Historie.

První písemná zmínka o antickém založení osady „Spoletium“ pochází z roku 241 př. n. l.. Po bitvě u Trasimenského jezera v roce 217 př. n. l. Hannibal (247–183 př. n. l.) napadl město, ale jeho obyvatelé se ubránili. Během druhé punské války bylo město na straně Říma. Během občanské války mezi vojsky Maria a Sully (138/4-78 př. n. l.) město trpělo. Sulla zkonfiskoval území kolem Spoletia v roce 82 př. n. l. po vítězství nad Crassem. Od té doby bylo město posádkové ("municipium"). V 1. století bylo město sídlem biskupa (dnes zde má sídlo arcibiskupství Spoleto-Norcia).  V době římské říše bylo město vzkvétajícím tržištěm, avšak politický význam byl malý. Město samo leželo na cestě Via Flaminia (dnes SS3 Flaminia), která spojovala Řím s pobřežím Jaderského moře. Další antická cesta vedla do Nursie. Císař Aemilianus (207/14–253) se svými vojáky přišel do Moesie, kde zahájil bitvu proti svému sokovi Valerianovi (190/200–260), při které byl v roce 253 zabit. Listiny císaře Konstantina I. Velikého (272/85–337) z roku 326 a císaře Juliana (331–363) z roku 362 jsou datovány ze Spoleta. Trvalé založení biskupství ve Spoletu je datováno 4. stoletím. Zatímco Vandalové bořili, pro Křížové výpravy bylo město důležitou pevností. Raně středověké hradební zdi dal vybudovat gótský vojevůdce Totila († 552).

Spoletské vévodství.

Pod Langobardy bylo Spoleto hlavním městem nezávislého vévodství Spoleto (kolem 570), které pokrývalo velkou část střední Itálie. Dva členové vévodského rodu Guidonů byli koncem 9. století italskými králi a také byli korunováni na císaře. Markraběnka Matylda Toskánská (1046-1115) nakonec odkázala vévodství i jiné jmění reformnímu papeži Řehořovi VII. († 1085).  V roce 1155 bylo město zničeno Fridrichem Barbarossou (1122–1190). V roce 1213 je definitivně dobylo vojsko papeže Řehoře IX. (1170–1241). Když se papežský dvůr stěhoval do Avignonu, bylo město zataženo do války mezi rody guelfů a ghibelinů, nakonec kardinál Gil Alvarez De Albornoz roku 1354 město přičlenil k církevnímu státu.  V roce 1809 se město stalo prefekturou (správní sídlo) francouzského „Départment Trasimeno“ a roku 1860 se stalo součástí Italského království.

Architektura.

Starověké stavby.

Ve Spoletu se zachovalo hned několikero hradeb na neobyčejně velké ploše, jež sahá až k modernímu nádraží na severu města. Ty nejstarší postavili Umbrové v 5. století př. n. l. Z římské doby pochází amfiteátr na severovýchodě historického města, další hradby vznikly ve středověku a k nim patřily i zachované dvě brány: "Porta San Matteo" na jihozápadě a "Porta Monterone" úplně na jihu.

Rocca a "Ponte delle torri".

Nejznámější historickou stavbou je patrně Papežský hrad ("Rocca Albornoz"), který na strmém návrší nad městem postavil před rokem 1359 stavitel Gattapone z Gubbia. Mohutná pevnost sloužila donedávna jako vězení, dnes je to muzeum. Na jihovýchodní straně hradu je asi druhá nejslavnější stavba města "Ponte delle torri" s mostní věží. Není to římský vodovod, ale středověká stavba z doby kolem 1300, kterou se do hradu a do města přiváděla voda z blízkých hor přes strmé údolí potoka. Délka 230 metrů a výška 76 metrů přispívají k popularitě stavby a patrně díky ní jsou po městě roztroušeny desítky fontán a jiných veřejných zdrojů pitné vody.

Katedrála.

Na konci velkého strmého schodiště je centrální náměstí Piazza signoria s katedrálou Nanebevzetí P. Marie („Santa Maria Assunta"). Byla postavena v letech 1151-1227, když vojska Fridricha I. Barbarossy předchozí stavbu zničila. Nicméně střetnutí mezi císařskou a papežskou stranou pokračovala i dále "(viz článek „Guelfové a ghibellini")".  Katedrála je trojlodní románská stavba se zvonicí, příčnou lodí a kopulí nad křížením, interiér je barokně přestavěn. Průčelí katedrály není jednotné, nýbrž vzniklo postupným rozšiřováním. Má dohromady osm rozet, které slouží pro osvětlení rozšířeného vnitřního prostoru. K další stavební etapě patří horní tři rozety, které se s hrotitými výklenky a mozaikou datují rokem 1207. Střední centrální rozeta pochází z konce 12. století a je v literatuře označována za nádhernou „umbrijskou". Velká plocha západně od katedrály je společná s palácem divadla a je pro společné účely využívána.  Vnitřní prostor katedrály byl roku 1638 důkladně přestavěn do tehdy moderního baroka. Pozoruhodné jsou barevné fresky od Filippa Lippiho (1406–1469), freska "Korunovace Panny Marie" v apsidě je z roku 1469. Filippo Lippi, hlavní mistr florentské rané renesance, jako mladý mnich unesl svou pozdější manželku z kláštera. Tato barevná freska ve Spoletu je jeho posledním dílem. V šestém klenebním poli levé (severní) lodi je vstup do kaple ostatků, kde je také relikviář s vlastnoručně psaným dopisem sv. Františka z Assisi z roku 1222.

Svatá Eufémie.

Kostel svaté Eufemie stojí asi 150 m jihozápadně od katedrály, ve dvoře arcibiskupského paláce, původně.paláce spoletských vévodů, od roku 980 kláštera benediktinek. Současná trojlodní stavba z 11. až 12. století se třemi apsidami je nejvýraznější románskou stavbou Umbrie. Od roku 1907 do 1954 byl restaurován.  Vnitřek kostela má poměrně úzkou a vysokou střední loď, boční lodi mají v patře empory či matronea, původně vyhrazené řeholnicím a téměř stejně veliké jako klenební pole v přízemí. To je patrně severní vliv pocházející z Lombardie. Mramorový hlavní oltář má na přední straně vykládání v kosmatiovském slohu. Pozoruhodné jsou také tři kamenné sloupy vpravo, které jsou buď z předchozí stavby, nebo z jiného raně románského paláce. Tyto sloupy jsou na třech stranách ozdobeny architektonickými fragmenty z konce 8. a počátku 9. století.

San Ponziano.

Kostel „San Ponziano“, zasvěcený patronovi města z 12. století stojí na východní straně hlavní silnice SS3, blízko výjezdu z tunelu pod hradem a asi 500 m severně vzdušnou čarou od katedrály. Jeho hladké průčelí není tak zajímavé jako vnitřní prostory. Pozoruhodná je zejména osvětlená krypta. Každá z pěti lodí má vlastní kněžiště, částečně vyzdobené freskami.

Bazilika San Salvatore.

Bazilika San Salvatore stojí na místě starověkého pohřebiště a v rohu městského hřbitova, asi 300 m severovýchodně od San Ponziano. Je jedním z nejvýznamnějších příkladů raně křesťanské architektury 4. až 5. století, přestavěná Langobardy v 8. století. Od roku 2011 je součástí světového kulturního dědictví UNESCO spolu s dalšími stavbama po celé Itálii pod společnou položkou „Mocenská střediska Langobardů v Itálii“.

San Pietro fuori le mura.

Na jihovýchodním okraji města, při silnici vedoucí k akvaduktu, je kostel "San Pietro fuori le mura", založený koncem 5. století jako pohřebiště biskupů. Během věků byl různě přestavován; z nejdůležitější přestavby ve 12. století.pochází bohatě plasticky zdobená fasáda a v 17. století vznikl barokní interiér. Fasáda patří mezi vrcholy románského sochařství, také originalitou zobrazených témat.

Festival dei Due Mondi.

„Festival dei due mondi" (Festival dvou světů) uvedl Gian Carlo Menotti (1911–2007) poprvé v roce 1958 a probíhá v červnu a červenci. Představuje se na několika jevištích ve městě a má zde své místo opera, komedie, komorní i symfonická hudba. Zvláště oblíbená jsou představení v prostoru před katedrálou. Publikum stojí večer po celém schodišti. Akustika je zdokonalena plátnem nataženým za orchestrem.  Když se koná Festival dvou světů, jsou některé ulice uzavřeny a využity pro potřeby festivalu, kdežto řada historických staveb je přístupná právě během festivalu. Prostor pro představení je vymezen prodejními stánky.

Obyvatelstvo.

V roce 1871 žilo ve městě 21 168 obyvatel, 1901 24 648, 1921 28 215, 1951 38 155, 1971 36 156, 1991 37 763, 2001 37 889 a k 1. lednu 2009 žilo ve městě celkem 39 164 obyvatel.

Politika.

Starostou města byl v červnu 2018 zvolen Umberto De Augustinis. Jeho středopravá strana měla v třicetičlenném zastupitelstvu většinu.

Významní obyvatelé a rodáci.

Ve Spoletu se narodil Giovanni Pontano, zakladatel platonské renesanční Akademie „Accademia Pontaniana" v Neapoli. Giovanni Maria Mastai-Ferretti, pozdější papež Pius IX. byl ve Spoletu arcibiskupem od roku 1827.

Spoleto je historické město v italském regionu Umbrie. Město leží v provincii Perugia, na západním úpatí Apenin, asi 20 km jižně od Trevi, 29 km SV od Terni, 63 km JV od Perugie a asi 125 km severně od Říma. Plocha území města činí 349 kilometrů čtverečních, čímž se město řadí mezi velká města Umbrie.


Život.

Narodil se v Red Oak v Iowě jako syn farmáře. Původně se chtěl stát profesionálním tenistou, ale ale problémy s dětskou mozkovou obrnou mu tento cíl neumožnily splnit. Rozhodl se tedy studovat na Occidental College, později se specializoval na studium matematiky na Klaifornské univerzitě v Los Angeles, kterou absolvoval v roce 1927 s magisterským titulem. Pro doktorát si ale vybral astronomii a nastoupil na Kalifornskou univerzitu v Berkeley, kde v roce 1931 úspěšně obhájil svou práci a získal doktorský titul. V postgraduálním studiu pomohl zmapovat dráhu nově objevené (tehdy) planety Pluto. V roce 1931 nastoupil na Harvard College Observatory a studoval trajektorie meteorů, zjistil, že skutečně zřejmě pochází ze sluneční soustavy a nikoli z mezihvězdného prostoru. V roce 1933 objevil periodickou kometu 36P/Whipple a asteroid 1252 Celestia. Objevil rovněž dalších 5 neperiodických komet, první z nich v roce 1932. Vynalezl Whippleův štít na ochranu kosmických těles před malými částicemi tím, že tyto částice odpaří.  V letech 1950–1977 působil na Harvardově univerzitě jako profesor astronomie. Během tohoto období napsal sérii významných článků s názvem A Comet Model, které vyšly v Astrophysical Journal. V těchto článcích navrhoval hypotézu ledového konglomerátu, později přejmenovanou na hypotézu špinavé sněhové koule k vysvětlení kometárního složení. Základní rysy hypotézy byly později potvrzeny, nicméně přesné množství ledu v kometách je obsahem výzkumu a nedávné údaje ukazují na poměrně malý podíl ledu ve složení komet. V roce 1955 se stal ředitelem Smithsonian Astrophysical Observatory a zůstal v této funkci až do roku 1973.  Očekával éru umělých družic a byl členem Operation Moonwatch, která je měla sledovat. V roce 1957 tak pozorovali první družici světa Sputnik.

Ocenění.

V roce 1983 získal Zlatou medaili Královské astronomické společnosti a o tři roky později medaili Catheriny Bruceové.  Jmenuje se po něm asteroid 1940 a Fred Lawrence Whipple Observatory v Arizoně.

Fred Lawrence Whipple (5. listopadu 1906 – 30. srpna 2004) byl americký astronom, který pracoval na Harvard College Observatory. Objevil několik asteroidů a komet, je rovněž autorem kometární hypotézy špinavé sněhové koule a navrhl Whippleův štít.


Život.

