je mladík, který pracuje v místní samoobsluze, stará se o domácnost a touží po něčem lepším. Arnieho miluje, ale je pro něj velmi těžké se o něj starat. Má poměr se ženou místního pojišťovacího úředníka paní Carverovou, chce pro svou rodinu lepší dům a přeje si, aby jeho patnáctiletá sestra Ellen konečně dospěla a matka se zvedla od televize a začala cvičit aerobik. Městem projíždí skupina aut s karavany. Jedné dívce s babičkou se porouchá auto, takže jsou nuceny v Endoře zůstat. Dívka, Becky (Juliette Lewis), se v obchodě seznámí s Gilbertem, a začnou se často vídat. Becky chce vidět Gilbertovu matku, ten se za ní ale stydí a nechce Becky vzít domů. Becky je zvláštní dívka. Není typicky hezká, má krátké ježaté vlasy, ale je velmi milá a zvláštně moudrá a Gilbertovi učaruje. Ti dva se do sebe postupně zamilují. Gilbert je vnitřně rozpolcený. Na jednu stranu chce opustit maloměsto, ale na tu druhou cítí povinnost postarat se o rodinu a hlavně o Arnieho. Arnieho velmi láká místní vodárenská věž, na kterou často leze. Jednoho dne místnímu šerifovi dojde trpělivost a Arnieho odveze na stanici. Když se to dozví jeho matka, poprvé po mnoha letech se zvedne z gauče a jede pro něj na stanici. Když s ním vychází z budovy, venku je srocen dav a všichni se na ní dívají, což ji velmi zahanbí a rozruší. Všichni se připravují na Arnieho osmnácté narozeniny a plánuje se velká oslava. Den před ní se ale rodina dostane do konfliktu, když Gilbert ve vzteku uhodí Arniheo a ten uteče. Gilbert pak nasedne do auta a odjede. Amy s Ellen se vydají hledat Arnieho. Gilbert vyjede ven z města a chvíli váhá, jestli jet dál, nakonec se ale otočí a zamíří k Becky. K té zatím přišel i otřesený Arnie. Becky ho uklidní a chce ho odvézt domů, ale dřív přijedou Amy s Ellen a Arnieho odvezou. Gilbert to vše sleduje zpovzdálí. Becky si ho všimne a ti dva si pak spolu celou noc povídají. Gilbert se jí konečně otevře a řekne jí vše o své matce i otci. Druhý den má Arnie narozeniny. Gilbert přijíždí domů a oslava je v plném proudu. Gilbert se s Arniem usmíří a potom se vydá za svou matkou, která se schovává v domě, nechce, aby jí lidé viděli. Gilbert jí řekne, že se a ní nestydí. Pak přijíždí Becky a Gilbert jí představí své matce, která je potěšená Beckyinou laskavostí. Beckyině babičce se podaří opravit auto, takže pokračují dál v cestě a Becky se musí rozloučit s Gilbertem. Paní Grapeová se rozhodne, že je čas na změnu, a zvedne se z gauče. Těžce vyjde schody do patra a rozhodne se, že bude spát ve své staré ložnici. Všechny děti jsou na ní velmi pyšné. Jejich radost ovšem netrvá dlouho, protože ještě tentýž den zemře, pravděpodobně na infarkt. Pohřební služba jí kvůli její obezitě nemůže dostat ven z domu, proto odjede pro posily. Gilbert nemůže snést představu, že venku bude dav a všichni se jí budou smát, proto on a jeho sourozenci vynesou všechen nábytek a dům zapálí. Tak končí jedna etapa jejich života. O rok později Ellen odejde na střední školu a Amy začne pracovat v pekařství. Gilbert s Arniem jsou volní a můžou jít, kam chtějí - rozhodnou se, že budou cestovat karavanem s Becky. Film končí jejich opětovným šťastným shledáním.

Ocenění.

Leonardo DiCaprio byl za svou roli v tomto filmu nominován na Oscara a Zlatý glóbus.

Reakce.

Film získal mezi diváky na největších filmových databázích spíše velmi dobré hodnocení.

Co žere Gilberta Grapea (v americkém originále: What's Eating Gilbert Grape) je americký dramatický film z roku 1993. Režisérem filmu je Lasse Hallström. Hlavní role ve filmu ztvárnili Johnny Depp, Juliette Lewis, Leonardo DiCaprio, Mary Steenburgen a Darlene Cates. Film je adaptací stejnojmenného románu Petera Hedgese z roku 1991.


Vývoj.

