Životopis.

Narodil se v lotyšské Rize do ruské šlechtické rodiny. V roce 1915 byla jeho rodina, kvůli probíhající první světové válce, donucena přestěhovat se do Moskvy.  Zpočátku měl problémy dostat se na studia kvůli svému šlechtickému původu, několik členů jeho rodiny se také stalo obětí velkých sovětských represí ve 30. letech 20. století. On sám nakonec úspěšně vystudoval fyziku a matematiku na Moskevské státní univerzitě, toto studium ukončil 24. července 1931. Poté pracoval v Ústředním aerodynamickém institutu SSSR, kde se věnoval práci na studiu a popisu nežádoucích oscilací při letu u leteckých podvozků a předních částí trupů letounů a jimi vyvolaných autodestrukci, které tehdy byly příčinou celé řady tehdejších leteckých katastrof.  V roce 1937, ve svých 26 letech, se stal doktorem věd a profesorem Moskevské univerzity. V roce 1943 se stal členem-korespondentem Akademie věd SSSR a ředitelem jeho 1. výzkumného ústavu na Odboru leteckého průmyslu, v roce 1946 byl jmenován akademikem, Později vedl Ústav aplikované mechaniky (v roce 1966 se z něj stal Institut aplikované mechaniky, dnes pojmenovaný po něm) a Steklovův matematický ústav. V letech 1961–1975 působil ve funkci prezidenta Akademie věd Sovětského svazu. Byl členem celé řady zahraničních akademií věd (československé, polské, rumunské, mongolské, maďarské, německé, saské). Byl i čestným členem Americké akademie umění a věd a britské Královské akademie v Edinburghu.  Zabýval se zejména aerodynamikou a hydrodynamikou, stal se hlavním teoretikem sovětské kosmonautiky. Teoreticky se zabýval tryskovým pohonem a raketovými motory, nadzvukovou dynamikou proudění plynů, dále také tepelnou fyzikou a technikou proudění kapalin a plynů.  V matematice vytvořil základy teorie aproximací, zde zejména teorií stejnoměrné aproximace funkcí komplexní proměnné mnohočleny a racionálními funkcemi (teorie okrajových vlastností analytických funkcí). Věnoval se i teorii okrajových úloh eliptických rovnic, pracoval také na problémech numerické matematiky.  V roce 1954 společně se Sergejem Koroljovem a Michailem Tichonravovem zaslal dopis sovětské vládě, ve kterém navrhoval vývoj sovětské umělé družice Země, což nakonec vedlo k vypuštění první družice Sputnik 1. V roce 1955 se stal předsedou sovětského výboru pro kosmonautiku při Akademii věd SSSR.  Jeho poslední vědecké práce byly věnovány stavbě raketoplánu Buran.  Zemřel v 67 letech, sovětská vláda mu uspořádala státní pohřeb a byl pohřben u Kremelské zdi na Rudém náměstí v Moskvě.

Rodina.

Pocházel z ruské šlechtické rodiny. Jeho dědeček z matčiny strany Alexander Nikolajevič Skvorcov, byl generálem pěchoty, hrdina z kavkazské války, druhý dědeček Michail Fomič Keldyš (1839–1920) byl armádním lékařem, který to dotáhl až na hodnost generála. Jeho babička Natalia Keldyšová (rozená Brusilovová) byla sestřenice proslulého ruského generála Alexeje Brusilova. Jeho otec Vsevolod Michailovič Keldyš (1878–1965) byl významný vojenský stavbař a armádní pedagog (generálmajor), který se stal jedním z autorů metod pro výpočet pevnosti železobetonu, byl i spoluautorem návrhu projektu Moskevského kanálu a Moskevského metra. Jeho starší sestra Ludmila Keldyšová (1904-1976) byla známá matematička a jeho první učitelka matematiky.  Jeho synovci Leonid Keldyš a Sergej Novikov se stali významnými sovětskými matematiky a fyziky.

Mstislav Vsevolodovič Keldyš (, Riga, Lotyšsko, Ruské impérium – 24. června 1978, Moskva, Sovětský svaz) byl význačný sovětský vědec, matematik, fyzik a pedagog, v letech 1961–1975 předseda Akademie věd SSSR, jeden z hlavních teoretiků sovětského kosmického programu, blízký spolupracovník Sergeje Koroljova, profesor Moskevské univerzity, člen ústředního výboru Komunistické strany Sovětského svazu, od roku 1962 také poslanec Nejvyššího sovětu SSSR.


Biografie.