Ignác Antonín byl synem Ludwiga Borna, podnikatele v oblasti hornictví. Vyrůstal a studoval ve Vídni, přibližně ve svých 20 letech odešel studovat do Prahy a dlouhou dobu tak pobýval spíše v Čechách. Začal také studovat práva a působil u rakouského montanisty Jana Tadeáše Peithnera. V šedesátých letech 18. století působil na pražské univerzitě, kde jako profesor přednášel o problematice montánních věd. Koncem šedesátých let se stal na rok dolnouherským horním radou, jak v Uhrách, tak na Slovensku, na Slovensku také studoval Karpaty, studie věnované této problematice vyšly později, v roce 1774.  Oženil a získal statek Staré Sedliště u Tachova, kde také založil botanickou zahradu, vlastnil několik mineralogických sbírek a podrobnou knihovnu o těchto a podobných studií. V roce 1770 se v Praze dostal do funkce přísedícího mincmistra. Později se vydal zpět do Prahy a v letech 1771–1772 začal vydávat první přírodovědecký časopis v českých zemích – týdeník Prager gelehrte Nachrichten (Pražské učené zprávy).  Zasáhl i do sporu, který probíhal mezi neptunisty a plutonisty. Neptunisté hlásali to, že veškeré horniny vznikly z vody. Mezi přední hlasatele neptunistů patřil Abraham Gottlob Werner – významný německý geolog. Oproti tomu plutonisté hlásali, že některé horniny vznikaly z ohně, hlavním představitelem plutonistů byl skotský geolog James Hutton. Born se nejdřív klonil k neptunistům, postupem času začínal být zastáncem plutonistů. Byl také účastníkem vědeckého výzkumu Komorní hůrky, vyhaslé sopky, která se nachází u Chebu, v Chebské pánvi.  V českých zemích se Born snažil hlavně o rozvoj vědy a vzdělanosti, zajímal se také o dějiny a příbuzné vědy. V roce 1770 založil Učený klub, ze kterého vznikla v letech 1773–1774 Královská česká společnost nauk. Společnost rozšířil společně s Františkem Josefem Kinským, dalšími členy společnosti byli Josef Sonnenfels nebo Gelasius Dobner, Karel Rafael Ungar, Mikuláš Voigt, Karel Jindřich Šteib. Cílem společnosti bylo hlavně šíření vědy, přírodních, sociálních nebo humanitních oborů, členy společnosti byli později rovněž také Josef Dobrovský, Jan Evangelista Purkyně, Bernard Bolzano, Kašpar Maria Šternberk, František Palacký a další významné osobnosti. O této velké společnosti psal Born své studie.  Na konci sedmdesátých let povolala Ignáce Antonína Borna Marie Terezie do Vídně. Měl uspořádat císařské přírodovědecké sbírky a byl také jmenován do funkce dvorního rady, co se měl starat o mincovní a horní záležitosti.

Závěr života.

Ke konci života se uplatňoval také jako chemik a zkoumal amalgamaci, napsal o ní mnoho vědeckých děl. Kriticky se vyjadřoval proti církvi. Nejspíše měl vliv i na Josefa II. při rušení klášterů. Ignác Antonín Born zemřel v létě roku 1791 ve Vídni.

Dílo.

Ignác Antonín Born řídil časopisy "Prager gelehrte Nachrichten", časopis vycházel jen jeden rok (1771–1772) a od roku 1775 také časopis "Abhandlungen einer Privatgesellschaft der Wissenschaften." Vydal i mnoho ostatních děl:

Zajímavost.

Jméno Antonína Borna bylo umístěno pod okny Národního muzea v Praze spolu s mnoha dalšími, viz Dvaasedmdesát jmen české historie. Bornovi se dostal do ruky také nejstarší známý exemplář pravěkého ptakoještěra ("Pester Exemplar"; dnes rod "Aurorazhdarcho"). Born jej však ve své době (kolem roku 1760) ještě nesprávně považoval za mořského korýše.

Ignác Antonín Born, známý také jako Ignatius von Born, německy: Ignaz šlechtic von Born, maďarsky Born Ignác (26. prosince 1742, Alba Iulia (župa Maramureş) v Rumunsku, Sedmihradsko – 24. července 1791, Vídeň) byl rakouský osvícenec, mineralog, geolog, montanista a svobodný zednář druhé poloviny 18. století. Za svůj život byl ve styku a přátelil se s mnoha osobnostmi v oblasti vědy, jako např. Kašpar Maria Šternberk, Jáchym Šternberk, František Josef Kinský aj.


Život.

Narodil se do movité bruselské rodiny, díky čemuž se mohl věnovat vzdělání a svým aktivitám. Po studiích na Svobodné univerzitě v Bruselu (Free University of Brussels) se v roce 1877 stal obhájcem. Byl zastáncem emancipace žen. Podobné názory sdílela rovněž jeho sestra Léonie, která La Fontaina podporovala. Byl ženatý. Ovlivněn idejemi britského pacifisty Hogsona Pratta vstoupil na počátku 80. let 19. století do mírového hnutí. Díky jeho stáži u významného belgického obhájce Edmonda Picarda se seznámil s patnáct let mladším právníkem Paulem Otletem, se kterým La Fontaine spolupracoval a udržoval přátelský vztah až do konce svého života. V roce 1893 byl jmenován profesorem mezinárodního práva. Na základě závěrů z Mezinárodní bibliografické konference v Bruselu z roku 1895 založil společně s Otletem Mezinárodní bibliografický institut (Institut International de Bibliographie), z něhož se postupně vyčlenily další instituce, a který položil základy pro vznik Mezinárodní federace pro informace a dokumentaci.  V 90. letech 18. století se začal aktivně angažovat v politice. Byl zastáncem reformních kroků. Roku 1895 úspěšně kandidoval jako jeden z prvních socialistických kandidátů do belgického senátu, kde později zastával četné důležité funkce. V roce 1919 byl pak jmenován místopředsedou belgického senátu.  Za jeho celoživotní činnost, dílo a působení v mírových organizacích obdržel v roce 1913 Nobelovu cenu za mír. Když vypukla první světová válka, La Fontaine se přesunul do Washingtonu D.C. v USA. Po uzavření příměří se vrátil zpět do Belgie. Schopnost věnovat se rozličným oborům a zájmům byla kromě jeho profesionální činnosti znatelná i ve volnočasových aktivitách La Fontaina. Jako mladík napsal sbírku básní, byl vášnivým alpinistou, překládal Wagnerovy opery a mimo jiné přednášel o moderním umění. Byl svobodný zednář.  V meziválečném období se dál věnoval přednášení na univerzitě, politickým aktivitám či řízení svěřených institucí. Ke konci La Fontainova života došlo k útlumu jeho spolupráce s Paulem Otletem. Ačkoliv nespolupracovali tak intenzivně jako dříve, byli stále v kontaktu. Konce druhé světové války se Henri La Fontaine nedožil. Zemřel 14. května 1943 v Bruselu, o rok dříve než jeho přítel Otlet.

Činnost v oboru dokumentalistiky.

Počátky La Fontainovy bibliografické činnosti můžeme datovat od roku 1881, kdy se začal aktivně podílet na činnosti Společnosti pro sociální a politická studia (Société d'études sociales et politiques). Zde působil společně s Otletem v bibliografické sekci. Když o několik let poté přišel Otlet s myšlenkou modifikace Deweyho desetinného třídění, La Fontaine podpořil svého přítele a začal přispívat k rozvoji tohoto záměru.

Mezinárodní bibliografický institut.

Roku 1895 se jim díky finanční podpoře belgického průmyslníka a teoretika Ernesta Solvaye a belgické vlády podařilo uspořádat první Mezinárodní bibliografickou konferenci, na níž se diskutovalo mj. o nové formě klasifikace. V důsledku závěrů konference Otleta La Fontaine založili Mezinárodní institut bibliografie (Institut International de Bibliographie, IIB), který sídlil v Bruselu. Původní činnost institutu byla podpora rozvoje klasifikace a propagace univerzálního a jednotného klasifikačního systému. Ústředí institutu, Mezinárodní bibliografická kancelář (L'Office international de Bibliographie), se nacházelo v prostorách darovaných belgickou vládou a bylo jí přímo podřízené. Zde mohl La Fontaine uplatňovat svůj vliv a kontakty, které získal v politice. Kancelář působila nejaktivněji v letech 1895–1935.  Společně s Institutem vznikl také mezinárodní Univerzální bibliografický seznam (Repertoir bibliographique universel), který měl za cíl popis veškerého intelektuálního díla lidstva. Na počátku 20. století pak Otlet s La Fontainem organizovali další mezinárodní konference zaměřené na bibliografii (1897, 1900, 1908, 1910). Mezi léty 1904 a 1907 vyšlo první vydání MDT, které čítalo přes 2000 stran.

Unie mezinárodních organizací.

Roku 1906 byla založena Centrální kancelář mezinárodních asociací jako jedna z institucí podléhající IIB, jež měla sjednocovat zahraniční partnerské asociace. Při Světovém kongresu mezinárodních organizací (1910, World Congress of International Associations) v Bruselu došlo k jejímu přejmenování na Unii mezinárodních asociací (Union of International Associations, UIA). Zde se La Fontaine jako znalec a profesor mezinárodního práva angažoval v pozici generálního tajemníka. Tato organizace je činná dodnes. Rok 1910 byl pro oba přátele přelomový. Kromě založení UIA dostali také prostor k prezentaci na Světové výstavě v Bruselu, z čehož poté vznikla myšlenka Mezinárodního muzea a dalších projektů, do kterých se promítalo jejich internacionální smýšlení. Během první světové války došlo k útlumu činnosti. Rok po jejím skončení získali od belgické vlády prostory (konkrétně Palais du Cinquantenaire u známého bruselského parku) pro realizaci zmíněného muzea. Muzeum působilo pod názvem Světový palác (Palais Mondial), později Mundaneum. Mezitím počet jednotek v univerzálním seznamu rostl velice rychlým tempem (1903 - 6 milionů záznamů, 1930 - 15 milionů záznamů).

Problémy ve 20. a 30. letech 20. století.

Ve 20. letech došlo k omezení dotací od belgické vlády a nucenému přerušení některých aktivit. To způsobilo roku 1922 uzavření Světového paláce. Po intervenci obou právníků byl však znovuotevřen. V rámci institucí, ve kterých působili, organizovali řadu společných konferencí. První z nich se konala v roce 1920 (další v letech 1921–1924) a sdružovala kromě UIA a IIB další organizace. Na základě těchto setkání vznikla myšlenka Mezinárodní univerzity, což byl v podstatě název pro letní školu. La Fontaine tehdy krátce vedl IIB, přičemž spolupracoval s nizozemskými kolegy (např. Frits Donker Duyvis). V roce 1928 jej ve vedení vystřídal mladší Brit Alan Pollard, zástupce reformního křídla IIB. V návaznosti na to došlo mezi roky 1928–1929 ke změnám v celém bibliografickém institutu. Vedení se vzdalo nerealizovatelné myšlenky klasifikace veškerého vědění lidstva, což byl původně hlavní účel IIB.  Ve 30. letech došlo k odtržení Bibliografické kanceláře od IIB a uzavření Mundanea, což La Fontaine i Otlet těžce nesli. Kvůli změnám zaměření došlo také k přejmenování organizace nejprve na Mezinárodní institut dokumentace (International Institute for Documentation, 1931) a později na Mezinárodní federaci pro dokumentaci (International Federation for Documentation, 1937). Roku 1937 byly Otletovi a La Fontainovi uděleny čestné funkce ve vedení této instituce. I přes úctyhodný věk se La Fontaine nevzdal některých úřadů, které zastával, a dále publikoval.

Další aktivity.

V druhé polovině 19. století přispíval do Revue Sociale et Politique. Počátky La Fontainovy politické kariéry jsou spjaty se Belgickou stranou dělníků (Parti Ourvier Belge). Díky své kvalifikaci se zúčastnil tvorby socialistického dokumentu La Justice a později působil aktivně jako senátor. Celkem strávil čtrnáct let ve funkci místopředsedy senátu. Mezi léty 1895–1898 byl zvolen za region Hainaut, poté působil v letech 1900–1932 za Liège a 1935–1936 za Brabant. Stal se také ministrem pro vědu a umění. Během své politické kariéry se věnoval problematice vzdělávání a práce. Prosazoval např. čtyřicetihodinovou týdenní pracovní dobu. Byl činný v diplomacii při urovnávání Búrských válek, formování Společnosti národů a při sepsání tzv. locarnského paktu. Jako člen belgické delegace se zúčastnil prvního shromáždění Společnosti národů (1920–1921) a Pařížské mírové konference, kde zastával ideje internacionalismu. Mezi jeho záměry bylo prosazení mezinárodních institucí a zákonů.  Z jeho dalších aktivit můžeme jmenovat členství v Stálém mezinárodním výboru míru, kde od roku 1907 působil jako prezident. Dále členství v Meziparlamentní unii (Interparliamentary Union), prezidentství v Asociaci pro profesní vzdělávání žen (Association for the Professional Education of Women) nebo akademickou činnost na Svobodné univerzitě v Bruselu. Zde přednášel mezinárodní právo a vývoj legislativních struktur.

Vybrané publikace.

Pro další publikace přejděte na: https://www.ideals.illinois.edu/handle/2142/4004

Henri Marie La Fontaine (22. dubna 1854, Brusel - 14. května 1943, Brusel) byl významným belgickým právníkem, politikem, bibliografem a zastáncem ženských práv. Společně se svým přítelem Paulem Otletem položil základy dokumentalistiky. S Otletem stál také u zrodu Mezinárodního bibliografického institutu a dalších důležitých soudobých organizací. Jeho činnost je spjata s myšlenkami internacionalismu, který prosazoval. Celý život se angažoval v pacifistickém hnutí, za což byl oceněn Nobelovou cenou za mír.


Začátky skupiny Dream Theater.

Skupina pod názvem Majesty (což je titul používaný pro krále a královny a znamená majestát, veličenstvo, vznešenost) začala hrát už v roce 1985. Toto hraní přineslo také první ovoce a to v roce 1989 kdy skupina už pod názvem Dream Theater nahrává své debutové album When the dream and day unite. Kapela se dostala do povědomí posluchačů až v roce 1992 kdy vydává své druhé album Images and Words. Absolutní úspěch má album z roku 1993 Live at Marquee. Je to záznam živého koncertu z Velké Británie.

Další projekty.