Vyvinut byl z typu Antonov An-8 a šlo o vojenskou verzi letounu Antonov An-10. První prototyp poprvé vzlétl 16. prosince 1957. Mezi lety 1957 a 1973 bylo vyrobeno celkem 1248 ks An-12 mnoha vojenských i civilních verzí. Verze An-12BP vstoupila do služby u sovětského letectva v roce 1959.  Tento čtyřmotorový hornoplošník, zkonstruovaný v SSSR (na dnešní Ukrajině), vybavený zadními nákladovými dveřmi, měl u sovětských vojsk dobrý ohlas. Létal však i u civilních uživatelů a byl vyráběn i v Číně. Univerzální An-12 sloužil v Afghánistánu a fungoval jako letadlo ECM (elektronické vedení boje) a také jako experimentální letadlo. Jeho piloti jsou názoru, že tažný kůň An-12 "Cub" je nenahraditelný. Toto těžkotonážní turbovrtulové letadlo se sice na rozdíl od svého amerického protivníka C-130 již čtvrt století nevyrábí, piloti však plány na nahrazení An-12 proudovými dopravními stroji považují za předčasné. An-12 je v bývalém SSSR důvěrně známý a je stále používán jako vojenské nákladní letadlo. Aeroflot navíc používá malý počet An-12 jako nákladní stroje. Na rozdíl od C-130 nemá civilní An-12 přetlakovou kabinu a používá jiný způsob pro nakládání vzadu, který potřebuje přídavné pozemní vybavení. Navíc nemůže jako C-130 přistávat na nezpevněných plochách v blízkosti boje s délkou pouze 1 500 m. Pokud je však k dispozici pomocné vybavení a letiště, je An-12 šampiónem mezi dopravními letadly své třídy.

Nasazení.

Válka Indie s Pákistánem 1971.

Ve válce v roce 1971 mezi Indií a Pákistánem měly An-12 za úkol napadat pákistánská vojska a obrněná vozidla. Indie přestavěla některé An-12BP na provizorní bombardovací letadla. Ze zadních otvorů bylo shazovaných 16 tun bomb na paletách.

Elektronický boj.

Verze pro elektronické vedení boje, označované v NATO jako Cub-C má aktivní vysílače pro rušení telekomunikace a radaru. Navíc může shazovat radarové klamné cíle (Chaff) a mást tak radarový průzkum.

Invaze do ČSSR.

Stroj An-12 byl nasazen také při invazi do ČSSR, když 20. srpna 1968 před 22h přistál na Ruzyňském letišti a sloužil pak pro elektronické navádění letadel. 227 transportních letadel An-12 bylo dále použito k výsadkům.

Specifikace (An-12BP).

Podle "Global Aircraft", "Airliners.net"

Antonov An-12 (v kódu NATO "Cub") je sovětský čtyřmotorový turbovrtulový transportní letoun. Jde o vojenskou verzi civilního Antonovu An-10. Po více než tři desetiletí byl An-12 standardním nákladním a výsadkovým transportním letounem sovětského letectva. Celkem bylo postaveno 1 234 ks. Dva letouny An-12 sloužily i v československém letectvu a po rozdělení země v roce 1993 si každý stát ponechal jeden z letounů. V ČR zůstal stroj s vojenskou imatrikulací 2105 a na Slovensku 2209.


Přejezd Grónska.

V roce 1888 se Sverdrup a další čtyři muži zúčastnili Nansenovy grónské expedice, během které na lyžích překonali ostrov z východu na západ. Jednalo se o první zdokumentovaný přejezd Grónska v historii.

Nansenova expedice Fram.

V roce 1892 pomáhal Nansenovi při stavbě lodi Fram, která byla určena pro norské polární expedice. Když se Fram vydala v roce 1893 na slavnou Nansenovu expedici na sever, loď byla pod Sverdrupovým velením. Během cesty se Nansen a Johansen oddělili od posádky lodi a pokusili o postup na severní pól. Expedice trvala až do roku 1896 a Sverdrup bezpečně dovedl Fram zpět do Osla.

Expedice do Kanadského arktického souostroví.

V letech 1898-1902 se Sverdrup, opět na palubě lodi Fram, pokusil o obeplutí Grónska. Pokus se nezdařil a posádka přezimovala na ostrově Ellesmere. V této části světa stále zůstávala bílá místa na mapě a Sverdrup pokračoval v mapování východní části Kanadského arktického souostroví, některé jím objevené ostrovy nesou jeho jméno, Sverdrupovy ostrovy. Expedice měla vědecký charakter, na palubě lodi byl kromě lékaře a kartografa též geolog, botanik a zoolog. Místo plánovaných tří zim se kvůli ledovému sevření zdrželi o jednu zimu déle. Tato Sverdrupova expedice se stala historicky nejúspěšnější polární expedicí co se týče rozlohy zmapovaného území – zmapovala 150 000 km2 kanadské Arktidy. Historik vědy William Barr nazývá tuto expedici „jedním z nejpůsobivějších úspěchů, jakého kdy bylo dosaženo v polárním průzkumu“, a Peter Dawes ji považuje za „nejúspěšnější expedici v historii arktického výzkumu“.

Expedice v Karském moři.

Sverdrup se později též zúčastnil dalších polárních výprav. Bylo to ve spolupráci s ruskými expedicemi v Karském moři.