Pracovat začal již ve svých deseti letech, kdy se stal jako syn lodivoda plavčíkem na vratkém parníku s plachtou uprostřed, proplouvajícím mezi Le Havre a Honfleuremem v ústí Seiny. V roce 1835 se rodina přestěhovala do Le Havre, kde si Boudinův otec otevřel obchod s psacími potřebami a obrazovými rámy a kde také mladý Boudin začal pracovat jako pomocník. O něco později si otevřel i svůj vlastní krámek. Eugène Boudin se seznámil s několika zdejšími malíři a začal jejich obrazy vystavovat ve svém obchodě. Malíři Constant Troyon, Jean-Francois Millet, Thomas Couture a Eugène Isabey nabádali Boudina, aby se začal sám věnovat malování. Na jejich popud, ve svých dvaadvaceti letech, zavřel svůj obchod a začal se věnovat hlavně malířství. V roce 1850 získal od města stipendium a mohl začít studovat v Paříži. Podnikal studijní cesty po Vlámsku, Benátkách a při zpáteční cestě po Bretani, ale stále zůstal věrný své vlasti Normandii.  V roce 1857 se Boudin setkal s Claudem Monetem, který strávil několik měsíců práce s Boudinem v jeho ateliéru. Tito dva umělci zůstali celoživotními přáteli a Monet nakonec vzdal hold Boudinovu celoživotnímu dílu. Byl hluboce ovlivněný holandským uměním 17. století a po setkání s holandským malířem Johanem Bartholdym Jongkindem, který byl už v té době známý ve francouzských uměleckých kruzích, začal na jeho popud malovat v přírodě (en plein air). V roce 1859 se setkal s dalším umělcem, tentokrát s Gustavem Courbetem, který ho seznamuje s Charlesem Baudelairem. Na veřejnosti debutoval téhož roku v Pařížském salónu.  V dubnu roku 1874 se podílel na uspořádání první výstavy impresionistů v Nadarově fotografickém ateliéru v Paříži, kde také vystavoval, ale sám sebe nepovažoval za nějakého radikála, nebo novátora.  Boudinova rostoucí reputace mu dovolila podnikat cesty po světě. V roce 1870 navštívil Belgii, Holandsko a jižní Francii a v letech 1892 a 1895 znovu navštívil pracovně Benátky. Pokračoval ve vystavování svých děl v Pařížských salónech a jeho popularita stále stoupala, což mu napomohlo k získání několika ocenění včetně ocenění za třetí místo na Pařížském salónu v roce 1881 a zlaté medaile v roce 1889 na Světové výstavě (Exposition Universelle). V roce 1892 se Boudin stává rytířem čestné legie (Legion d'honneur), tak trochu pozdního uznání jeho talentu a vlivu na umění jeho současníků.  Ke konci svého života se už s podlomeným zdravím uchýlil na jih Francie, kde ale po krátké době zjistil, že mu změna neprospěla, a tak se vrátil znovu do svého milovaného Deauville, kde zanedlouho zemřel. Je pochován na pařížském hřbitově 'Cimetière Saint-Vincent'.  Díla z jeho pozůstalosti jsou z větší části vystavené v muzeu Eugène Boudina v Honfleuru a v Musée Malraux v Le Havre.

Cena Eugène Boudina.

Na počest Eugène Boudina byla založena tzv. Cena Eugène Boudina, kterou uděluje Société Nationale des Beaux-Arts. Mezi nositelé této ceny byl nominován např. v roce 1989 Maurice Boitel.

Eugène-Louis Boudin [buden] (12. července 1824, Honfleur – 8. srpna 1898, Deauville) byl francouzský malíř, představitel impresionizmu a jeden z prvních krajinářů malujících přímo v přírodě.


Atletická kariéra.