Mike byl spoluzakladatelem dalších projektů. A to několika "super-skupin". V první řadě to byl projekt Liquid Tension Experiment. Na tomto projektu se podílel i kytarista John Petrucci a klávesista Jordan Rudess. Oba dva hrají ve skupině Dream Theater. Později přišel Transatlantic. Zde spolupracoval s klávesistou Nealem Morsem. Toto seskupení trvalo od roku 1999 do roku 2003. Je to zakončeno albem Live in Europe. Dále je zde projekt O.S.I. (Office of Stragegic Influence). V roce 2010 po náhlé smrti bubeníka Jimmyho "The Rev" Sullivana skupiny Avenged Sevenfold nahrává jejich páté album Nightmare a odehraje naplánované turné. Od roku 2012 je pod vedením producenta Billa Evanse přizván do projektu Flying Colors, do kterého jsou zapojeni i další významní muzikanti v oblasti progresivního rocku Steve Morse, Neal Morse a Dave LaRue.

Hall of Fame.

Mike vstoupil do síně slávy už ve 37 letech (2004) jako jeden z nejmladších bubeníků na světě. Sám při rozhovoru co na to říká, uvedl, že je velice překvapen a že to vůbec nečekal. Už na studiích prohlašoval, že zde bude druhý Neil Peart. Jak je vidět tak se mu to povedlo. Je také držitelem 23 cen Modern Drummer Magazine. Ale jeho vzor Neil Peart z kapely Rush vstoupil do síně slávy o šest let dříve. A to když mu bylo 31 let.

Vybavení.

Jeho první bicí byly Tama Imperialstar. Tyto bicí si pořídil už v mládí. Jak sám uvádí měl tři zaměstnání, aby si je mohl pořídit. Samozřejmě tyto bicí bicí má uloženy doma ve sklepě i s ostatními.  Mapex/Sabian Mike podepsal smlouvu s japonskou firmou Mapex a kanadským Sabianem na začátku let devadesátých. Tyto bicí ho provázely na dvou albech Images and Words a Awake. Následující složení: 24x16 kick drum (2x) 5 1/2x14 snare drum 8x8 tom-tom, 10x8 tom-tom, 12x8 tom-tom, 14x10 tom-tom, 16x16 floor-tom, 18x16 floor-tom, tamburine LP, timbalitos 9 1/4 a 10 1/4, 4 octobany o hlobce 6" vyrobené speciálně firmou Mapex pro tuto sestavu.  Tama Starclassic/Sabian V roce 1997 Mike podepsal smlouvu s japonskou firmou Tama. Tato značka ho provází až do dnešních dnů. Je tedy vlajkovou lodí, neboli "vlajkovým hráčem" této značky. Bicí měly název The Purple Monster. Jak už z názvu vyplývá jsou tyto bicí docela objemné. Byly vyrobeny ve třech provedeních a to v barvě bílo-růžové (americké turné), bílo-zelené (evropské turné) a bílo-červené (asijské turné). Speciálně pro tuto sestavu byl vyroben i malý buben. Zvláštní byl v tom, že struník se neovládal ručně jak je známo u všech typů bubínků, ale byl ovládán nohou. Ovládáním se struník dostával do třech poloh. A to buď: plně napnutý, středně napnutý a nebo do polohy vypnuté. S tímto nápadem přišel Mike za Tamou během roku 1997. Způsob ovládání nohou je znám především u tympánů. Tamě se tento nápad zalíbil. Problém byl v tom, že toto ovládání bylo na sériovou výrobu příliš drahé tak tento "snare drum" spatřil světlo světa jen v Mikově sestavě. Následující složení: 24x16 kick drum (2x), 5 1/2 snare drum, 9 1/4 a 10 timbalito octoban (model 343mm), octoban (model 390mm), octoban (model 443mm), octoban (model 472mm), 8x8 tom-tom, 10x8 tom-tom, 12x9 tom-tom, 13x10 tom-tom, 14x14 tom-tom, 20x14 gong bass drum, octoban (model 536mm), octoban (model 600mm), tamburine LP, cowbell ridge rider, percussion table. Složení činelů: 1. 6" cymbal disc, 8" cymbal disc, 2. 18" AAX Chinese, 3. 8" China Kang, 4. 14" AAX hi-hat, 5. 17" Thin Crash, 6. 12" AAX Splash, 7. 18" Medium Thin Crash, 8. 8" AAX Splash, 9. 10" HH China Kang nahoře, dole 10" AAX Splash, 10. 18" AA Medium Crash, 11. 22" Rock Ride, 12. 19" HH Medium Thin Crash, 13. 13" AA Rock hi-hat, 14. 6" AAX Splash dole, 6" Ice Bell nahoře, 15. 12" Mini Chinese nahoře, dole 14" Jack DeJohnette Encore Crash, 16. 20" Thin Chinese, 17. high-octave crotales, 18. 20"x30" Thundersheet.  Mike dále používal pedály značky DW. (DW 5000 Accelerator) a paličky Pro-Mark 420 s nylonovou hlavičkou. Tuto soupravu měl až do roku 2001, kdy se začalo natáčet album Six Degrees of Inner Turbulence. To už přišel s opravdu famózní soupravou.  Tama Starclassic/Sabian  Tato bicí souprava má název The Siamese Monster. Souprava je opravdu „monsterózní“. Je složena ze dvou souprav. Toto spojení by se dalo nazvat 2 in 1. Čili dvě soupravy v jedné. Korpusy bicích mají černou barvu a je na nich natištěno spousty log skupiny ve fialovém provedení. Zde už Mike začal používat své dva signované bubínky Melody Master. Jmenují se po jeho dceři Melody. Tyto bubínky už nemají struník ovládaný pedálem, ale jsou ovládány ručně. Tento systém se nazývá three-way tension strainer. Struník se dostává do polohy plně napnuté, středně napnuté a vypnuté. Bubínky jsou o rozměru 5 1/2x14 (javor) a 5x12 (ocel). Levá strana soupravy je skoro stejná jako předchozí až na pár změn.16" floor tom je na levé straně. Zajímavá je strana pravá. Složení bubnů je sestupné ne vzestupné. Začíná o velikosti 13" to-tom, dále 10" tom-tom, 2x 6" octobany 536 a 600mm a končí bubnem gong bass drum 20x14. Je to vlastně tzv. experimentální souprava. Následující složení levé strany: 22x18 kick drum (2x), 5 1/2x14 melody master, octoban (343mm), octoban (390mm), octoban (443mm), octoban (472mm), 8x8 tom-tom, 10x9 tom-tom, 12x10 tom-tom, 10" tymp-tom, 16x16 floor tom, 10,25" LP timbalito, složení pravé strany: 20x16 kick drum, 5x12 melody master, 13x10 tom-tom, 10x10 tom-tom, octoban (536mm), octoban (600mm), gong bass drum 20x14, percussion table. Složení činelů: 1. 14" AAX stage hi-hat, 2. 14" HHX studio crash, 3. 18" HHX chinese, 4. 18" HHX studio crash, 5. 7" signiture max splash, 6. 9" signiture max splash, 7. 18" AA medium thin crash, 8. Signiture max stax (mid), 9. 20" HHX chinese, 10. 22" Hand hammered rock ride, 11. 13" HHX groove hi-hat, 12. Signiture max stax (low), 13. 19" Signiture fierce crash, 14. 17" Hand hammered medium thin crash, 15. 11" Signiture max splash, 16. 17" Hand hammered thin crash, 17. 20" Hand hammered chinese, 18. 12" Ice bell, 19. Max stax (high), 20. 16" HHXtreme crash, 21. 14" Triple hi-hat, 22. 8" hi-hat, 23. 28" Zodiac gong.  Co se týče hardware Mike používá hi-hat Iron Cobra lever glide, single pedal Iron Cobra rolling glide (2x). To je na pravé straně. Na levé straně je Tama cable-hat (2x), Iron Cobra twin pedal rolling glide a Iron Cobra lever glide. Paličky Pro-Mark 420N s vlastním podpisem.  "'Tama Starclassic/Sabian"  Tato souprava je vyrobena speciálně ke dvacátému výročí skupiny. Její název je The Albino Monster. Je v provedení custom white se stříbrnými logy skupiny. Pro tuto sestavu byly vyrobeny i dva bubíky Melody Master. A to v bílém provedení. Tama tyto bubínky distribuovala jako limitovanou edici. Souprava je zase obměněná. Není stejná jako ta předchozí. Na levé straně nejsou timbalito a tymp-tom se změnil na tom-tom. Zajímavá je pravá strana. Je vyrobena na přání MP. Tato souprava vychází ze soupravy „Bonzo-kit“, kterou používal John Bonham, bubeník Led Zeppelin. S touto soupravou nahrával Mike album Octavarium. Tento set byl používán v provedení Mirage. Bubny byly zcela průhledné tedy vyrobeny z plastu. Právě proto si Mike nechal vyrobit repliku z dřevěných korpusů a vystupoval s ní na koncertech Dream Theater. Složení soupravy levá strana: 22x18 kick drum(2x), 5 1/2x14 melody master, 5x12 melody master, octoban (343mm), octoban (390mm), octoban (443mm), octoban (472mm), 8x8 tom-tom, 10x9 tom-tom, 12x10 tom-tom, 14x6 tom-tom, 16x16 floor tom, složení soupravy pravá strana „Bonzo-kit“: 26x14 kick drum, 6,5x14 snare drum, 14x10 tom-tom, 16x16 floor tom, 18x16 floor tom. Složení činelů: 1. 14" AAX stage hats, 2. 14" HHX studio crash, 3. 18" HHX chinese, 4. Signiture max stax (high), 5. 18" HHX studio crash, 6. 7" Signiture max splash, 7. 9" Signiture max splash, 8. 18" AA Medium thin crash, 9. Signiture max stax, na něm položen Ice bell, 10. 20" HHX chinese, 11. 22" Hand hammered rock ride, 12. 13" HHX groove hi-hat, 13. Signiture max stax (low), 14. 19" Signiture fierce crash, 15. 15" Prototype hi-hat, 16. 16" Vault crash, 17. 11" Signature max splash, 18. 24" Prototype ride, 19. 18" AAX stage crash, 20. 19" Vault crash, 21. 20" Hand hammered chinese, 22. 28" Zodiac gong.  Hardware používal hi-hat Iron Cobra lever glide, single pedal Iron Cobra rolling glide (2x). Na pravé straně Iron Cobra lever glide hi-hat a twin pedal Iron Cobra rolling glide. Paličky Pro-Mark 420N.  Tama Mirage/Sabian  Tato souprava je velice zajímavá. Její název je The Mirage Monster. Je vyrobena z plastu a je celá průhledná. Na zakázku jsou zde vyrobeny octobany jak na levé straně tak i na pravé včetně gong bass drum. Levá strana je totožná ze soupravou The Albino Monster. Pravá strana je zase jiná. Kick drum je o velikosti 20". Jsou zde dva octobany 536 a 600mm, tymp-tom 14", 16x16 floor tom, 18x16 floor tom a gong bass drum 20x14. Je zde i signovaný bubínek 5x12 melody master v černém provedení. Na levé straně je používán 5 1/2x14 melody master. Rozložení činelů je trochu jiné. Je zde ride 22 ̋, nad bubínkem je umístěn splash 8 ̋ a malá hi-hat. Crash o velikosti 18 ̈a china 20 ̈.  Tuto soupravu můžete zhlédnout na novém dvd Dream Theater Chaos in Motion 2007-2008 a zde je seznam složení:  Tama StarClassic Mirage Crystal Ice  A. 433mm Octoban B. 472mm Octoban C. 536mm Octoban D. 600mm Octoban E. 8x8 tom F. 9x10 tom G. 10x12 tom H. 51⁄2x14 tom I. 16x16 floor tom J. 51⁄2x14 Melody Master snare K. 18x22 bass drum L. 18x22 bass drum M. 536mm Octoban N. 600 mm Octoban O. 5x13 single headed tom P. 14.14 floor tom Q. 16x16 floor tom R. 14x20 gong drum S. 5x12 Melody Master snare T. 18x20 bass drum  Sabian 1. 14" AAX Stage hats 2. 14" extra thin crash 3. 18" HHX Chinese 4. 18" HHX Studio crash 5. 8" Max Stax 6. 7" Max Stax 7. 9" Max Stax 8. 10" Max Stax 9. 7" Radia Bell 10. 18" AA medium thin crash 11. 20" HHX Chinese 12. 22" HH Rock ride 13. 19" Fierce Crash 14. 14" Max Stax 15. medium propeller 16. 13" HHX Stage hats 17. small propeller 18. 9" Max Splash 19. 16" HHXtreme crash 20. 20" AA El Sabor ride 21. 18" AAX Stage crash 22. 10" Max Splash 23. 11" Max Splash hi-hats 24. LP mountable cowbell 25. LP Rock Ridge Rider cowbell 26. 20" AA Chinese 27. 8" Radia flat bell 28. large propeller 29. 28" Zodiac gong (not shown, behind kit) 30. Roland Rhythm Coach (cowbell) 31. drink table holding one cup of blue sports drink and one bottle of water  LP, Roland, Tama: aa. LP 515 Studio bar chimes bb. Roland PD-8 trigger pad cc. LP mountable Cyclops tambourine dd. Pro-Mark JSBG stick bag ee. Buttkicker Concert seat subwoofers ff. Tama HT430 Round Rider throne  Hardware: Tama, including Iron Cobra Rolling Glide bass drum pedals, all cymbals locked on with clear Slicknuts.  Blány: Remo CS (black dot) on snare batter, Ambassador snare-side, clear Emperors on tops of toms, clear Ambassadors on bottoms, Powerstroke 3 on kick batters with clear Emperors on front (with silver 6" holes).  Paličky: Pro-Mark MP420 Millenium II (hickory), MT-3 mallets, Hot Rods  Více informací naleznete na již zmiňovaném dvd nebo na stránkách www.mikeportnoy.com/drums/mirage/

Michael Stephen Portnoy (* 20. duben 1967 Long Beach) je bývalým bubeníkem progresivně metalové skupiny Dream Theater. Je držitelem mnoha ocenění, která uděluje časopis Modern Drummer Magazine.