Otto Neumann Knoph Sverdrup (31. října 1854, Bindal – 26. listopadu 1930, Sandvika) byl norský námořník, polárník a objevitel. Spolu s Nansenem a Amundsenem patří mezi tři nejvýznamnější norské polárníky.


Život.

Narodil se jako syn Jeana Josepha Suea, chirurga a vedoucího lékaře Napoleonovy císařské gardy. Vystudoval lékařství a působil jako vojenský a později námořní lékař. Zúčastnil se tažení Svaté aliance do Španělska v roce 1823, několikrát navštívil Ameriku a Západní Indii a roku 1827 byl účastníkem námořní bitvy u Navarina, kde spojená francouzská a anglická flotila rozdrtila turecké loďstvo. Roku 1829 vystoupil z vojenské služby a odebral se do Paříže, kde se věnoval studiu literatury a malířství (přispělo k tomu i to, že po smrti otce získal slušné dědictví). Roku 1830 uveřejnil po domluvách svých přátel námořní román "Pirát Kernok (Kernock le pirate)", jimž uvedl do francouzské literatury nový žánr, a po jeho úspěchu se začal plně věnovat literatuře.  Po napsání několika dalších děl z námořnického prostředí, které se záhy staly oblíbenou lidovou četbou, a po poznání sociálních problémů chudých vrstev společnosti, začal psát společenské romány s dobrodružným dějem, vyznačující se silným sociálním cítěním a pochopením pro problémy drobných hrdinů. Tato liberálně a socialisticky zabarvená díla vycházela na pokračování jako tzv. romány-fejetony v tehdy oblíbených denících "La Presse", "Le Journal des Débats" a "Le Constitutionnel" a on v nich pranýřoval neřesti moderní civilizace, které podle jeho názoru zaviňovaly špatné společenské řády a zvrhlá, pokažená církev.  Roku 1848 byl zvolen do revolučních výborů a poté za departement Seine poslancem Národního shromáždění, v němž se připojil ke krajní levici. Po státním převratu roku 1851 byl vypovězen z Francie, odešel do Annecy v Savojsku, kde také ve věku 53 let zemřel. Jeho socha je jednou ze 146 soch umístěných na fasádě budovy Hôtel de ville de Paris.

Dílo.

Jeho romány byly obvykle psány rychle, mají nepropracovaný styl, povrchní psychologii a nepravděpodobné a vykonstruované dějové zápletky. Přesto byly pro svou silnou (ačkoliv jinak dosti povrchní) společenskou kritiku a díky poutavému a melodramatickému ději i soucitu s chudými a trpícími hltány statisíci čtenáři. Jeho knihy byly napodobovány i překládány a ovlivnily zejména Victora Huga při psaní románu Bídníci a také Émila Zolu v jeho raném tvůrčím období. Z jeho díla lze jmenovat:

Eugène Sue, vlastním jménem Marie-Joseph Sue (10. prosince 1804, Paříž – 3. srpna 1857, Annecy, dnes Horní Savojsko) byl francouzský novinář a prozaik období romantismu považovaný za "„krále románů na pokračování“" (tzv. románů-fejetonů), v nichž dobová socialistická učení a ožehavé sociální problémy spojoval s dobrodružným a napínavým dějem.


Cizojazyčné názvy.

Horní Uhersko: Dolní Uhersko:

Středověk.

Na konci středověku se pojem vyskytuje v latinských textech (jinojazyčné v Uhersku byly vzácné) v tvarech jako Hungaria Superior či Panonia Superior, předtím spíše v popisných tvarech typu "Partes Danubio septentrionales" („části severně od Dunaje“) či "Partes regni superiores" („horní části království“). Vztahují se zpravidla přibližně na hornaté území na severu Uherska, tedy přibližně území dnešního Slovenska a pohoří v severním dnešním Maďarsku. V případě popisných tvarů je sporné zda je lze podřadit pod Horní Uhersko jako ucelený termín.  Na takto vymezeném území jako celku sídlili převážně Slováci (vedle ostatních etnik) a bylo nazýváno různými obměnami jména Slovensko či Slovanská země (poprvé doloženo v němčině jako "Windeschen landen" a "Windenland" v 1. čtvrtině 15. století).

Raný novověk.

V tomto období pojem Horní Uhersko označoval buď: Pojem Dolní Uhersko označoval v obou významech zbývající Uhersko.

Polovina 16. – konec 17. století.

Od poloviny 16. století do začátku 18. století, tedy v době, kdy jednak Uhersko bylo připojeno k habsburské říši (tzv. Královské Uhersko) a jednak Turci obsadili velkou část dnešního Maďarska, měl tedy pojem dva významy:

Začátek 18. stol. – polovina 19. stol..