Na mezinárodní scéně se objevil poprvé ve svých 22 letech, když na hrách Commonwealthu v australském Perthu v roce 1962 doběhl pátý v rozběhu na 1 míli (4:07,0) a byl jedenáctý v běhu na tři míle (13:50,0).  Na olympiádě v Tokiu v roce 1964 vstoupil mezi světovou špičku: v rozběhu na 5000 metrů vytvořil nový africký rekord (13:49,6) a ve finále skončil na výtečném pátém místě v čase 13:50,4. Na tokijských hrách potom startoval ještě v běhu na 1500 metrů: vyhrál třetí rozběh (3:45,8) a potom jen velmi těsně vypadl v semifinále - byl pátý ve stejném čase jako postupující Francouz Jean Wadoux a pozdější bronzový medailista, Novozélanďan John Davies. Keinův čas, 3:41,9, byl ovšem opět novým africkým rekordem.  Následující rok 1965 přinesl Keinovi první medaile: na premiérových Afrických hrách v konžském Brazzaville, pořádaných ve dnech 18.-25.7.1965, zvítězil časem 3:41,1 v závodě na 1500 metrů a časem 13:44,4 vybojoval zlatou medaili i v běhu na 5000 metrů. Byl prvním Afričanem, který v běhu na 5000m překonal hranici 13 minut a 30 sekund: 30. června 1965 zaběhl v Helsinkách nový africký rekord 13:28,2, který za dva dny (2. července 1965) ve finském Turku zlepšil až na 13:26,2 - čímž zaostal jen 4 desetiny sekundy za světovým rekordem, který tehdy držel Australan Ron Clarke. 27. srpna 1965 vytvořil Keino světový rekord v běhu na 3000 metrů výkonem 7:39,6 (dosáhl času 7:39,5, ten však byl v souladu s tehdy platnými pravidly pro dlouhé běhy zaokrouhlen na nejbližší sudou desetinu sekundy), který byl překonán až v roce 1973. Na samém konci poolympijské sezóny, 30. listopadu 1965, vytvořil v novozélandském Aucklandu i nový světový rekord v běhu na 5000 metrů časem 13:24,2. Tento rekord sice už v roce 1966 pro sebe získal znovu Ron Clarke, ale Kipchoge Keino dokázal Australana porazit v nejvýznamnějším závodě roku, v běhu na 3 míle, na dalších hrách Commonwealthu, pořádaných v srpnu roku 1966 v jamajském hlavním městě Kingstonu (12:57,4). Keino v Kingstonu zvítězil rovněž v běhu na 1 míli (3:55,3).  Světový rekord na 5000 metrů Keino už nikdy nezískal zpět, ale každý rok překonával africký rekord v běhu na 1500 metrů: z hodnoty 3:41,9 na konci roku 1964 ho v roce 1965 vylepšil na 3:37,6, v roce 1966 na 3:36,8 a v roce 1967 na 3:36,7. Každoročně také vylepšoval africký rekord na 1 míli: v roce 1965 zaběhl 3:54,2, v roce 1966 se zlepšil v Londýně na 3:53,4 a v roce 1967 na mistrovství východní a střední Afriky (East and Central African Championships) ve vysokohorských podmínkách keňského Kisumu až na 3:53,1. Výkony z Londýna i Kisumu byly zároveň novými rekordy Commonwealthu.  Nejpozoruhodnějím Keinovým závodem v roce 1967 bylo bezpochyby atletické utkání USA-Commonwealth pořádané 8.7.1967 v Los Angeles. V běhu na 1500 metrů tehdy zvítězil dvacetiletý Američan Jim Ryun v novém světovém rekordu 3:33.1. Kipchoge Keino doběhl na druhém místě v čase 3:37.2. Hlavní střetnutí obou běžců však mělo teprve přijít.  Narůstající formu před olympijskými hrami 1968 v Mexiku předvedl Keino na dva dny trvajícím Memoriálu bratří Znamenských v Leningradě: první den memoriálu vyhrál běh na 5000 metrů (13:36,2) a hned na druhý den, 21. července 1968, vytvořil nový africký rekord v běhu na 10 000 metrů - 28:06,4. Keino se tímto časem zařadil na třetí místo v historických tabulkách této disciplíny a pod vlivem nadšení z nového rekordu se pro svou druhou olympiádu přihlásil k dosti neobvyklé kombinaci tří disciplín: 1500 metrů, 5000 metrů a 10 000 metrů. Během olympiády v Mexiku v říjnu 1968 sice nejdříve nedokončil běh na 10 000 metrů (ještě kilometr před cílem byl ve vedoucí skupince běžců, ale pak vybočil z dráhy a zhroutil se na travnatou plochu olympijského stadionu - po skončení závodu se ukázalo, že běžel s akutním zánětem žlučníku), ale potom získal stříbrnou medaili v běhu na 5000 metrů - a ve svém třetím mexickém startu i zlatou medaili na 1500 metrů: s nevídaným náskokem porazil tehdejšího světového rekordmana (3:33,1) Američana Jima Ryuna a čas 3:34,9 byl novým olympijským rekordem, africkým rekordem, rekordem Commonwealthu, nejrychlejším časem roku 1968 a druhým nejlepším výkonem na 1500 metrů v historii. Jako olympijský rekord vydržel Keinův čas až do olympijských her 1984 v Los Angeles, kdy ho překonal britský mílař Sebastian Coe.  Na svých třetích hrách Commonwealthu, pořádaných v roce 1970 ve skotském Edinburghu, vybojoval zlatou medaili na 1500 metrů (3:36,6), na 5000 metrů doběhl jako třetí (13:27,6).  Na olympiádě v Mnichově v roce 1972 zvítězil v běhu na 3000 metrů překážek. V běhu na 1500 metrů neobhájil zlato z Mexika, doběhl druhý za Finem Vasalou.  Sportovní kariéru ukončil v roce 1973, když na dalších hrách afrického kontinentu (pořádaných v nigerijském Lagosu osm let po hrách v Brazzaville) získal časem 3:39,63 stříbrnou medaili v běhu na 1500 metrů.  Epilogem pak bylo ještě krátké Keinovo působení v tehdejší americké profesionální atletické skupině ITA. Nebylo dlouhé, zahrnovalo v podstatě jen halovou sezónu 1973, která nicméně v případě ITA trvala až do června tohoto roku. Nejlepším Keinovým výkonem z tohoto angažmá byl závod na 1 míli pořádaný 7. dubna 1973 v Oklahoma City (čas 4:00,6 odpovídal desátému místu světových halových tabulek 1973, pokud bychom do ní zařadili společně výkony amatérů i profesionálů). Zajímavé je, že v rámci této profesionální atletické skupiny došlo k přímému souboji Kipchoge Keina s Jimem Ryunem - uskutečnil se v závodě na 1 míli, 1. června 1973 v americkém Louisville. Jim Ryun (4:01,9) v něm tentokrát Kipchoge Keina (4:03,0) dosti výrazně porazil.