Životopis.

Narodila se ve Velké Británii v rodině uznávaného trenéra koní. Když jí byly čtyři roky, odstěhovala se rodina do Keni, která tehdy byla britským protektorátem. Její matka se brzy vrátila do Anglie, ale Beryl zůstala s otcem v Keni. Prožila zde dobrodružné dětství a od otce se naučila mít ráda koně a rozumět jim. Jako první žena pak v Keni získala trenérskou licenci.  Byla přítelkyní Karen Blixenové, s níž se seznámila za jejího pobytu v Keni. Díky ní poznala také Denyse Finche Hattona, aristokrata a letce. Dalším mužem, který ji přivedl k létání, byl Tom Campbell Black, který se stal jejím leteckým instruktorem a přítelem. Začala pracovat jako pilotka, jejímž úkolem bylo ze vzduchu hlásit lovcům, kde se nachází zvěř.  Když se rozhodla letět přes Atlantik, doufala, že získá dva rekordy – jednak v té době ještě nikdo neletěl přímo z Evropy do New Yorku, jednak tuto trasu náročnějším směrem na západ neabsolvovala žádná žena sama (několik jich nicméně při takovém pokusu přišlo o život).  Dne 4. září 1936 vzlétla z Anglie se strojem "Percival Vega Gull" a po dvacetihodinovém letu, během nějž jí kvůli zamrznutí potrubí došlo palivo, nouzově přistála v kanadském Novém Skotsku. Ačkoli první cíl se jí tak splnit nepodařilo, druhý ano.  Svůj dobrodružný život popsala v knize "West with the Night", vydané roku 1942. Žila pak ve Spojených státech, v roce 1952 se však vrátila zpátky do Keni, kde se stala úspěšnou trenérkou koní.

Osobní život.

Byla třikrát vdaná, příjmení Markham převzala od svého druhého manžela, s nímž měla syna.

Beryl Markham, roz. Clutterbuck (26. října 1902 Ashwell, Rutland, Spojené království – 3. srpna 1986 Nairobi, Keňa) byla pilotka britského původu a trenérka koní. Jako první žena přeletěla Atlantik při sólovém letu z východu na západ.


Mládí.

Svými diplomatickými schopnostmi vynikl záhy tak, že již roku 1591 byl postaven do čela pomocného vojska, které bylo ve Svaté říši sebráno pro francouzského krále Jindřicha IV. Ačkoli tato výprava neskončila zrovna slavně, byla přece rozhodným momentem v Kristiánově životě, protože Kristián tu přestoupil od luterství ke kalvinismu, ale také navázal styky s králem Jindřichem IV. a tato známost výrazně poznamenala jeho politický vývoj.

U kurfiřtů falckých.

Potom vstoupil do služeb falckého kurfiřta Fridricha IV. a stal se záhy (byl od roku 1595 místodržitelem Horní Falce se sídlem v Amberku) duší veškeré falcké politiky. Jeho předním cílem bylo zlomení Habsburské moci a k tomu používal nejjemnější diplomacii a intrikánství. Jeho hlavní činnost spadá do let 1606–1611. Po dohodě s králem Jindřichem IV. a s jeho podporou připravil tehdy Kristián založení a vzrůst Protestantské unie ve Svaté říši a a podporu měl také ode vší opozice v Čechách, na Moravě, v Rakousích a v Uhrách. Zejména je třeba připomenout jeho blízké styky s Petrem Vokem z Rožmberka a s rakouským pánem Tschernemblem – zasáhl svoji politikou mnohonásobně a rušivě do vnitřních poměrů dědičných zemí rakouských.

Politika ve Svaté říši.

Jeho program se tu měnil podle poměrů: od roku 1606 pracoval na tom, aby se následníkem Rudolfa II. stal bezdětný arcivévoda Maxmilián, když však roku 1608 arcivévoda Matyáš vystoupil proti císaři, změnil Kristián rychle plán a agitoval pro intervenci kurfiřtů a dokonce pro válečné zakročení Unie. Po míru v Libni hleděl zase využít vzájemné nesnášenlivosti obou bratří a jednal v tom směru zvláště s rakouskými stavy a také se samotným císařem. Roku 1609 byl v Praze jako vyslanec Unie a snažil se – byla to vždy jeho oblíbená myšlenka - rozšířit Unii do všech zemí rakouských – získat pro ni alespoň Čechy a Slezany. Hned nato zasáhl Kristián činně do války o dědictví julišsko-klevské (1609-14). Opět v plné shodě s Jindřichem IV. vtrhl roku 1610 s vojskem Unie do sporných krajin, když však náhlou smrtí Jindřicha IV. pozbyla záležitost julišsko-klevská evropského významu, vrátil se po několika válečných úspěších zpět do Amberka.  Od té doby nevystupoval Kristián již tak rozhodně, a teprve opět povstání české roku 1618 jej vybudilo k rozsáhlejší činnosti. Jeho programem bylo úplné vytrženi Čech z habsburské nadvlády, a v tom směru byl tvůrcem „české politiky“ kurfiřta Fridricha V. Vzhledem k blízkému vztahu k novému českému králi nahradil roku 1619 Jindřicha Matyáše Thurna v čele českého vojska, ale na rozdíl od hraběte Thurna pracoval pro povstání hlavně diplomaticky a jako velitel se neosvědčil.

Po bitvě na Bílé hoře.

Bitva na Bílé hoře ukončila neslavně jeho politickou dráhu: dán od císaře do klatby uprchl Kristián nejprve k švédskému králi Gustavu Adolfovi, pak k dánskému králi Kristiánovi IV. Později, roku 1624 se ale s císařem smířil i žil pak již jen v soukromí na svém bernburském panství, které mu připadlo roku 1603 při opětném rozdělení dědictví anhaltského. Věrnosti k císaři již neporušil a dokonce roku 1629 mu byla nabídnuta i přímo císařská služba a když odmítl, byl jmenován placeným komořím císařským.

Rodina.

Se svou manželkou Annou z Bentheimu měl šestnáct dětí, z nichž jej však jen sedm přežilo dětství. Bernburská linie rodu anhaltského, jím takto založená, vymřela pak teprve roku 1863 a to Alexandrem Karlem, po němž vévodství zdědil Leopold IV. Anhaltsko-Desavský.

Kristián I. Anhaltsko-Bernburský, též Kristián I. Anhaltský (11. května 1568, Bernburg – 17. dubna 1630, tamtéž), byl kníže anhaltský a především jeden z velmi významných diplomatů své doby. Nějakou dobu byl vojevůdcem a dokonce vrchním velitelem českého stavovského vojska během třicetileté války, ale jako vojevůdce se neosvědčil.


Historie.

Pionýři chronofotografie vyvinuli na konci 19. století nové metody sériového snímání, aby mohli zkoumat jednotlivé fáze pohybu. Eadweard Muybridge se začal o pohyb zajímat v roce 1873 a roku 1878 se mu podařilo vyhrát sázku, že kůň v klusu má všechny 4 nohy ve vzduchu. V dřevěné budově postavil 24 fotografických přístrojů, na jeden okraj závodiště zavěsil bílý horizont a na druhý umístil v pravidelných intervalech řadu fotoaparátů. Přes dráhu položil provázky, které v okamžiku, kdy je běžící kůň přetrhl, postupně uvolnily pružinové závěrky fotoaparátů. Již tenkrát Muybridge použil expoziční doby až 1/6000 sekundy. Většinu snímků exponoval 1/1000 sekundy, na tu dobu také velmi krátkým expozičním časem.  Nápad využít sérii fotografií pro vytvoření iluze pohybu měl také Antoine Claudet, student Louise Daguerra působící v Londýně. Tyto historické série sekvenčních obrázků byly důležitým impulsem k rozvoji „pohyblivých obrazů“ kinofilmu.

Současnost.

Současní výrobci umožňují v běžných fotoaparátech používat funkci sekvenčního snímání. Při sekvenčním fotografování se z časových důvodů pořizují snímky se stejným zaostřením a stejnou expozicí. Běžné digitální i klasické fotoaparáty dokáží snímat rychlostí 2-3 snímky za sekundu, výkonnější DSLR 5 sn/sec. Přístroje určené pro profesionály snímají 8-10 snímků za sekundu v plné kvalitě.  Počet a rychlost snímků u digitálních přístrojů záleží na kapacitě vyrovnávací paměti a velikosti a rychlosti paměťové karty. U klasických fotoaparátů záleží na rychlosti převíjení filmu a jeho délce.  Dalším typem sekvenční fotografie je "intervalová expozice", u které lze ručně nastavit prodlevu mezi jednotlivými expozicemi.

Příklady.

Velmi populární jsou snímky, na kterých je současně zobrazen například strom nebo architektura v různých ročních obdobích.

Sekvenční fotografie nebo sekvenční snímání nebo sekvenční expozice (z lat. "sequentia" - pořadí) je výrazová forma fotografie, která zobrazuje fotografický záznam děje v řadách nebo sériích více snímků za sebou.


Mládí.

Ville Ritola se narodil v malé obci Peräseinäjoki, která dnes splynula s městem Seinäjoki, v jihozápadním Finsku. Když bylo mladíkovi sedmnáct let, emigroval za svými sedmi sourozenci do USA. Ve Spojených státech vstoupil do krajanského sportovního klubu "Finnish-American Athletic Club", kde se setkal a trénoval společně s Hannesem Kolehmainenem, který po olympiádě v roce 1912 pobýval v USA. Kolehmainen si Ritolova talentu povšiml a v roce 1920 mu radil, aby se stal členem finského olympijského družstva na LOH v Antverpách. Ritola však prohlásil, že se ještě necítí být tak dobrým.

Ritola na olympijských hrách 1924, Paříž.

Běh na 5 000 m.

Závodu se zúčastnilo 38 závodníků z 22 zemí. Ville Ritola v něm svedl urputný souboj se svým krajanem Paavo Nurmim a v boji o zlato s ním prohrál o pouhé dvě desetiny sekundy. Nurmi doběhl v novém olympijském rekordu 14:31,2 min, Ritola měl čas 14:31,4 min, třetí byl Švéd Edvin Wide o půl minuty zpět (15:01,8 min).

Běh na 10 000 m.

Výsledky uvádějí celkem 36 závodníků ze 17 zemí. Ville Ritola byl v závodě suverénem a získal si značný náskok, nakonec vyhrál v novém světovém a olympijském rekordu 30:23,2 min. Za ním skončil opět Švéd Edvin Wide (30:55,2 min), třetí byl další Fin Eero Berg (31:43,0 min).

3 000 m překážek.

Běh absolvovalo 19 závodníků z 9 zemí. Excelovali opět Finové: Ville Ritola vyhrál suverénně v olympijském rekordu 9:33,6 min, za ním skončil Elias Katz (9:44,0 min), třetí byl Francouz Paul Bontemps (9:45,2 min).

3 000 m družstva.

Devět družstev se postavilo na běh, v němž se pořadí nejlepších tří závodníků z každé země sčítalo a tým s nejmenším počtem bodů vyhrál. Po rozbězích následovalo finále čtyř nejlepších družstev. Zvítězilo Finsko ve složení Paavo Nurmi, Ville Ritola, Elias Katz, Sameli Tala, Frej Liewendahl a Eino Seppälä (8 b.), druhá byla Velká Británie, třetí USA.

Přespolní běh 10 km – jednotlivci.

Startovalo 38 závodníků z 10 zemí. Pole běžců se velmi brzy roztrhalo a vpředu běželi osamoceně dva Finové. Paavo Nurmi zvítězil s velkým náskokem (čas 32:54,8 min) před Ville Ritolou (34:19,4 min), až minutu za ním doběhl třetí Američan Earl Johnson (35:21,0 min).

Přespolní běh 10 km – družstva.

Startovalo celkem sedm družstev, ale klasifikovány mohly být pouze země, jimž doběhli tři závodníci do cíle, jejich pořadí se sčítalo a zvítězilo družstvo s nejmenším počtem takto získaných bodů. Zvítězili Finové (Paavo Nurmi, Ville Ritola, Heikki Liimatainen; Eero Berg, Väinö Sipilä a Eino Rastas nebyli pro týmovou soutěž klasifikováni). Druhé byly USA, třetí Francie.

Ritola na olympijských hrách 1928, Amsterdam.

Běh na 5 000 m.

Běželo celkem 36 závodníků ze 17 zemí. Trojice medailistů mezi sebou svedla urputný souboj, v němž se Ville Ritolovi podařilo oplatit časem 14:38,0 min Paavo Nurmimu (14:40,0 min) porážku z Paříže, třetí skončil stejně jako v Paříži Švéd Edvin Wide (14:41,2 min).

Běh na 10 000 m.

Na start se postavilo 24 závodníků z 12 zemí. Paavo Nurmi se tentokrát zúčastnil i „desítky“ a zvítězil v olympijském rekordu 30:18,8 min, druhý byl Ritola jen o pár metrů za Nurmim (30:19,4 min). Třetí byl opět Švéd Wide.