I) V tomto období obdobně rozlišujeme především tyto dva významy (tentokrát oba pouze v geografickém smyslu):  II) Grosses vollständiges Universal-Lexicon Aller Wissenschafften und Künste, 64svazková známá dobová encyklopedie napsaná v 30. a 40. letech 18. století (převážně jako kompilace jiných starších zdrojů), ve svazku 49 v hesle "Ungarn" však uvádí jakousi kombinaci z dělení 1) a 2); jednotlivé stolice dělí mezi Horní a Dolní Uhersko takto: Rozdíl oproti 1) je tedy v přeřazení západního Slovenska do Horních Uher. Je však třeba dodat, že dále ve stejném hesle o Uhersku (sloupec 1352) se najednou píše, že Banská Štiavnica je „největší na stříbro bohaté město v Dolním Uhersku“ a „nejkrásnější důlní město v Dolním Uhersku“ je Banská Bystrica, což přímo odporuje úvodnímu dělení v hesle.

Od poloviny 19. stol..

Od poloviny 19. stol. již pojem zpravidla měl jen význam jako felvidéki ve významu b), od konce 19. století případně i jako felvidéki ve významu c)

Horní Uhry ( "Felső-Magyarország"), také zvané Horní země ("Felvidék"), je označení severní části Uherska, obývaného převážně slovanským obyvatelstvem, tedy především dnešního území Slovenska a Podkarpatské Rusi (která je součástí Ukrajiny). Používá se v historickém kontextu, vzhledem k faktu, že Uhersko bylo – až na Chorvatsko se Slavonií a Sedmihradsko – souvislým územím, které se nedělilo na velké autonomní celky (jako například německé, rakouské nebo české země).


Životopis.

O životě Aristarcha nemáme téměř žádné údaje, neboť žil ve 3. stol. př. n. l. Narodil se na ostrově Samos u pobřeží Malé Asie. Tato oblast byla skutečnou „líhní géniů“. Pocházeli odtud první řečtí filozofové, kteří přestali věřit starým mýtům a pokusili se objasnit, jak vesmír doopravdy vypadá a funguje. Na Samu se narodil i slavný Pythagoras. Jeho následovníci byli skutečnými zakladateli vědeckých úvah o naší planetární soustavě. Jako první si uvědomili, že nelze pouhým pohledem jednoznačně rozhodnout, které těleso se pohybuje a které zůstává v klidu.  Jako každý učenec své doby byl Řek a působil v Alexandrii, která se za vlády Ptolemaiovců stala hlavním centrem antické vědy a vzdělanosti. Téměř všechny jeho spisy byly později ztraceny nebo zničeny. Jeho teorie proto známe jen z knih jiných autorů, kteří se o něm zmiňují.

Dílo.

Dochoval se jen malý spis "O velikosti a vzdálenosti Slunce a Měsíce", který položil první základy pokusům o geometrické změření vzdáleností mezi uvedenými tělesy a naší planetou. Podle spisovatelů byl také vynálezcem mnohých složitých strojů a také komplexnějších slunečních hodin a zavedl pojem velký rok (annus magnus), který se rovnal 2484 rokům.  Je mu také připisováno sestrojení pomůcky skafé (kamenné sluneční hodiny s číselníkem na vnitřní straně duté polokoule a vertikálním ukazatelem s vrcholem uprostřed).  Aristarchos také studoval filosofii, zabýval se peripatetickou filosofií, která rozvíjela a bránila Aristotelovy myšlenky.

Aristarchův heliocentrismus.

Nejvíce proslul jako zakladatel heliocentrického modelu. Jako první prohlásil, že ve středu soustavy leží nehybné Slunce a Země a planety kolem něj obíhají. Země oběhne kolem Slunce jednou za rok a jednou za den se otočí kolem své osy. V té době bylo známo pět planet, které se pohybovaly nerovnoměrně a někdy se dokonce zastavovaly a několik dní „couvaly“. Astronomové se snažili rozluštit tento proces, na který jim poskytl odpověď až Aristarchův systém.  Aristarchos ovšem nepřestal pobuřovat veřejně mínění. Z velikosti zemského stínu na Měsíci při zatmění vyvodil, že Slunce musí být mnohem větší než Země. A poprvé se také pokusil měřením zjistit, jaký je vzájemný poměr velikostí Země, Měsíce a Slunce. Došel k závěru že Měsíc je asi třikrát menší (ve skutečnosti 0,273), kdežto Slunce skoro sedmkrát větší než Země (ve skutečnosti 109krát). Dále také usoudil, že vzdálenost ke Slunci je 19krát větší než vzdálenost k Měsíci (ve skutečnosti 395krát). To jsou sice velmi nepřesná čísla, protože Aristarchos silně podcenil velikost a tudíž i vzdálenost Slunce, ale metoda, kterou použil, byla správná. Přesnější měření bylo provedeno až v 17. století. K dovršení všeho Aristarchos prohlásil, že vesmír je nekonečný a hvězdy jsou jiná Slunce. To byly kacířské myšlenky a Aristarchos byl obžalován z bezbožnosti. Jeho model byl zamítnut a posléze na dlouho zapomenut.  Trvalo pak více než 17 staletí, než polský astronom Mikuláš Koperník (1473–1543) myšlenku Aristarcha ze Samu znovuobjevil a dal Řekovi za pravdu. Proto bývá někdy Aristarchos zván starověkým Koperníkem.