Kipchoge Keino v Síni slávy IAAF.

Kipchoge Keino a etiopský maratonský běžec Abebe Bikila byli prvními Afričany, kteří byli (v roce 2012) přijati do Síně slávy Mezinárodní asociace atletických federací (IAAF), kterou tato sportovní organizace (vzniklá v roce 1912) založila v roce 100. výročí svého vzniku. V roce 2004 byl zařazen do Síně slávy Asociace atletických statistiků (ATFS), jako třetí africký atlet od založení Síně v roce 2001 (před ním Abebe Bikila a Haile Gebrselassie).

Kipchoge Keino v atletických tabulkách své doby.

světové tabulky v běhu na 1500 m mužů v roce 1968.

3:34,9 KIpchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Mexico City 20.10.1968  3:36,5 Bodo Tümmler (SRN/Západní Berlín), 1943, 1, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,1 André De Hertoghe (Belgie), 1941, 2, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,5 Walter Adams (SRN), 1945, 3, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,8 James Ryun (USA), 1947, 2, Mexico City 20.10.1968  3:37,9 Jean Wadoux (Francie), 1942, 1, Paříž 4.7.1968  3:38,5 Arne Kvalheim (Norsko), 1945, 1, Oslo 28.8.1968  3:38,7 Anders Gärderud (Švédsko), 1946, 2, Göteborg 26.8.1968  3:38,8 Arnd Kruger (SRN), 1944, 4, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:39,0 Francesco Arese (Itálie), 1944, 1, Schio 13.7.1968

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 1500 m mužů k 31.12.1968.

3:33,1 James Ryun (USA), 1947, 1, Los Angeles 8.7.1967  3:34,9 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Mexico City 20.10.1968  3:35,6 Herbert Elliott (Austrálie), 1938, 1, Řím 6.9.1960  3:36,3 Michel Jazy (Francie), 1936, 1, Rennes 15.6.1966  3:36,5 Bodo Tümmler (SRN/Západní Berlín), 1943, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,1 André De Hertoghe (Belgie), 1941, 2, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,5 Walter Adams (SRN), 1945, 3, Kolín nad Rýnem 10.7.1968  3:37,6+ Peter Snell (Nový Zéland), 1938, 1, Auckland 17.11.1964 (mezičas v běhu na 1 míli)  3:37,6 Josef Odložil (Československo), 1938, 1, Praha 13.8.1966  3:37,7 Jean Wadoux (Francie), 1942, 2, Praha 13.8.1966

světové tabulky v běhu na 3000 m překážek v roce 1972.

8:20,8 Anders Gärderud (Švédsko), 1946, 1, Helsinky 14.9.1972  8:21,0 Tapio Kantanen (Finsko), 1949, 2, Helsinky 14.9.1972  8:22,2 Bronislaw Malinowski (Polsko), 1951, 1, Varšava 10.8.1972  8:23,6 Kipchioge Keino (Keňa), 1940, 1, Mnichov 4.9.1972  8:23,6 Kazimierz Maranda (Polsko), 1947, 1, Varšava, 27.6.1972  8:23,8 Amos Biwott (Keňa), 1948, 1 v rozběhu, Mnichov 1.9.1972  8:23,8 Dušan Moravčík (Československo), 1948, 1, Praha 17.9.1972  8:24,6 Benjamin Jipcho (Keňa), 1943, 2, Mnichov 4.9.1972  8:25,4 Michail Želev (Bulharsko), 1943, 1, Oslo 3.7.1972  8:25,4 Pekka Päivärinta (Finsko), 1949, 2, Helsinky 26.7.1972

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 3000 m překážek k 31.12.1972.