Běh na 3 000 překážek.

Ville Ritola v závodě, v němž dominovali jeho krajané (1. Toivo Loukola, 2. Paavo Nurmi, 3. Ove Andersen), neuspěl a obsadil až 9. místo.

Ostatní Ritolovy sportovní úspěchy.

Protože Ville Ritola žil po většinu života v USA, nikdy se neúčastnil mistrovství své vlasti. Řadu medailí však získal na národních mistrovských soutěžích AAU (Amatérská atletická unie) USA. Byl mistrem na 6 mil r. 1927, na 10 mil v letech 1922, 1923 a 1925–1927, na 2 000 yardů překážek v letech 1923, 1926 a 1927 a v přespolním běhu v letech 1922, 1923 a 1925–1927.  Ritola se rozloučil se sportovní kariérou po olympiádě 1928. Do rodného Finska se vrátil až roku 1971 a zemřel v Helsinkách ve věku 86 let.

Vilho („Ville“) Eino Ritola (18. ledna 1896 Peräseinäjoki – 24. dubna 1982 Helsinky) byl finský atlet, běžec především na vytrvalostních tratích. Ritola získal na 8. letních olympijských hrách 1924 v Paříži a následující olympiádě 1928 v Amsterdamu celkem osm medailí, z toho pět zlatých a tři stříbrné. Patří do trojice slavných „Létajících Finů“ desátých a dvacátých let po boku Paava Nurmiho a Hannese Kolehmainena.


Životopis.

Narodil se do rolnické rodiny Ivana Ivanoviče Jerjomenka (1872-1902) ve vsi Markivce v charkovské gubernii (nynější Ukrajina). Prameny o jeho národnosti se liší, buď byl Ukrajinec nebo Rus. Po vykonání základní vojenské služby byl v listopadu 1913 převelen do Ruské carské armády ke 168. Mirogorodskému pěšímu pluku, s nímž vstoupil do první světové války. Bojoval na rumunské frontě v Karpatech a na jihozápadní frontě, vyznamenal se v bitvě o Halič a roku 1914 byl povýšen na desátníka. V roce 1915 se podílel na obléhání a dobytí Přemyšle. Roku 1917 byl nejprve převelen ke zpravodajskému jízdnímu pluku. Po bolševické revoluci v Rusku roku 1917 byl demobilizován a vrátil se domů. Ve své rodné vsi založil partyzánský oddíl, se kterým bojoval proti německým okupantům a petljurovcům. Koncem roku 1918 vstoupil s partyzánským oddílem do řad Rudé armády. Zde působil jako náčelník rozvědky brigády a současně náčelník štábu pluku, účastnil se ruské občanské války a sovětsko-polské války.  V roce 1923 absolvoval vyšší kurzy velitelů jezdectva, v roce 1935 ukončil studium na Vojenské akademii M. V. Frunzeho a až do roku 1938 byl velitelem 14. jízdní divize. V roce 1939 se zúčastnil obsazení východního Polska a o rok později Litvy. Koncem roku 1940 byl převelen jako velitel 1. armády na Dálný východ. Po zahájení bojů na Východní frontě Velké vlastenecké války byl jmenován velitelem vojsk Západního frontu, od srpna 1941 velel Brjanskému frontu a byl povýšen na generálplukovníka. Koncem roku 1941 byl jmenován velitelem 4. úderné armády. Účastnil se sovětské zimní protiofenzívy u Moskvy, při níž byl těžce raněn. Když se v srpnu 1942 vrátil do služby, byl pověřen velením Jihovýchodního frontu, který bránil přístupy ke Stalingradu. Tento front, přejmenovaný na Stalingradský se účastnil protiútoku, při němž se spojil s vojsky Jihozápadního frontu a uzavřel kruh obklíčení německé 6. armády u Stalingradu. Jako velitel Jižního frontu se účastnil odražení skupiny armád generála Mansteina, který usiloval o vyproštění německých vojsk ze sovětského obklíčení u Stalingradu. V srpnu 1943 se účastnil Smolenské útočné operace, po níž byl povýšen do hodnosti armádního generála. V roce 1944 velel Samostatné přímořské armádě při osvobozování Krymu. Za zásluhy mu byla 29. července 1944 udělena Zlatá hvězda Hrdiny SSSR. V říjnu 1944 velel 2. pobaltskému frontu při útoku na německá vojska v Litvě, na počátku roku 1945 velel 4. ukrajinskému frontu, který se účastnil bojů v Karpatech, při Ostravsko-opavské a Pražské operaci. Podle vzpomínek současníků, např. maršála Žukova Stalin Jeremenka neměl rád, kritizoval ho za sebevědomí, pýchu a špatné velení ve složité operaci na Brjanské frontě.  Po druhé světové válce velel postupně vojskům Podkarpatského, Západosibiřského a Severokavkazského vojenského okruhu. Dne 11. března 1955 mu byla udělena hodnost maršála Sovětského svazu. Od roku 1958 byl členem Skupiny generálních inspektorů Ministerstva obrany SSSR.

Rodina a smrt.

Byl dvakrát ženat, s první manželkou Eudokií Fjodorovnou měl tři syny a dceru, s druhou, zdravotní sestrou z polní nemocnice Ninou Ivanovnou, dva syny a dceru. Nejmladší syn Ivan z prvního manželství zmizel beze stopy v průběhu evakuace Vilniusu začátkem války při bombardování, které Eudokia Fjodorovna přežila.  Zemřel 19. listopadu 1970 a byl pohřben u kremelské zdi v Moskvě.

Andrej Ivanovič Jeremenko (správným přepisem Jerjomenko, do češtiny se vžil nefonetický přepis příjmení; ; Markivka u Luhansku, Ruské impérium, dnes východní Ukrajina – 19. listopadu 1970) byl sovětský vojevůdce, maršál Sovětského svazu, hrdina SSSR a hrdina ČSSR.


Okolí.

Průsmyk je vzdálen asi 75 km západně od Bolzana. Okolí průsmyku tvoří od roku 1935 Národní park Stelvio.  Jižně od průsmyku začíná masív Ortles.  Severně od průsmyku se nachází hora (něm.) Dreisprachenspitze (v něm. překladu "Vrchol tří jazyků",,, 2843 m). Na tomto vrcholu se potkávají hranice Švýcarska, Lombardie a Provincie Bolzano (býv. Jižního Tyrolska).

Historie.

Původní silnice představující výstup 1871 m byla postavena z rozhodnutí Františka I. v letech 1820-25 Rakouským císařstvím za účelem propojení bývalé rakouské provincie Lombardie s ostatním Rakouskem. Hlavní inženýr byl Carlo Donegani (1775–1845). Od té doby se silnice změnila jen velmi málo. Se svými 60 serpentinami, z toho 48 číslovaných patníky, je výzvou pro motoristy. Stirling Moss zde sjel ze silnice během soustředění veteránů v 90. letech 20. století, přičemž video z této nehody vysílala satelitní televize.  Do konce první světové války průsmykem procházela hranice mezi Rakouskem-Uherskem a Italským královstvím. Švýcarsko udržovalo výspu a hotel (za války zničen) ve výběžku na blízké hoře "Dreisprachenspitze". Během první světové války docházelo ke tvrdým bojům mezi Rakušany a Italy v okolním ledu a sněhu tak, že dělosřelecké granáty občas létaly nad švýcarským územím. Všechny tři strany pak podepsaly smlouvu, že se přes území Švýcarska střílet nebude. Poté dělostřelecká palba směřovala z průsmyku směrem dolů, poněvadž švýcarské území bylo na vrcholu a jeho okolí. Po roce 1919, když Jižní Tyrolsko připadlo Itálii, průsmyk strategický význam ztratil.  Průsmyku Stelvio zůstal význam v oblasti sportu. Zprovozněn je od června do září, než přijdou sněhové vánice. Bezpočet cyklistů a motocyklistů se pak potýká s četnými serpentinami, aby si dopřáli kýženého zážitku z výstupu touto alpskou silnicí, která je vyvrcholením každého cyklistického závodu Grand Tour. Cyklistický závod Giro d'Italia většinou prochází průsmykem (poprvé vedla trasa přes průsmyk v roce 1953, když Coppi porazil Kobleta). Každoročně je koncem srpna průsmyk na jeden den uzavřen pro motorová vozidla, aby kolem 8000 cyklistů mohlo vyšlapávat toto sedlo.  Bormio pravidelně hostuje Světový pohár v alpském lyžování; místní sjezdová dráha "Pista Stelvio" patří k nejnáročnějším mužským disciplínám.  V roce 2008, Moto Guzzi zahájila výrobu modelu Stelvio nazvaném podle věhlasného průsmyku.

Průsmyk Stelvio (,, též ) je průsmyk ve skupině Ortles v italských Východních Alpách 200 m od hranice se Švýcarskem. Nachází se v nadmořské výšce 2758 m n. m., jedná se o nejvýše položené silniční sedlo ve Východních Alpách a druhé nejvyšší v Alpách; po jen o několik metrů vyšším Col de l'Iseran (2770 m n. m.).


Princip.

Karbidka je složena ze dvou komor, horní komory s vodou a dolní komory s karbidem vápenatým. Když se část vody z vodní komory dostane do komory s karbidem vápenatým, začne vznikat acetylen chemickou reakcí:  Vzniklý acetylen je pak odváděn na hořák, zatímco hydroxid vápenatý zůstává na dně komory jako odpad v podobě šedivé mazlavé hmoty.  Podle způsobu dávkování vody se karbidky dělí na dva typy:  Mezi nádobkou s acetylenem a hořákem bývá filtr, vyráběný nejčastěji z pěnového polyesteru nebo z polyamidu.  Zejména u přenosných svítilen byl nejčastěji hořák přidělán přímo na těle nádob pro výrobu acetylenu, ale není to pravidlem. Novější přenosné jeskyňářské karbidky nabízejí připevnění hořáku na přilbu, acetylen je k němu pak veden hadičkou od vyvíječe acetylenu připevněného například na opasku. Podobně při využívání karbidových svítilen na domovní osvětlení býval vyvíječ umístěn mimo dům, kam byl do svítidel plyn přiveden v trubkách.

Využívání.

Dějiny rozvoje karbidových svítilen začínají v devadesátých letech devatenáctého století po objevu levného způsobu výroby karbidu vápenatého v roce 1892 Thomasem Willsonem. První hornickou karbidovou svítilnu si nechal patentovat 28. srpna 1900 Frederic E. Baldwin v New Yorku. A Gustaf Dalén objevil počátkem dvacátého století Dalénovo světlo.  Zpočátku bylo použití karbidových svítilen poměrně rozmanité, včetně veřejného nebo domovního osvětlení, ale postupně byly vytlačovány elektrickým osvětlením. Déle se udržely u pohyblivého nebo odlehlého osvětlení, kde nabízely poměrně dobrou výdrž při přijatelné váze a dokázaly tím konkurovat elektrickému světlu, které vyžadovalo těžké baterie. To se týkalo třeba osvětlení majáků, mechanických návěstidel, ale zpočátku také osvětlení dopravních prostředků (např. světlomety prvních automobilů Ford Model T) a také kapesních svítilen. Významné bylo používání karbidek v těžebním průmyslu, kde na mnoha místech patřily k standardní výstroji havířů, a v jeskyňářství.  Přetrvávající obliba u jeskyňářů byla dána několika výhodami karbidek. Jednak už sama reakce, při níž vzniká acetylen, vyrábí také teplo, takže je možné se o lampu ohřát a bránit tím podchlazení, jednak je karbidky možné vyrobit bez použití feromagnetických kovů, které by ovlivňovaly osvěcovaný kompas, jednak hořící acetylen vytváří výrazné saze, kterými je snadné dělat si pomocné orientační značky, a jednak má acetylenové světlo výhodnou barevnou teplotu. Na druhou stranu jsou zde nebezpečí, která plynou z toho, že se jedná o otevřený oheň, a není tady možné bezpečně karbidku používat zároveň s lany, která by od ní mohla chytit. Pokud se v podzemní prostoře nalézá výbušný plyn, může karbidka způsobit jeho výbuch (a v hornictví k takovým nehodám docházelo). Kromě toho je poměrně náročná na přísun kyslíku, kterého může být v malých prostorách nedostatek a člověk ho potřebuje k dýchání, a navíc při nedostatku kyslíku za nepříznivých podmínek při spalování vzniká jedovatý oxid uhelnatý. Samotný acetylen, pokud by unikal a nehořel, je narkotický. Proto s nástupem lehkých a levných čelovek se světelnými diodami došlo k ústupu používání karbidových svítilen i v amatérském jeskyňářství.

Karbidka neboli karbidová svítilna je označení plynové svítilny, u které je zdrojem světla hoření acetylenu, který je vyráběn přímo ve svítilně reakcí vody s karbidem vápenatým.


Výskyt.

Druh je původní v Evropě a střední í severní Asii, odtud byl prakticky zavlečen do mírného podnebného pásma celého světa. Do Ameriky se rozšířil až s příchodem prvních Evropanů.  V Česku je jitrocel větší jeden z nejhojnějších zástupců celé rodu, roste od nížin až po horské oblasti. Nejčastěji se objevuje na nezemědělské půdě a jen zřídka na zemědělské, tam hlavně ve víceletých pícninách a v trávních porostech. Vyskytuje na vlhkých, písčitých nebo hlinitých půdách které jsou dobře zásobeny dusíkem, nevadí mu však ani půdy utužené. Je zcela běžnou rostlinou podél cest, na chodnících, rumištích, skládkách odpadů i na hřištích, velmi dobře snáší sešlapávání. Nejlépe mu prospívá plné slunce, snáší i polostín.