Aristarchos ze Samu (, asi 310 – 230 př. n. l.) byl řecký matematik a astronom, tvůrce heliocentrického modelu vesmíru. Je po něm pojmenován kráter Aristarchus na Měsíci.


Historie.

Termín naginata se poprvé objevil v Kodžiki okolo roku 750 n.l. a byl používán mnichy Sóhei (válečnými mnichy) v období Nara. S největší pravděpodobností byla zbraň odvozena od čínské předlohy Guan Dao. Na malbách bojišť namalovaných během Tengjó no Ran v roce 936 lze vidět naginatu v boji. V roce 1086, v knize Óšú Gosanmenki ("Deník třech let v Óšú), byla naginata v boji poprvé zaznamenána. V tomto období byla naginata bojovníky považována za extrémně efektivní zbraň.  V době Gempejské války (1180 - 1185), ve které proti sobě stáli klany Taira a Minamoto, vzrostla pověst naginaty na velkou úroveň. Jízdní bitvy se staly více důležitými a naginata se prokázala velmi účinnou při srážení a zneškodňování jezdců. Rozšířenost naginaty jako zbraně na bitevním poli vedla k zavedení sune-ate (holenic) jako součásti zbroje. Vzestup naginaty v Japonsku se dá považovat za ekvivalentní k vzestupu kopí v Evropě také jako zbraně používané proti jízdním jednotkám. Skvělým příkladem role ženy v japonské kultuře a bojových uměních v tomto období je Itagaki, jež, známá pro její schopnosti, vedla posádku 3000 mužů hradu Toeizakajama. 10 000 válečníků klanu Hódžó zaútočilo na hrad. Itagaki vedla své muže z hradu, kde se jim podařilo zabít velké množství nepřátel, než byli přemoženi.  V období Edo, když se naginata stávala pro muže méně užitečnou, stala se symbolem společenského postavení žen ze samurajské třídy. Funkční naginata byla často součástí věna samurajské nevěsty. Přesto, že se od samurajských žen neočekávalo, že budou bojovat jako normální vojáci, očekávalo se od nich, že budou bránit své domovy v době, kdy jejich manželé budou pryč, ve válce. Naginata je považována za zbraň hodící se ženám, protože umožňuje udržet mužského protivníka v určité vzdálenosti, kde mu jeho větší výška, váha a tělesná síla dává menší výhodu.  V 17. století, v době, kdy rostla popularita střelných zbraní se popularita naginaty značně zmenšila. Přesto ale došlo k poslednímu použití naginaty v boji až v roce 1868 v Aizu a v 1876 v Sacumě. V obou případech je používaly ženy.  Kvůli vlivu pozápadňování po reformách Meidži se hodnota bojových umění dočkala velkého poklesu. Od této doby se při výcviku zaměřovalo hlavně na sílu mysli a těla. V období Šówa se výcvik s naginatou stal součástí veřejného školství.  Výcvik japonských bojových umění byl na 5 let zakázán Spojenci po japonské kapitulaci na konci druhé světové války. Po zrušení zákazu v roce 1950, byla vyvinuta moderní forma výcviku s naginatou známá jako Atarašii naginata. Od druhé světové války byla naginata praktikována jako sport se zvláštním zaměřením na etiketu a disciplínu, spíše než na bojový výcvik.

Konstrukce.

Naginata, stejně jako mnoho jiných zbraní, se dá přizpůsobit tak, aby seděla k postavě jejího vlastníka. Většinou je ratiště stejně dlouhé jak vysoký je uživatel naginaty a na ně navazuje čepel dlouhá 2 nebo 3 šaku (jedno šaku = 30,3 cm). Na rozdíl od většiny dřevcových zbraní je ratiště oválného tvaru, takže umožňuje snadno směrovat ostří čepele a bývá dlouhé od 1,5 do 2,1 m. Čepel je obvykle zakřivená, občas silně u špičky. Stejně jako u japonských mečů byly čepele naginat kaleny s různým stupněm tvrdosti na ostří a na tupé straně tak, aby se čepel netupila a zároveň byla schopna absorbovat nárazy. Některé čepele naginat byly transformovány na čepele wakizaši katan.  Povšimněte si také druhého konce naginaty. Na tomto konci je išizuki, nákončí (často špičaté). To činí z naginaty účinnou zbraň nezávisle na tom, kterým koncem se bojuje.  V současném naginatadžucu jsou 2 hlavní konstrukce cvičné naginaty. První, kihon jo je vyřezána z jednoho kusu japonského Bílého dubu a užívá se k nacvičování sestav. Je velmi lehká a nemívá záštitu (cuba) mezi čepelí a ratištěm. Druhý typ, šiaj jo, užívá podobné ratiště, ale čepel je vyrobena z bambusu a dá se vyměňovat, protože bambus se může zlomit při tvrdém nárazu. Tento druhý typ je užíván v atarašii naginata, bambusová čepel je k protivníkovi značně milostivější než dřevěná nebo kovová.  Mnoho napodobenin naginaty dostupných veřejnosti nejsou ve skutečnosti naginaty, jak lze odhadnout z výše popsaných detailů správné konstrukce. Tyto napodobeniny mají konkrétně kratší, kulaté ratiště, velmi krátké čepele a jsou sešroubované.