8:20,8 Anders Gärderud (Švédsko), 1946, 1, Helsinky 14.9.1972  8:21,0 Tapio Kantanen (Finsko), 1949, 2, Helsinky 14.9.1972  8:22,0 Kerry O'Brien (Austrálie), 1946, 1, Berlín 4.7.1970  8:22,2 Vladimir Dudin (SSSR), 1941, 1, Kyjev 19.8.1969  8:22,2 Bronislaw Malinowski (Polsko), 1951, 1, Varšava 10.8.1972  8:23,4 Alexandr Morozov (SSSR), 1939, 2, Kyjev 19.8.1969  8:23,6 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Mnichov 4.9.1972  8:23,6 Kazimierz Maranda (Posko), 1, Waršava 27.6.1972  8:23.8 Amos Biwott (Keňa), 1948, 1 v rozběhu, Mnichov 1.9.1972  8:23,8 Dušan Moravčík (Československo), 1948, 1, Praha 17.9.1972

světové tabulky v běhu na 3000 m mužů v roce 1965.

7:39,5 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Hälsingborg 27.8.1965  7:46,0 Siegfried Herrmann (GDR), 1932, 1, Erfurt 5.8.1965  7:48,6 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 1, Heverlee 15.8.1965  7:49,0+ Michel Jazy (Francie), 1936, 1+, Meluin 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:22,5)  7:51,0+ Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 2+, Melun 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:24,8)  7:51,0 John Davies (Nový Zéland), 1938, 1, Karlovy Vary 11.7.1965  7:54,8 Thor Helland (Norsko), 1936, 2, Oslo 7.7.1965  7:55,0 Eugène Allonsius (Belgie), 1937, 3, Oslo 7.7.1965  7:55,2 Harald Norpoth (SRN), 1942, 1, Karlsruhe 5.7.1965  7:56,2 Viktor Kudinskij (SSSR) 43, 1, Kyjev 19.7.1965

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 3000 m mužů k 31.12.1965.

7:39,5 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Hälsingborg 27.8.1965  7:46,0 Siegfried Herrmann (GDR), 1932, 1, Erfurt 5.8.1965  7:48,6 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 1, Heverlee 15.8.1965  7:49,0+ Michel Jazy (Francie), 1936, 1+, Meluin 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:22,5)  7:51,0+ Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 2+, Melun 23.6.1965 (mezičas v běhu na 2 míle, 8:24,8)  7:51,0 John Davies (Nový Zéland), 1938, 1, Karlovy Vary 11.7.1965  7:52,8 Gordon Pirie (Velká Británie), 1931, 1, Malmö 4.9.1956  7:53,4 István Rózsavölgyi (Maďarsko), 1929, 1, Malmö 4.9.1956  7:54,2 Hans Grodotzki (GDR), 1936, 1, Postupim 30.7.1960  7:54,2 James Beatty (USA), 1934, 1, Amstrodam 15.8.1962

světové tabulky v běhu na 5000 m mužů v roce 1965.

13:24,2 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Auckland 30.11.1965  13:25,8 Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 1, Los Angeles 4.6.1965  13:27,6 Michel Jazy (Francie), 1936, 1, Helsinky 30.6.1965  13:30,0 Siegfried Herrmann (NDR), 1932, 1, Postupim 11.8.1965  13:33,0 Michael Wiggs (Velká Británie), 1938, 4, Helsinky 30.6.1965  13:34,8 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 3, Stockholm 6.7.1965  13:37,4 Thor Helland (Norsko), 1936, 5, Helsinky 30.6.1965  13:37,8 Bengt Najde (Švédsko), 1942, 6, Helsinky 30.6.1965  13:40,0 Lájos Mecsér (Maďarsko), 1942, 1, Londýn 14.8.1965  13:41,4 William Mills (USA), 1938, 1, Oslo 15.7.1965

dlouhodobé světové tabulky v běhu na 5000 m mužů k 31.12.1965.