Popis.

Jedná se o vytrvalou rostlinu s výškou mezi 10 až 30 cm. Z krátkého kořene který navazuje na nedlouhý oddenek raší v polovině jara jedna nebo několik hustých listových růžic o průměru 5 až 30 cm. Spirálovitě uspořádaných listů je v růžici pět až dvacet. Bývají vzpřímené nebo poléhavé, velké 5 až 30 × 3 až 10 cm a mají řapík s pochvou stejně dlouhý nebo kratší než listová čepel. Ta je vejčitá až eliptická, na bázi srdčitá, klínovitá nebo uťatá a zúžená do řapíku, na vrcholu zaoblená neb tupě špičatá, celokrajná nebo částečně oddáleně zubatá a má tři až devět žilek. Bývá lysá a je zbarvená zeleně, šedě zeleně či načervenale.  Z paždí listu ve středu růžice roste vztyčený nebo vystoupavý stvol, někdy vespod chlupatý, který je stejně dlouhý nebo delší než listy. Je oblý, občas rýhovaný a na konci vyrůstá válcovitý, směrem vzhůru se zužující hustý klas. Drobné, oboupohlavné, pravidelné, přisedlé, čtyřčetné, srostloplátečné květy s krátkými široce vejčitými listeny jsou zelenobílé nebo zelenožluté barvy. Zelený kalich je hluboce členěný v lístky asi 2 mm dlouhé. Koruna je tvořena žlutobílou srostlou trubku 2 mm dlouhou s navazujícími obdobně dlouhými hnědavými laloky vejčitého tvaru. Čtyři z koruny vyčnívající žlutobílé tyčinky s bílými nitkami nesou světle fialové prašníky. Svrchní semeník je srostlý ze dvou plodolistů a má pestík s čnělkou a bliznou čnící z koruny. Květy jsou opylovány větrem nebo létajícím hmyzem, chlupaté blizny dozrávají o něco dříve před zralostí vlastního pylu, druh je částečně samosprašný.  Plody jsou 2 až 4 mm dlouhé vejčité, pukavé, dvoupouzdré tobolky. Jsou suchoblanité, světle hnědé nebo nafialovělé barvy, mají kuželovitá nebo válcovitá víčka s patrnou oddělovací štěrbinou. Obsahují obvykle 6 až 15 semen která jsou v obryse úzce vejčitá až nepravidelně hranatá. Bývají dlouhá 1 až 2 mm, zbarvená jsou světle až tmavě hnědě a na osemení mají drobné jamky uspořádané v řadách. Ploidie druhu je 2n = 12.

Rozmnožování.

Jitrocel větší se rozmnožuje jen semeny. Rostliny kvetou od června do pozdního podzimu a z klasu jedné rostliny se získá až několik tisíc semen. Ta jsou schopná vyklíčit brzy po uzrání. Nejspolehlivěji klíčí za světla, tj. přímo z povrchu půdy. V půdě vydrží semena životaschopná i po dobu 10 let.  Semena pozřená zvířaty projdou jeho zažívacím traktem nepoškozená a proto se šíří i statkovými hnojivy. Občas bývají semena příměsí osiva travin a jetelovin a dostanou se tak do zcela nových míst. Ve vlhku semena slizovatí a snadno se lepí na peří či chlupy zvířat, stejně jako na projíždějící techniku nebo lidi.

Význam.

Je považován za plevelnou rostlinu s nízkým hospodářským významem. Na orné půdě je vzhledem k pomalejšímu růstu jen málo konkurence schopným. Úporným plevelem bývá v trávnících, kde může zcela vytěsnit kulturní porost.  Jitrocel větší je v lidovém léčitelství považován za léčivou rostlinu, má obdobné vlastnosti jako jitrocel kopinatý. Nejčastěji se používá čerstvých listů k obkladům při popáleninách, puchýřích a po bodnutí hmyzem kdy se využívá chladivých a antiseptických účinků. Výluh nebo čaj ze sušené drogy se užívá pro snížení hladiny krevního cukru a k uvolnění hlenu a usnadnění odkašlávání. Semena obsahují hodně sliz i vlákniny a v rostlině je hodně beta karotenu, vitamínu C a vápníku.  Celá rostlina je jedlá ve stavu syrovém i vařeném, obzvláště mladé rostliny, starší jsou již houževnatější a obsahují více tříslovin. Semena jsou dobrým krmivem pro doma chované exotické i volně žijící ptáky. Píce kontaminována větším množstvím jitrocele je hořká a dobytek ji nerad přijímá. Pyl je významným alergenem.

Taxonomie.

V ČR vyrůstá jitrocel větší ve dvou poddruzích: Nominátní poddruh jitrocel větší pravý má listy i stvoly vzpřímené, stvoly jsou na bázi holé. Listy mívají 5 až 9 žilek a jejich čepel bývá celokrajná nebo má jen několik plytkých zoubků a na bázi je srdčitá, uťatá a náhle zúžená do řapíku. Tobolka jsou úzce vejčitá, víčka má kuželovitá a oddělovací štěrbina je dobře patrná. V tobolce bývá 6 až 9 semen.  Jitrocel větší slaniskový má listy i stvoly vystoupavé, stvoly jsou na bázi chlupaté. Listy mívají 3 až 5 žilek a jejich čepel má na okraji několik nepravidelně vzdálených zubů a na bázi je klínovitá a postupně zúžená do řapíku. Tobolka je široce vejčitá, horní víčko má tupě kuželovité a spodní válcovité a oddělovací štěrbina je sotva patrná. V tobolce bývá 8 až 15 semen. Poddruh je vázán na místa s vysokým obsahem soli v půdě, často vyrůstá okolo cest v zimním období solených.

Externí odkazy.

Jitrocel větší ("Plantago major") je vytrvalá plevelná bylina která se vyskytuje převážně na neobdělávané půdě. Je jedním z více než deseti druhů rodu jitrocel které v České republice vyrůstají.


Princip hry.

Jak je uvedeno už v pravidlech – hru hráč zahájí tím, že postupně hází kostkou a pak diskutuje o výsledku hodu, jeho významu pro hru a proč tato věta v pravidlech nedává smysl. Principem hry je získat desátou úroveň dříve než ostatní hráči. V cestě však stojí různé kletby a nestvůry, ale i spoluhráči – když už hráč myslí, že vyhrál, ve skutečnosti může být cíli na sto honů vzdálen. Nastane-li ve hře nějaký spor, který nelze vyřešit pomocí psaných pravidel, existuje zde jedno pravidlo, které je nadřazené všem ostatním – pravdu má vždy majitel hry.

Vytvoření postavy.

Každý hráč začíná na první úrovni jako člověk bez povolání pohlaví totožného s hráčovým. Během hry může změnit pohlaví (což není vůbec příjemná záležitost), buduje si svou postavu, získává rasu (či dvě, pokud získá povolení v podobě karty Míšence) a povolání (nebo dvě, pokud získá povolení v podobě karty Supermunchkin), postupuje po úrovních krůček po krůčku k větší síle a výhře. Hra je hodně o náhodě, záleží na tom, jaké karty si vytáhne. Hodně však lze získat i promyšlenou taktikou, schopností smlouvat se spoluhráči, logickým uvažováním a rychlými reakcemi. Ve hře též pomáhají budovat si osobnost různé předměty, ať už se jedná o obuv, pokrývku hlavy či zbroj, nebo různé zbraně. K zahození nejsou ani jednorázově použitelné karty, jako například lektvary či kletby. Při tvorbě postavy je důležité pohlídat si, které karty se drží jen v ruce a které jsou vyložené – ty pak mohou být používané, nebo jen nesené.

Průběh hry.

Na začátku se karty rozdělí na dva dobírací balíčky podle symbolů uvedených na rubové straně – dveře a poklady. Každý hráč dostane po 4 kartách z každého balíčku. Z těchto karet si na začátku svého tahu vyloží ty, které hodlá používat, včetně případné rasy a povolání. Každá rasa a povolání má přitom zvláštní schopnosti. Hráči se střídají v kole jeden po druhém, každý hráč pak ve svém kole postupuje v několika fázích.

Fáze hry.

Na začátku tahu hráč hraje karty (např. karty pro postup na další úroveň), vybavuje se novými předměty, mění nesené na používané apod. Dále může obchodovat s jinými hráči či prodávat své předměty, čímž si kupuje nové úrovně. Po tomto úvodním „urovnání“ karet hráč postupuje do první fáze svého tahu.  V tuto chvíli hráč „vykopne dveře“, přesněji řečeno z balíčku dveří táhne vrchní kartu a položí ji na odkládací hromádku (každý balíček – dveře i poklady – má svou odkládací hromádku). Pokud se za dveřmi objeví nestvůra, hráč s ní musí bojovat. Pokud je tam kletba, působí na tohoto hráče. Ostatní typ karet si hráč vezme k sobě do ruky.  Ve druhé fázi tahu může hráč hledat potíže, pokud však již v daném kole nebojoval s nestvůrou. V tuto chvíli může hráč zahrát nestvůru z ruky a bojovat s ní.  Ve třetí fázi hráč rabuje místnost, pokud však v předchozích dvou fázích nebojoval. Rabování spočívá v tom, vzít si do ruky kartu dveří. Tato karta na hráče nepůsobí, i kdyby na ní byla kletba nebo nestvůra. Tuto kartu nemusí hráč ukazovat jiným hráčům.  Ve čtvrté, poslední, fázi tahu probíhá tzv. charita. Pokud má hráč v ruce více než 5 karet (více než 6 u trpaslíka), musí přebytečné karty zahrát, případně předat spoluhráči na nejnižší úrovni. Je-li na nejnižší úrovni více hráčů, karty se mezi ně rozdělí. Pokud je na nejnižší úrovni právě hrající hráč, nadbytečné karty odhodí na příslušnou odhazovací hromádku. Tah končí a hraje další hráč.

Boj.

Při boji s nestvůrou hráč porovnává úroveň nestvůry se svou bojovou silou. Některé nestvůry mohou mít jinou úroveň proti různým rasám/povoláním/pohlavím. Bojová síla hráče se počítá ze součtu jeho úrovně a všech bonusů, pokud daná nestvůra neuvádí nějaké omezení. Pokud hráč v boji uspěje, získává úroveň (nebo dvě u zvláště silné nestvůry) a uvedený počet pokladů. Pokud je však nestvůra stejně silná nebo silnější, hráč musí někoho požádat (uplatit) o pomoc (jejich bojové síly se pak sčítají), nebo před nestvůrou utíkat. Útěk spočívá v hodu kostkou – 5 nebo 6 značí úspěšný útěk, nižší číslo pak neúspěch. V tom případě se hráči stane ošklivá věc uvedená na kartě nestvůry. V boji si hráč může pomáhat lektvary, stejně tak mu jiný hráč může boj ztěžovat jak jednorázovými předměty, tak přihráváním dalších, toulavých nestvůr. Neúspěch v boji i při útěku následování smrtí postavy ještě pro hráče neznamená konec hry – hráč přichází o všechny své věci, zůstává mu však rasa, povolání i úroveň.

Munchkin je karetní hra navržená Stevem Jacksonem a ilustrovaná Johnem Kovalicem, do češtiny přeložena Petrem Šmerákem. Tato hra paroduje stereotypy z jiných fantasy světů a her a nabízí zážitek z rabování podzemních kobek bez hraní na hrdiny. Hlavním heslem je „Zabij nestvůru – ukradni poklad – probodni parťáka“. Cílem hráče je „sestoupit do podzemí, probodnout nestvůru, zradit své spoluhráče a sebrat jim vše, co mají“. Hra je v základu pro 3–6 hráčů ve věku od 10 let. Základní verze obsahuje herní kostku, návod a 168 karet, v současné době má však již přes dvacet rozšíření a pokračování. Hry Munchkin se v patnácti jazycích prodalo už přes milion kusů.


Popis.

Je to mohutná bylina se silným kůlovým kořenem sahajícím do hloubky až 70 cm. Lodyha je silná, rýhovaná, vyplněná dření. Listy jsou velké, široce srdčité, řapíkaté, řapík rovněž vyplněn dření; přízemní listy jsou s čepelí až 50 cm dlouhé a 40 cm široké. Lodyžní listy jsou střídavé, menší než přízemní, oboje na spodní straně s bílým povlakem chlupů, celokrajné. Nachově červené trubkovité květy jsou v kulovitých úborech o průměru 3 až 3,5 cm. Jejich zákrov je tvořen listeny s hákovitou špičkou, které se po zaschnutí zachycují ve zvířecí srsti a zajišťují tak šíření semen.

Použití.

V bylinkové kuchyni se používají mladé výhonky, řapíky a kořeny lopuchu, nikoliv však listy, protože ty jsou příliš hořké. Křupavé čerstvě vyrostlé výhonky a oloupané řapíky se naproti tomu hodí jako zelenina ke konzumaci za syrova nebo uvařené jako chřest. Zvláštní delikatesou je dřeň. Má jemnou oříškovou chuť. Kořeny lopuchu se sklízejí od podzimu prvního do jara druhého roku. Tou dobou jsou ještě jemné konzistence a dají se jíst za syrova, uvařené nebo pečené. V Číně a Japonsku se tato rostlina pěstuje jako jednoletá kultura a považuje se za vynikající lahůdku v kuchyni.  V kosmetice se lopuchový olej používá jako masážní prostředek pro růst vlasů a při nadměrné tvorbě kožního mazu.  Jako vnitřní léčivý prostředek se při problémech s akné a u léčení různých kožních neduhů užívá lopuchový čaj. Může být též užíván jako močopudný prostředek při ledvinových chorobách. Pro poměrně nestálé obsahové látky je však lopuch považován za nespolehlivé léčivo.