Užití.

Naginata se dá použít k bodání, ale vzhledem k jejich těžišti umístěnému téměř uprostřed se s nimi často točí, aby se využila jejich délka. Zakřivená čepel je efektivní při sekání, protože má delší ostří než by měla čepel rovná. V rukou schopného uživatele, vysokého 1,5 m, je naginata schopna pokrýt prostor 35 m za předpokladu, že ratiště je dlouhé 1,5 m, čepel je dlouhá 1m a uživatel dosáhne 1 m od sebe. Naginaty se na bojišti často užívaly k vytvoření volného prostoru. Mají několik situačních výhod oproti meči. Dosáhnou dále, což umožňovalo jejich uživateli zůstat mimo dosah protivníka. Dlouhé ratiště umožňovalo zbraň zvednout více než meč, což dávalo naginatě schopnost efektivnějšího sekání, než v případě meče. Váha zbraně dávala úderům větší sílu i přesto, že obvykle je u zbraně váha považována za nevýhodu. Meče se na druhé straně dají použít k rychlejšímu zaútočení, mají delší ostří (a tím pádem větší útočnou plochu a menší plochu, kterou je možno chytit) a lze je precizněji kontrolovat v rukou zkušeného šermíře.

Naginata (: なぎなた nebo 薙刀) je tradiční japonská zbraň používaná samuraji. Naginata je v moderním Japonsku spojovaná se ženami a ženy ji zde skutečně studují více než muži, zatímco v Evropě a v Austrálii je boj s naginatou praktikován hlavně (ale ne výlučně) muži. Naginata se skládá z dřevěného ratiště a čepele na jeho konci; je podobná čínskému Guan dao nebo Evropské halapartně nebo ještě lépe tzv. kůse. Obvykle měla naginata mezi čepelí a ratištěm i záštitu podobnou záštitě meče - cuba.


Život.

Bocheński, narozen do rodiny polského velkostatkáře, studoval nejprve práva na univerzitě ve Lvově, dále pokračoval ve studiu národní ekonomie na univerzitě v něměcké Poznaňi a to v době od roku 1920 do 1926. Do řádu Dominikánů vstoupil v roce 1927, načež se v rámci řeholního studia rozhodl pro studium filozofie a pedagogiky na univerzitě ve švýcarském Fribourgu, které započal rok po zasvěcení svého života katolickému řádu. Díky své disertační práci na téma "Teorie hmoty jako takové" od Straszewskiho (1848-1921) promoval Bocheński jako Dr. phil. (čs. PhDr.).  Následně započal Bocheński v roce 1931 studium teologie na Papežské univerzitě sv. Tomáše Akvinského v Římě, jež ukončil promocí roku 1924 získavaje titul doktora teologie (Dr. theol.). V Římě pokračoval v akademickém životě, tentokrát však jako prefesor logiky. V těchto letech došlo k blízkému kontaktu s polskou analytickou školou. O roku 1940 do 1945 sloužil Bochenski u polské armády ve Skotsku a Itálii. Po roce 1945 působil jako profesor historie filozofie 20. století na Fribourské univerzitě a zastával úřád rektora v letech 1964-66. Mnohokrát byl hostujícím profesorem v zahraničí, především pak v USA. V roce 1972 byl penzionován a stal se tak emeritním profesorem.  Mimo svou akademicku činnost působil Bochenski v mnoha jiných oblastech. Například založil spolek katolické filozofie, tzv. "Union mondiale des sociétés catholiques de philosophie." Dále mezi jeho zásluhy nepochybně patří existence a dílo východo-evropského instutu na univezitě ve Fribourgu. Bochenski mj. koncipoval odborný posudek pro německou vládu na téma "Zákaz Komunistické strany německa (BVg,17. října 1956)."

Filozofie.

Bocheński se zabýval analytickou filozofií, v níž našel osobní zájem a pokládal se za "kosmocentrického Platonika aristotelského stylu". Hlavními předměty jeho celožívotní akademické práce se staly historie filozofie a logiky spolu s logickým zkoumáním filozofických problémů.  Vedle řady elaborátů o otázkách filozofie a její historie patří Bocheńskmu velký dík především za jeho práce o logice, které jsou považovány za největší přínos jeho děl.  Bochenski se odkazoval na použití implicitní logiky v rámci tradiční scholastiky, na níž bylo jeho pojetí tomismu založeno.  J. M. Bocheński se silně stranil dialektickému materialismu, který pokládal nikoli jen za blud, ale v jeho chápání také za hřích.