13:24,2 Kipchoge Keino (Keňa), 1940, 1, Auckland 30.11.1965  13:25,8 Ronald Clarke (Austrálie), 1937, 1, Los Angeles 4.6.1965  13:27,6 Michel Jazy (Francie), 1936, 1, Helsinky 30.6.1965  13:30,0 Siegfried Herrmann (NDR), 1932, 1, Postupim 11.8.1965  13:33,0 Michael Wiggs (Velká Británie), 1938, 4, Helsinky 30.6.1965  13:34,8 Gaston Roelants (Belgie), 1937, 3, Stockholm 6.7.1965  13:35,0 Vladimir Kuc (SSSR), 1927, 1, Řím 11.10.1957  13:35,2 Murray Halberg (Nový Zéland), 1933, 1, Stockholm 25.7.1961  13:36,8 Gordon Pirie (Velká Británie), 1931, 1, Bergen 19.6.1956  13:37,4 Thor Helland (Norsko), 1936, 5, Helsinky 30.6.1965

Kipchoge Hezekieh "Kip" Keino (17. ledna 1940 Kipsamo) je bývalý keňský atlet, běžec na střední a dlouhé tratě, dvojnásobný olympijský vítěz.


Popis.

Dosahuje velikosti až 30 cm, u některých jedinců, zvláště samic z východních poddruhů, i více. Je velmi podobná želvě zelenavé, ale zbarvení karapaxu bývá tmavší, v kombinaci hnědé a okrové, bez žlutozelených tónů. Tato želva má na okraji karapaxu (vrchní část krunýře) nad ocasem jen jeden štítek, to jí odlišuje od želvy zelenavé, která tam má dva párové štítky. Na konci ocasu nejsou přítomny větší zahrocené šupiny. Na stehnech nohou má želva žlutohnědá ostruhy, proto se také přezdívá želva ostruhatá, což není správné, neboť tento název je vyhrazen africkému druhu želva ostruhatá "(Geochelone sulcata)". Na předních končetinách má pět prstů s tupými drápky, na zadních čtyři. Okrajové štítky karapaxu za hlavou často mívají tvar mašle. Pohlaví želvy nelze určit hned po vylíhnutí, ale zhruba kolem pěti let podle délky a tloušťky ocasu.

Způsob života a chov.

V přírodě se páří od září do října. Samice snáší 2 - 12 vajec od dubna do července. Žije v křovinách, na loukách a písečných dunách. Je býložravá, ale přijímá i masitou stravu a může se živit i trusem kopytníků nebo jiných savců. V zajetí se chová obdobně jako hojnější želva zelenavá "(Testudo hermanni)", je však poněkud teplomilnější a dorůstá větší velikosti, u samic až 30 cm. V létě je nejvhodnější chov ve venkovním výběhu, přes zimu je vhodné zimování, které však není nezbytné. V potravě by mělo převažovat zelené krmení (tráva, jetel, pampelišky, různé byliny, čínské zelí) doplněné ovoce - jen v době přirozené zralosti a ne ve velké míře i zeleninou, občas je vhodné přidat i zdroj bílkovin, např. housku máčenou v mléku vůbec nedáváme, larvy potemníka, žížaly, či rozšláplého šneka. Potrava v terarijním chovuby měla být doplněna vápníkem, důležitými pro správný vývoj krunýře. Důležité je dopřát želvě možnost slunění, případně dodávat UV záření uměle., Nejlepší pro želvu žlutohnědou je vybudovaný venkovní výběh, který se co nejvíce biotopem blíží přirozeným podmínkám. Je třeba nezapomenout na možnost se kdykoliv napít, byť želvy denně nepijí.

Poddruhy.

Rozlišuje se mnoho poddruhů:

Chov v zoo.

V rámci Unie českých a slovenských zoologických zahrad byl tento druh (bez určení poddruhu) na konci roku 2018 chován v těchto zoo:  Na Slovensku se jednalo o Zoo Bojnice a Zoo Bratislava.  Dále byla chována zvířata dvou určených poddruhů:  V Zooparku Zájezd byl chován na konci roku 2018 poddruh želva žlutohnědá jižní ("Testudo graeca terrestris").

Chov v Zoo Praha.

V Zoo Praha je chován poddruh želva tuniská ("Testudo graeca nabeulensis"), který patří k menším, ale bohatě zbarveným. Latinské pojmenování vychází z názvu tuniského města Nabeul. Počátek chovu je datován do roku 2006. Zoo odchovala již několik mláďat, rodí se zpravidla na přelomu roku. Např. v roce 2016 byla malá želva tuniská první narozeným mládětem daného roku. V průběhu roku 2018 byla odchována dvě mláďata, a na konci daného roku tak bylo chováno 26 jedinců. Mláďata tohoto podruhu patřila tradičně k posledním narozeným v roce 2019 a prvním narozeným v roce 2020.  Dospělí jedinci jsou k vidění v pavilonu Afrika zblízka v horní části zoo.