Lopuch větší ("Arctium lappa") je dvouletá bylina z čeledi hvězdnicovité, rostoucí jako plevel často na smetištích, rumištích a kolem cest. Název lopuch pochází od lupene. Výraz "lopušice" však označuje devětsil lékařský nebo podběl obecný.


Popis.

Svietenie jsou jednodomé nebo funkčně dvoudomé stromy. V závislosti na podmínkách mohou být stálezelené nebo opadavé. Mají sudozpeřené listy, složené z celokrajných lístků. Květy jsou jednopohlavné, uspořádané v úžlabních thyrsech. Kalich je asi do poloviny členěný do 5 laloků. Koruna je složená z 5 (řidčeji jen 4) volných lístků. Tyčinky jsou srostlé do miskovité až baňkovité trubičky, nesoucí 8 až 10 prašníků. Semeník obsahuje 5 (4 až 6) komůrek, v nichž je po 9 až 16 vajíčkách. Plodem je dřevnatá tobolka pukající 5 chlopněmi. Plody pukají buď jen od báze, nebo současně od báze a od vrcholu.

Rozšíření a ekologie.

Rod svietenie zahrnuje 3 druhy a je rozšířen v tropické Americe. Největší areál má svietenie velkolistá ("Swietenia macrophylla"), rozšířená od severního Mexika přes Střední Ameriku po Brazílii a Bolívii. V Jižní Americe roste zejména v oblastech poloopadavých lesů Brazílie a Bolívie a v pásu podél And na sever, zatímco ve velkých částech Amazonie chybí. "Swietenia humilis" se vyskytuje v Mexiku a Střední Americe. Původní areál svietenie mahagonové ("Swietenia mahagoni") je omezen na jižní Floridu a Karibské ostrovy.  Swietenie rostou v poloopadavých a stálezelených tropických lesích. Nejširší ekologické rozpětí ze všech tří druhů má svietenie velkolistá, která se vyskytuje v suchých i vlhkých oblastech, v nížinách i horských polohách, na zaplavovaných půdách i na svazích a na různých typech podloží. Může se vyskytovat v podobě hustých shluků na místě původního pralesního velikána stejně jako v podobě jednotlivých stromů, rozptýlených ve vzrostlejší vegetaci. Dospělé stromy jsou ve zvýšené míře odolné vůči katastrofickým událostem, jako jsou hurikány, požáry a záplavy. Svietenie mahagonvá roste rovněž ve vlhkých i suchých tropických lesích, a to v nadmořských výškách do 800 metrů. Často se vyskytuje na vápencích.

Ekologické interakce.

Nenápadné květy jsou opylovány včelami, můrami a třásněnkami. Křídlatá semena jsou roznášena větrem až na vzdálenost půl kilometru. Svietenie jsou živnými rostlinami řady můr zejména z čeledí píďalkovití ("Geometridae"), zavíječovití ("Pyralidae"), bourovcovití ("Lasiocampidae") a slimákovcovití ("Limacodiidae"). K významným škůdcům mahagonových plantáží náleží můry rodu "Hypsipyla". V tropické Americe je to především "Hypsipyla grandella", v Africe a Asii "Hypsipyla robusta". V tropické Asii je svietenie velkolistá zástupnou živnou rostlinou housenek největšího motýla světa, kterým je martináč atlas ("Attacus atlas"). Ve větvích se vyvíjejí housenky drvopleně "Polyphagozerra coffeae" (syn. "Zeuzera coffeae").

Obsahové látky.

Hlavními obsahovými látkami svietenií jsou limonoidy a jejich deriváty, jako je swietenin, andirobin, swietenolid a četné jiné. Dále jsou přítomny silice, polyfenoly (katechin, epikatechin), steroidy (β-sitosterol, stigmasterol aj.) a kumariny (skopoletin).

Taxonomie.

Rod "Swietenia" je v rámci čeledi "Meliaceae" řazen do podčeledi "Cedreloideae" (syn. "Swietenioideae"). Nejblíže příbuznými rody jsou "Khaya" (5 druhů v tropické Africe a na Madagaskaru) a "Carapa" (24 druhů v tropické Africe a Americe).

Prehistorie.

Nálezy fosilních pozůstatků rodu "Swietenia" jsou jen sporadické. Na karibském ostrově Hispaniola byl v jantaru nalezen zachovalý samčí květ svietenie, pocházející z období středních třetihor. Druh byl pojmenován "Swietenia dominicensis". Květ jiného druhu, popsaného jako "Swietenia miocenica", byl nalezen v jantaru v mexickém státě Chiapas; pochází z období raného miocénu.

Význam.

Svietenie jsou těženy pro jedno z nejvíce ceněných tropických dřev, mahagon. Pravý neboli americký mahagon byl zprvu získáván z karibské svietenie mahagonové, po jejím vyčerpání se začal využívat druh svietenie velkolistá, která je v současnosti jediným komerčně významným druhem. Je pěstována na plantážích v tropech po celém světě.  Svietenie velkolistá je využívána v tradiční medicíně v tropické Asii i jinde ve světě k léčení široké palety neduhů. Téměř každá část rostliny má lékařské využití. Plody jsou složkou komerčních produktů ke zlepšení krevního oběhu a kondice pleti. Semena jsou v Malajsii tradičně používána k léčení vysokého krevního tlaku, cukrovky a k úlevě od bolesti. Byly u nich zjištěny i protirakovinné účinky. V Indonésii se používají také při léčbě malárie, v Bolívii je domorodci využívají při leishmaniózách. Extrakt z kůry slouží jako adstringens při léčení zranění. Rovněž kůra svietenie mahagonové má svíravé a antipyretické účinky. V Karibiku je používána jako náhrada chinovníkové kůry.  Svietenie mahagonová je používána k zalesňování a vysazuje se jako stínící dřevina na plantážích jiných stromů pěstovaných pro dřevo. Někdy se pěstuje i jako okrasný strom. Extrakt z kůry svietenie velkolisté je občas používán k barvení na červeno a k vydělávání kůží.

Svietenie ("Swietenia") je rod rostlin z čeledi zederachovité. Zahrnuje 3 druhy stálezelených až opadavých stromů se zpeřenými listy a nepříliš nápadnými květy v úžlabních květenstvích. Plodem je tobolka obsahující křídlatá semena. Svietenie jsou rozšířeny v tropické Americe od Mexika po Bolívii a na Karibských ostrovech.


Mládí.

Její otec, profesor Henrik Gustaf Söderbaum (1862–1933), byl stálým tajemníkem Královské švédské akademie věd.  Poté, co její rodiče krátce po sobě zemřeli, se přestěhovala do Berlína a začala navštěvovat divadelní školu.

Kariéra.

Nacistická éra.

Soderbaumová započala svou kariéru ve filmech režiséra Veita Harlana, za kterého se roku 1939 provdala. Společně vytvořili 10 filmů, když se těšili podpoře mocného ministra propagandy Josepha Goebbelse.  Podle Antje Ascheid je Soderbaumová často označována jako „nejvýznačnější představitelka nacistických ideálů, dokonalá nacistická hvězda“. Jako krásná švédská blondýna měla Soderbaumová vzhled panenky, který utvářel model árijské ženy. Ve skutečnosti již předtím hrála roli nevinné árijské ženy v několika filmech a byla velmi známá německému publiku. Její mládí a krása z ní udělaly symbol zdraví a čistoty a to z ní učinilo předlohu pro ideál nacistické ženské krásy.  V mnoha jejích filmech byla ohrožována hrozbou rasového znečištění. Nejznámější role tohoto typu byly Dorothea Sturm, prokletá hrdinka v antisemitském historickém melodramatu "Žid Süß (Jud Süß, 1940)", která spáchala sebevraždu utopením poté, co byla přinucena mít sex s padouchem, a Anna ve "Zlatém městě (Die goldene Stadt, 1942)", sudetská Němka, jejíž touha po životě ve městě (v rozporu s prací na venkově) a její uspokojení Čechy vyústily v sebevraždu utopením. Tyto její filmové osudy spjaté s vodou, stejně tak jako podobný konec její postavy v jejím filmovém debutu v Harlanově filmu "Jugend (1938)", ji vynesly titul Reichswasserleiche (Utopené tělo Říše).  Z dalších rolí: Elske ve "Východu slunce (Die Reise nach Tilsit, 1939)", německá manželka, kterou podvádí její manžel s Polkou, ale nakonec se zahanbeně vrátí k ní; Elisabeth ve filmu "Dům u jezera (Immensee, 1943)", která se provdá za bohatého statkáře, aby zapomněla na svou nenaplněnou lásku a nakonec se rozhodne mu zůstat věrná, ačkoliv je již vdovou a její láska se vrátí; Aels ve filmu "Její oběť (Opfergang, 1944)", žena, která zemře po své milostné aféře; Luise Treskow v historickém dramatu "Velký král (Große König, 1942)", mlynářská dcera, která podporuje Fridricha II. Velikého; Maria v dalším historickém válečném dramatu "Kolberg (1945)", venkovská dívka, která podporuje odboj proti Napoleonovi a je jediným přeživším z její rodiny.

Poválečná éra.

V prvních letech po válce často Kristina Soderbaumová čelila vypískávání ze scény a trpěla, když po ni publikum házelo shnilou zeleninu. V následujících letech často vyjadřovala lítost nad svými rolemi v antisemitských filmech.  Po té, co jejímu manželovi bylo opět povoleno režírovat filmy, Soderbaumová opět ztvárnila hlavní role v mnoha jeho filmech. Mezi tyto filmy patří "Die Blaue Stunde ("Modrá hodina", 1952)", "Die Gefangene des Maharadscha ("Maharádžův zajatec", 1953)", "Verrat an Deutschland ("Zrada na Německu", 1954)" a "Ich werde dich auf Händen tragen ("Budu tě nosit na rukou", 1958)". Jejich posledním společným projektem byla v roce 1963 produkce divadelního představení od Augusta Strindberga "Hra snů" v Aachenu.  Po manželově smrti v roce 1964 se Soderbaumová stala známou módní fotografkou. V roce 1974 přijala roli v životopisném filmu Hanse-Jürgena Syberberga "Karl May". V roce 1983 vydala své paměti pod názvem "Nichts bleibt immer so ("Nic není stejné věčně")". V jejích pozdějších letech se stala podivínskou, ale i tak přijala role ve třech filmech a televizním seriálu "Doktor z hor (The Bergdoktor)". Její poslední role byla v thrilleru s Hughem Grantem "Vlak do pekla (Night Train to Venice, 1994)". Zemřela v roce 2001 v pečovatelském domě v severním Německu.

Beata Margareta Kristina Söderbaum (5. září 1912 Stockholm, Švédsko – 12. února 2001 Hitzacker, Dolní Sasko, Německo) byla německá filmová herečka narozená ve Švédsku, producentka a fotografka. Proslavila se především v rolích v nacistických filmech.


Lidové názvy.

Pro jitrocel kopinatý existuje řada lidových názvů jako "babka", "celníček", "hojílek", "hítrocíl", "myší ocas", "myší ouško", "ranocel" či "volský jazyk", "beraní jazyk", "psí jazyk", "olověný jazyk", "čelník" a "svalník".

Popis.

Jitrocel kopinatý je přibližně 7–30 cm, řidčeji až 60 cm vysoká vytrvalá bylina s krátkým a zpravidla větveným oddenkem Listy jsou uspořádány většinou do několika přízemních růžic, jsou vystoupavé až vzpřímené, asi 10–25, zřídka až 40 cm dlouhé a asi 0,5–3 (zřídka až 4,5) cm široké, jednoduché, na bázi se znenáhla zužují v řapík. Čepel je na vrcholu špičatá, celokrajná a nebo oddáleně zubatá. Listem prochází 3–5 (řidčeji až 7) souběžně uspořádaných žil. Žíly jsou více viditelné ze spodní strany listu. Z růžice vyrůstají i podélně pětihranné stvoly, které jsou většinou přímé až obloukovitě prohnuté. Stvoly jsou typicky delší než listy. Zakončené jsou kulovitými až válcovitými klasy o délce 1–3 (řidčeji až 5) cm. Za plodu se klas prodlužuje, někdy až na 12 cm. Klasy obsahují tmavé drobné květy s bělavými až hnědými (vzácně až černými) suchomázdřitými listeny. Literatura uvádí, že jitrocel kopinatý kvete v Česku od května do září či října. Jitrocel kvete až do příchodů mrazů a začíná kvést, když začnou delší dny. Rostliny mohou kvést již první rok, ale z výzkumů vyplývá, že jitrocel začíná kvést až po dosažení určité velikosti listové růžice.  Čtyřčetné květy jsou oboupohlavné a jsou srostloplátečné. Kališní cípy jsou 3–3,5 mm dlouhé, přední vysoko srostlé, zadní volné. Z drobné čtyřcípé koruny, která je dole srostlá v korunní trubku a je světle hnědavé barvy, vyčnívají čtyři nápadné tyčinky, které mají dlouhé bělavé nitky a bělavé až žluté prašníky. Jitrocel je opylován větrem, ale k rostlině zalétává i hmyz kvůli pylu. Po odkvětu vznikají plody v podobě vejčitých tobolek, které obsahují dvě velká leskle hnědá semena. Ta jsou většinou asi 2,5 mm dlouhá a 1,3 mm široká. Průměrná rostlina vyprodukuje okolo 2500 semínek, ale na velké rostlině může dozrát až 10 000 semínek za rok. Pokud ale jitrocel roste v oblasti chudé na živiny, semínek vznikne jen mezi 35 až přibližně 260. Některá semínka se uvolňují hned po uzrání, jiná zůstávají v klasu až do doby, než odumře a dopadne na povrch. Počet chromozómů je 2n=12.  Semena mohou začít klíčit již na podzim, což vede ke vzniku rané generace na jaře příštího roku. Obvykle ale klíčení probíhá mezi lednem až dubnem v tmavém prostředí půdy, asi 5 mm pod povrchem. Semena jsou schopna přežít 10–12 let, když jsou uskladněna v suchu, ale v půdě mohou přežít 50–60 let. Rostlinu zásobuje živinami rozsáhlý svazčitý kořenový systém.  V některých případech se může jitrocel kopinatý dožít až 12 let, během kterých se může rozmnožovat jak semeny (generativní rozmnožování), tak i vegetativně, kdy nová rostlina vyroste z fragmentů kořenů či oddenku.