Josef Maria Bocheński OP (pol. "Józef Maria Bocheński", 30. října 1902 Czuszów, Polsko – 8. února 1995 Fribourg, Švýcarsko), znám mj. jako J. M. Bocheński, či Innocentius Marie, byl polským filozofem a logikem.


Historie.

NexGen založil Thomas Thampy a byla financována firmou Compaq. Thomas měl plán vytvořit klony Intel procesorů i386. Na vývoji se podíleli inženýři jako Mack McFarland, Dave Stiles, Greg Favor a Korbin Van Dyke.

Vývoj.

CPU.

NexGen na rozdíl od společnosti AMD neměl s Intelem žádnou dohodu, proto musel s vývojem i386 procesorů začít od začátku. Po sedmi letech vývoje v roce 1994 byl oznámen první zajímavý procesor. Byl plně kompatibilní s i386 a jeho instrukcemi.  Nx586 byl první, po Pentiu, superskalární procesor, byl schopný zpracovat 3 instrukce za jednu dobu. Využíval 32 KB L1 cache rozdělenou na dvě 16 KB instrukční a datovou (Harvardská architektura), na rozdíl od Pentia které mělo jen 16 KB.  NexGen nemělo vlastní továrny, proto zvolilo stejně jako předtím Transmeta za partnera pro produkci jejich chipů IBM. Na začátku roku 1994 vydali 70 MHz procesor vyráběný 500nm technologií (v roce 1995 440nm) s 3.5 miliony tranzistorů, 4V napájení, ve 160mm. Frekvence sběrnice byla 2x nižší než frekvence procesoru – 35 MHz pro 70 MHz procesory. V listopadu 1995 byl vypuštěn koprocesor Nx587. Stejného počtu tranzistorů bylo dosaženo přidáním koprocesoru na externí chip. Později NexGen vypustil novou verzi procesoru Nx586fp který kombinoval procesor a koprocesor.

Socket.

Jako většina inovací, i Nx586 se nevyhnul problémům s kompatibilitou, používal vlastní socket 463, proto měl svoje vlastní chipsety:  Použití vlastního socketu a chipsetu byl hlavní důvod ne moc velkého úspěchu těchto procesorů, ačkoliv tento procesor mohl s pentiem snadno soupeřit. V listopadu 1995 začala první oficiální vlna marketingu, Nx586 PR110 a Nx586 PR120 měly trochu nižší frekvenci než výkonnostní hodnocení, Nx586 byl taktován na 111Mhz, ale rychlost Nx586 v celočíselných operacích byla 1.5krát lepší než Pentium 120.

Výroba.

Procesor a chipsety byly podporovány sedmi výrobci základních desek, čtyřmi výrobci PC třetích stran a cena byla velmi dobrá: 133 Mhz procesor – $447 (levnějsí než Pentium 133).

Nástupce Nx586.

V říjnu 1995 NexGen na MicroProcesor Foru představil vzorky dalšího procesoru:  Vývojáři tvrdili, že rychlost v celočíselných operacích musí být dvakrát vyšší než Pentium Pro běžící na stejné frekvenci a o 33% rychlejší v operacích s plovoucí desetinnou čárkou.

Problémy.

NexGen si uvědomil, že boj proti Intelu je prohraný, proto manažeři z NexGenu začali kontaktovat různé společnosti s dostatečně velkou rezervou pro další možný vývoj nových produktů. Zoufale potřebovali nový procesor, který by postavili proti Pentiu jako AMD K5, které si zachovávalo kompatibilitu se socketem Intelu, proto NexGen začal vyjednávat s AMD.

AMD.

Na začátku roku 1996 byl NexGen odkoupen společností AMD za 850 milionů dolarů. Procesor Nx586 byl upraven pro potřeby AMD, potom se stal hlavní jednotkou procesoru AMD K6. K AMD od NexGenu přešli i dva dřívější zaměstnanci Intelu.

NexGen byla americká firma sídlící v Milpitas v Kalifornii produkující x86 kompatibilní procesory. Stejně jako například Cyrix neměl NexGen vlastní výrobní kapacity a výrobou pověřil IBM. NexGen byl roku 1996 odkoupen společností AMD.


Život.

Thomas Midgley se narodil ve městě Beaver Falls v Pensylvánie, jeho otec byl také vynálezce. Vyrostl v Columbusu ve státě Ohio. Studium strojního inženýrství na Cornellově univerzitě úspěšně dokončil roku 1911.

Objevení ethylu.