Želva žlutohnědá ("Testudo graeca"), též želva řecká, je býložravá želva vyskytující se od jižní Evropy (jižní Španělsko, Bulharsko, evropské Turecko, severovýchod Řecka) po Střední východ a v severní Africe (Maroko, Libye, Egypt). Její výskyt v České republice je důsledkem zavlečení a v současnosti probíhá mapování druhu.


Rozšíření a rozdělení.

Gravettien je znám z širokého geografického prostoru od Portugalska k Německu, od Belgie k Rusku. Můžeme jej rozdělit na dvě facie, které souvisí mimo jiné s jeho sídlení dynamikou. Starší - zvaná pavlovien (zhruba 30 - 25 tis. let BP) - je charakterizována osídlením centrálních oblastí (střední Podunají). Mladší willendorf-kostěnkien (přibližně 25 - 20 tis. let BP) zaujímá širší geografický prostor.

Klima.

Glaciální (würmské) období je v tomto období charakteristické častými klimatickými výkyvy, přičemž obecně jej můžeme označit za studené a suché (vrchol studeného klimatu - cca 24 až 18 tis. let BP). Letní období bylo krátké, ale relativně teplé, což způsobovalo tání permafrostu a následný půdotok.

Hmotná kultura.

Nejčastějším archeologickým pramenem (platí pro celý paleolit) je kamenná štípaná industrie. Pro gravettien je typická retušovaná čepelová industrie - mezi nástroji se hojně vyskytují rydla, škrabadla, hroty s otupeným bokem (zastoupení či podoba nástrojů může být regionálně specifická). Dalším pramenem je četná a značně vyspělá kostěná a parohová industrie. Je doloženo i mletí obilí.

Umění gravettienu.

Umění gravettienu je vysoce rozvinuté. Patří sem zejména ženské plastiky (tzv. venuše), které mohou být i silně stylizované. K nejznámějším plastikám patří Věstonická venuše (pavlovien), dále venuše z Moravan nad Váhom (Slovensko), venuše z Lespugue, hlavička z Brassempouy (Francie), venuše z Grimaldi (Itálie), Willendorfská venuše (Rakousko) či venuše z lokality Kostěnki (Rusko). Četné jsou i plastiky zvířat a skalní umění. Ke skalnímu umění patří například malby v podobě negativních otisků rukou z francouzské jeskyně Pech Merle či stovky rytin zvířat na lokalitě Foz Côa v Portugalsku).

Gravettien je archeologická kultura, která zaujímala střední část mladého paleolitu (přibližně 30 - 20 tis. let BP, těžiště zhruba 27 - 24 tis. let BP). Období je pojmenováno dle stejnojmenné lokality La Gravette (Dordogne, Francie).


Život.

Cristóbal Balenciaga se narodil ve Španělsku roku 1895. Pocházel z obyčejné rodiny. Jeho matka byla vynikající švadlena, která šila oblečení pro celé město, dokonce i pro vysoce postavené osoby španělské aristokracie, která trávila v nedalekém městečku prázdniny. Otec byl kapitánem na výletní lodi. Malý Cristóbal byl velmi nadaný, co se týče umění šít. Již ve svých šesti letech šil oděvy; první dílo bylo pro jeho kočku – ušil jí kabátek a obojek.  Podle přání rodiny se měl Cristóbal po otci stát námořníkem, ale rozhodl se kráčet ve šlépějích matky a šít oděvy. Jeho talentu si všimla zámožná markýza, která ho velmi podporovala. Roku 1918 Balenciaga otevřel svůj vlastní salón v San Sebastianu. Návrhář velmi inklinoval ke světu vysoké šlechty, tudíž bylo pochopitelné, že se jeho zákazníky stali nejvyšší možní aristokraté v čele se španělskou královnou. O rok později otevřel salóny v Barceloně a Madridu. Vzhledem k jeho klientele je nanejvýše pochopitelné, že jeho oděvy byly vyráběny z nejkvalitnějších látek a měly perfektní výšivky. Jeho modely byly zářivými klenoty ve světě "Haute couture". Bohužel doba Balenciagovi úplně nepřála. Přestěhoval se do Francie a zařídil si tam módní salón. Jeho vážným konkurentem se stal Christian Dior. Oba dva návrháři sídlili v Paříži. Své modely vzájemně respektovali, ovšem přáteli se nikdy nestali. Do té doby, než se objevil Balenciaga, byl Christian Dior špičkovým návrhářem. Ovšem později se začalo po Paříži šířit tvrzení, že žena od Diora může postoupit jedině k Balenciagovi, nikam výše. Balenciaga se stal v Paříži jasnou jedničkou. Jeho salón byl vyhlášený, byl perfektně zařízený a mohli do něj vstupovat jen velmi zámožní a společensky vysoko postavení lidé. Panovala tam až klášterní atmosféra; všude bylo ticho, aby lidé mohli vnímat dokonalost módy.  Balenciagovy modely byly až do 60. let 20. století velmi drahé - kabátek vyšel na 170 tisíc francouzských franků. Poté musel Balenciaga začít slevovat. Nastala totiž éra, kdy lidé už nechtěli kupovat oblečení, které by se dědilo z generace na generaci, ale oblečení funkční, které budou moci s měnícími se trendy obměňovat ("prêt-à-porter"). Balenciaga byl tímto vývojem velmi zaskočen novým vnímáním módy a odešel proto do ústraní. Po jeho smrti roku 1972 zůstala jeho značka bez jakékoliv nové tvorby.