Zastoupené látky.

Jitrocel kopinatý obsahuje převážně v listech slizové látky, kyselinu křemičitou, kyselinu citronovou a až 2 % glykosidu aukubinu, dále pak enzymy invertin a emulsin. Vyjma toho jsou v listech taktéž obsaženy třísloviny, vitamín C, hořčiny, draselné soli, zinek, kumariny a fenylethanoidy.  Právě přítomnost slizových látek způsobuje, že jitrocel kopinatý působí pozitivně proti kašli, jelikož tyto látky mají ochranné a sekretolytické účinky a současně zklidňují podrážděný krk.

Rozšíření.

Jitrocel kopinatý se vyskytuje především v oblastech, kde se nachází mírně vlhká, hlinito-písčitá až středně těžká půda s neutrální až zásaditou reakcí. Hojně roste na místech osídlených travními společenstvy jako jsou louky, meze, pastviny, výslunné stráně, v trávnících, úhorech, podél komunikací, v parcích a příležitostně i jako plevel na polích. Protože snáší i suchá místa a fyzické poškození (sešlap), jedná se o poměrně odolnou rostlinu. Rostlinám jitrocele kopinatého ale nesvědčí podmáčená stanoviště. Ve střední Evropě ho najdeme nejčastěji ve společenstvech pastvin sv. "Cynosurion", mezofilních luk sv. "Arrhenatherion" či některých typech suchých trávníků sv. "Bromion erecti" či ruderálních společenstev, např. sv. "Polygonetum arenastri", "Saginion procumbentis", "Malvion neglectae", "Dauco carotae-Melilotion" atd.  Jitrocel má široké rozšíření. Původně se jednalo o druh rostoucí na území Eurasie, jeho přirozený areál zahrnuje většinu Evropy včetně Islandu, v Asii sahá na východ až po Kazachstán a západní Himálaj, dále roste i v jižnější Asii od Středomoří a Malé Asie po Pákistán, přesahuje i do nejsevernější Afriky a na ostrovy jako Madeira, Kanárské ostrovy a Azory. Postupně se rozšířil různě po celém světě společně s kolonizátory z Evropy. Například rozšíření jitrocele v Severní Americe probíhalo tak, že kolonizátoři nevědomky přenášeli jeho semena na botách. Proto indiáni nazývali jitrocel „stopa bílého muže“. Dnes je rozšířen i v jiných oblastech světa, jako v Japonsku, v Austrálii, na Novém Zélandu či na Madagaskaru.  Dříve se jitrocel pouze sbíral jako planá rostlina rostoucí na polích či loukách, v současnosti jeho spotřeba pro farmaceutické účely narostla, takže je pěstován.

Využití.

Samotný jitrocel kopinatý je požírán ovcemi a dalšími hospodářskými a lesními zvířaty (které ale mají s jeho konzumací problémy, jelikož roste při zemi), a proto byl v některých částech světa zařazen do travní směsi pro pěstované trávníky jako zdravá potrava pro ovce a další. Jeho konzumace zvířaty zlepšuje jejich zdraví a vlastnosti mléka, jelikož obsahuje sodík, draslík, kobalt a měď. Semena jitrocelu se využívají jako krmení pro chovné druhy ptactva.

Léčitelství.

Pro své pozitivní účinky se jitrocel využívá převážně k výrobě čajových směsí, které mají působit protizánětlivě a na trávení. Současně se z jitrocele vaří odvary při problémech s dýchacími cestami. Je to díky jeho schopnosti odhlenit dutiny. Pro své léčebné účinky je znám již od Antiky, kdy byl využíván jako látka působící proti kašli, na opary, při kožních infekcích a jako protijed na vzteklinu. V lidovém léčitelství se využívá jako látka usnadňující potíže způsobené astmatem, záněty průdušek a další onemocnění dýchacích cest.  Mezi lidmi je rozšířena praxe, kdy se čerstvá šťáva z listů používá na menší rány, ekzémy, spáleniny a zanícené rány. V současnosti se tato praxe nedoporučuje, jelikož hrozí, že se do rány zanese druhotná infekce. Čaj je využíván kuřáky jako podpůrný prostředek při odvykací kúře.

Zpracování.

Pro získání účinné drogy je potřeba nasbírat listy mezi květnem až srpnem a poté usušit. Květní stvoly se před sušením musí odstranit. Samotné sušení listů jitrocele je složité, protože sebrané listy jsou náchylné k zčernání a znehodnocení účinné drogy, jelikož dojde k hydrolytickému rozkladu glykosidu aukubinu. Z toho důvodu se nedoporučuje sbírat listy polámané či zapařené. Pokud jsou listy správně usušené, měly by být lámavé a mít hnědozelenou až olivovou barvu. Pro správné sušení se doporučuje sušit ve vrstvách o maximální tloušťce 5 cm ve stínu, ale dá se předsušit i na slunci. Při sušení za umělé teploty se doporučuje sušit o teplotě do 40 °C (jiný zdroj uvádí 50 °C). Droga má mírně nahořklou svíravou chuť a je bez zápachu. Účinná látka je náchylná ke kontaminaci a zničení, a tak je potřeba vyvarovat se nevhodného skladování.  Další možností zpracování je výroba sirupu z čerstvých pokrájených listů a cukru.

Kuchyňské zpracování.

Pro kuchyňskou úpravu se zpracovávají pouze čerstvé listy. Mají slabě nahořklou, svíravou chuť. Přidávají se v menším množství do bylinkových polévek a omáček nebo se obalují ve sladkém či slaném těstíčku a vysmažují.

Včelařství.

Jitrocel kopinatý poskytuje včelám velké množství kvalitního pylu, který dělnice odnášejí do úlu ve světle žlutých rouskách.

Odkazy.

Externí odkazy.

Jitrocel kopinatý ("Plantago lanceolata") je trsnatá vytrvalá rostlina z čeledi jitrocelovitých ("Plantaginaceae"), charakteristická typickou růžicí přízemních listů, ze které vyrůstá několik stvolů. Rostlina je v dnešní době hojně rozšířena ve velké části světa i na území Česka, kde se vyskytuje na polích, u cest či na loukách. Jedná se o léčivou bylinu, působí proti kašli a má protizánětlivé a antibiotické účinky, které jsou způsobeny přítomností glykosidu jménem aukubin, čehož se využívá k léčbě vředových chorob žaludku, dvanáctníků i tlustého střeva.


Život.

John Rabe se narodil v Hamburku, ve své kariéře manažera pobýval v létech 1903–1906 v Africe. V roce 1908 odešel do Číny, kde pracoval pro společnost Siemens AG v Šen-jangu, Pekingu, Tchien-ťinu, Šanghaji a nakonec v Nankingu.  Mnoho Evropanů žilo v Nankingu z důvodů obchodu nebo misie. John Rabe byl jako člen nacistické strany zvolen kvůli spojenectví Japonska a Německa předsedou bezpečné zóny. Zóna zahrnovala nemocnici, ambasády, továrnu Siemens a Nankingskou univerzitu. Podle dohody se v bezpečné zóně nesměli ukrývat čínští vojáci a nesměly v ní být žádné zbraně. Členství v nacistické straně Rabe využíval například při vyjednávání s Japonci ohledně dodávek rýže do bezpečné zóny. Také napsal dopis Adolfu Hitlerovi, v němž popsal rozsah masakru a žádal o intervenci.  Po návratu do Německa byly Rabeovi zabaveny filmy týkající se událostí v Nankingu. Byl také zadržen a vyslýchán gestapem, avšak v důsledku intervence společnosti Siemens AG byl propuštěn. Gestapo mu zakázalo mluvit o událostech v Nankingu. Po válce byl pro své členství v NSDAP znovu zatčen a vyslýchán Spojenci (Sověty) a denacifikován až v roce 1946. Když se starosta Nankingu a lidé zachránění samotným Rabem dozvěděli, že má existenční problémy, uspořádali sbírku a poslali mu v přepočtu dva tisíce dolarů, za které jeho rodině starosta Nankingu koupil ve Švýcarsku potraviny. Od poloviny roku 1948 do komunistického převratu mu každý měsíc poslali balíčky s potravinami. Zemřel v chudobě v roce 1950.

Muzeum.

V Nankingu bylo na počest Johna Rabeho v roce 2006 otevřeno muzeum bezpečné zóny ("John Rabe and International Safety Zone Memorial Hall"), jedná se o opravenou rezidenci, ve které Rabe žil během svého pobytu v Nankingu. John Rabe je uctíván a považovaný mezi lidmi jako přítel čínského lidu za své zásluhy.

Ocenění.

V roce 1996 byl jeho náhrobní kámen přemístěn z Berlína do Nankingu. V roce 2009 byl o Johnu Rabeovi natočen film "John Rabe – Ctihodný občan Třetí Říše".

John Rabe (23. listopadu 1882, Hamburk – 5. ledna 1950, Berlín) byl německý manažer nankingské pobočky společnosti Siemens a člen NSDAP, který se proslavil jako předseda výboru Nankingské bezpečné zóny, v níž během událostí nazývaných Nankingský masakr našlo před řáděním Japonské císařské armády úkryt 200 000 čínských obyvatel Nankingu.


Popis.

Delší texty se ve starověku psaly na dlouhý pás (3 až 7 m), vzniklý slepením jednotlivých listů papyru nebo pergamenu. Psalo se na ně obvykle ve sloupcích napříč pásu tak, aby při převíjení pásu z jedné strany na druhou čtenář viděl vždy jeden nebo dva sloupce. Pro usnadnění převíjení bývaly později svitky opatřeny dřevěnými tyčkami a rukojeťmi. Svitky se ukládaly na police v knihovnách a přenášely se v koších (viz pozdně starověký obraz sv. Pavla s košem svitků na zemi). Výhodou svitku je jednoduchost, mezi nevýhody patří omezená délka (proto se antické spisy musely dělit na kratší „knihy“, tj. svitky) i to, že čtenář musel svitek držet oběma rukama. Také vyhledávání bylo na delším svitku obtížné.

Historie.

Ve starověku kniha znamenala vždy svitek a místo „otevřít knihu“ se říkalo „rozvinout knihu“. Svitky, někdy i ilustrované, jsou známy z celého Středomoří, z Mezopotámie, z Číny i z Japonska. Mezi nejslavnější svitky patří Kumránské svitky s biblickými i jinými hebrejskými texty z 3. stol. př. n. l. až 1. stol. n. l., objevené v polovině 20. století v blízkosti Mrtvého moře. V Číně byla roku 1907 objevena nejstarší přesně datovaná tištěná kniha, svitek „Diamantové sútry“ z roku 868; jednotlivé stránky se tiskly z dřevěných desek, ne z pohyblivých liter. Teprve od 2.-3. století n. l. začal na západě svitky vytlačovat kodex, vázaná kniha, v níž se dalo listovat. Vznikl z římských svazků dřevěných tabulek, které užívali zejména právníci. Hlavní výhodou kodexu byl mnohem větší rozsah (stovky listů), snazší hledání, možnost obsahu (indexu) a také to, že těžký kodex mohl ležet na pultu nebo na stole. Rozšíření kodexů snad souvisí s křesťanstvím a možná ovlivnilo i vývoj biblického kánonu: zatímco jednotlivé svitky se mohly užívat samostatně, do kodexu bylo třeba vybrat závazný soubor knih, navíc v pevně daném pořadí.  Přes zřejmé výhody kodexu se svitky běžně užívaly po celý středověk, někdy v takovém uspořádání, že sloupce či „stránky“ byly orientovány po délce svitku a svitek se odvíjel přes hranu pultu. V ortodoxní židovské bohoslužbě se svitek dodnes užívá pro předčítání Tóry.

Svitek je svinutý pás ohebného materiálu (například fotografického filmu). Ve speciálním významu je to kniha, kterou tvoří pás papíru nebo jiného psacího materiálu. Svitek byla nejběžnější forma knihy ve starověku a dodnes se používá v židovské bohoslužbě.