V prosinci 1921, kdy pracoval pod vedením Charlese Ketteringa v Daytonských Výzkumných laboratořích - dceřiné společnosti General Motors (kde začal pracovat v roce 1916), Midgley objevil, že přidání tetra-ethyl-olova (TEL) zabrání „klepání“ benzinových spalovacích motorů. Firma nazvala látku jako "ethyl", aby se vyhnula všem zmínkám o olovu ve zprávách a v reklamě. Ropné společnosti a výrobci automobilů, zejména GM, kteří vlastnili patent (podaný Ketteringem a Midgleym), usilovně prosazovali olovnaté palivo jako alternativu k ethanolu nebo ethanolové směsné pohonné hmoty, na nichž mohli mít jen velmi malý zisk.  V prosinci 1922 udělila společnost "American Chemical Society" Midgleymu "medaili William H. Nicholse" jako první z několika významných ocenění, které získal během svého života.  Následné doplnění olova k benzínu mělo nakonec za následek únik obrovského množství olova do atmosféry, což způsobilo zdravotní problémy po celém světě. Sám Midgley si musel vzít prodlouženou dovolenou, aby se vyléčil z otravy olovem. "Asi po roční práci s organickým olovem," napsal v lednu 1923, "sám zjišťuji, že mé plíce byly zasaženy a že je nutné, aby stáhly veškerá práce a získat velké dodávky čerstvého vzduchu." Poté odešel do Miami na rekonvalescenci.  V dubnu 1923 GM vytvořila svou pobočku "General Motors Chemical Company", která měla dohlížet na výrobu tetraetylolova společností DuPont a umístila Charlese Ketteringa do funkce prezidenta a Midgleyho jako viceprezidenta.  Po dvou mrtvých a několika případech otravy olovem ve výrobním závodě v Daytonu a Ohiu pracovníci v Daytonu v roce 1924 řekli, "jsme deprimováni situací a doporučujeme zvážení vzdát se celého tetraethyl-olověného programu." V průběhu příštího roku zemřelo nejméně osm lidí pobočky "DuPont Deepwater" v New Jersey.  Po nespokojenosti s rychlostí výroby v pobočce "DuPont" s využitím jejich "bromidového procesu" společnosti GM a Standard Oil vytvořily v roce 1924 novou pobočku "Ethyl Gasoline Corporation" a vybudovaly nový závod na výrobu tetraetylolova pomocí vysoce nebezpečného vysokoteplotního "etylchloridového procesu" na rafinérii Bayway v New Jersey. Během prvních dvou měsíců od jejího provozu tuto pobočku postihlo více případů otravy olovem, halucinací, duševních chorob a také řada úmrtí rychle za sebou.  30. října se Midgley zúčastnili tiskové konference k demonstraci za bezpečnost při kontaktu s látkou. Na této demonstraci si nalil tetra-ethyl na ruce, a potom si dal láhev s chemikálií k nosu a vdechoval ji šedesát sekund. Prohlásil při tom, že by to mohl dělat každý den, aniž by mu to způsobilo jakékoliv problémy. Závod však byl uzavřen státem New Jersey o pár dní později a standardní norma pro výrobu tetraetylolova byla zakázána až do udělení státního souhlasu.  Midgley byl zbaven svého postavení viceprezidenta na GMCC v dubnu 1925, údajně kvůli své nezkušenosti v organizačních věcech, ale zůstal zaměstnancem GM.

Vynález freonu.

V roce 1930 "General Motors Corporation" pověřila Midgleyho, aby vynalezl netoxické a bezpečné chladivo pro domácnost. Spolu s Charlesem Ketteringem vynalezl halogenderiváty (CFC) uhlovodíků (podmnožinu chlor-fluorovaných uhlovodíků), kterému komerčně přezdívali freon. První patent na freon (1886339) byl podán prostřednictvím Charlese Ketteringa a byl přiřazen k divizi "General Motor's Frigidaire".  CFC nahrazuje různé toxické nebo výbušné látky používané dříve jako pracovní kapaliny v tepelných čerpadlech a ledničkách. CFC byly také používány jako pohonné hmoty v aerosolových nádobách sprejů, inhalátorech s odměřenou dávkou (astma-inhalátory) atd. Za svou práci byl v roce 1937 oceněn "Perkinovou medailí".

Pozdější život.

V roce 1940, ve věku 51 let, Midgley onemocněl dětskou obrnou, která ho zařadila mezi těžce zdravotně postižené. To ho vedlo k navržení propracovaného systému výtahu z řetězů a kladek, s jejichž pomocí se dostával z postele. Tento systém se mu stal osudnou příčinou jeho smrti, kdy se náhodně zapletl do lana z tohoto zařízení, uškrtil se a zemřel. Bylo mu 55 let.  Midgley zemřel ještě před konečným prokázáním účinků freonů na ozonovou vrstvu, které vešlo ve všeobecnou známost v roce 1974.

Thomas Midgley, Jr. (18. května, 1889 Beaver Falls – 2. listopadu, 1944 Worthington) byl americký strojní inženýr a chemik. Vynalezl aditivum tetraethylolovo, které se přidávalo do benzínu nebo halogenderiváty (CFC, Freony). Je držitelem více než stovky patentů. Zatímco ve své době byl vychvalován, dnes se na jeho objevy odborníci dívají skepticky kvůli vážným negativním dopadům na životní prostředí. Environmentální historik J. R. McNeill o Midgleym řekl, že měl "„větší vliv na stav zemské atmosféry než jakýkoli jiný organismus v historii Země.“"