Tvorba.

Sám Balenciago byl mistrem svého řemesla, byl vynikající v práci s jehlou, většinu svých modelů i sám stříhal, ovšem co se týče přenesení nápadu na papír, zde mírně pokulhával a většinou bylo potřeba najmout kreslíře, kteří mu s návhrhem pomohli.  Tvorba Balenciagy byla velmi ovlivněna jeho španělským původem. Mezi jeho typické poznávací znamení patřila černá krajka, a černá barva celkově. Oděvy byly precizně propracované, vše muselo být perfektní. Pro Balencigu pracovali jen ti nejlepší střihači, kresliči a ševci. Měl rád, když šaty držely tvar, bylo tedy více než časté, že sukně jeho šatů byly tvořeny z velkého množství spodniček, aby byly pařtčičně nadýchané, pro udržení správného tvaru dokonce používal i koňské žíně, které sloužily jako výztuž. Časo užívaným materiálem byl taft a hedvábí ten nejvyšší kvality.  Balenciaga měl velký smysl pro detail a věděl, jak jsou pro ženy důležité doplňky, proto byly jeho šaty často tvořeny s 3/4 rukávy, aby byly vidět náramky. Do světa módy přinesl mnoho inovátorských siluet a modelů. Jako příkladem můžeme uvést košilové šaty, kimonové kabátky, kokonovou sukni, empírové šaty se zvýšeným pasem.  Mezi jeho významnou klientelu patřila například Jacqueline Kennedyová Onassisová, Pauline de Rotschild nebo Marella Agnelli. Klientelu samozřejmě tvořila i veškerá aristokracie, v čele se španělskou královnou, pro kterou Balenciaga primárně šil.

Značka Balenciaga.

V roce 1986 odkoupila módní dům společnost Jacques Bogart S.A. Od roku 1997 řídí chod domu návrhář Nicolas Ghesquière. Jeho tvorba dokonale kombinuje prvky dědictví samotného Balenciagy s futuristickým retro stylem šedesátých let. Pod vedením Nicolase Ghesquiéra se značka Balenciaga dostává zpět na výsluní a přitahuje pozornost americké šéfredaktorky kultovního časopisu Vogue Anny Wintour.  Pod značkou Balenciaga se zrodily takové hvězdy jako Oscar de la Renta a Hubert de Givenchy.

Cristóbal Balenciaga (21. ledna 1895 Španělsko – 23. března 1972 Francie) je poslední představitel elitářské Haute couture, významný módní návrhář a umělec.


Původní Café racer.

První café racery byly motorky anglické výroby, povětšinou Norton, Triumph, BSA a Royal Enfield. Jejich majitelé se snažili sériově vyráběné kusy upravit do podoby, která se více blížila tehdejšímu vzhledu závodních motorek. Mladí příznivci tehdejších café racerů se scházeli povětšinou v kavárnách, nejvyhlášenější z nich je Ace Cafe na severozápadě Londýna, pamětníci tvrdí, že název café racer vznikl díky jedné z kratochvílí, kdy se závodilo v tom, kdo nejrychleji přejede z jedné kavárny do druhé. Z majitelů takto upravovaných motorek se pomalu v průběhu 60. let 20. století začala tvořit subkultura, které se říká Rockers nebo "Ton-Up Boys". "The Ton" je označení pro překročení rychlosti 100 mil za hodinu.

Evoluce café raceru.

První café racery byly britské motorky v rukou nadšenců, většinou mladých Britů, kteří vytvořili kult café raceru a subkulturu, která žije ještě dnes. V průběhu 70. let začala sláva britských motorek upadat a začaly se objevovat alternativy japonských výrobců. Oblíbenými nástupci britských motorek se staly tříválcové dvoutakty od Kawasaki, později Kawasaki Z1 představená 1972. Následovaly v roce 1969 představené Hondy CB v kubatuře od 350–750 cm3. Od roku 1977 si velká většina výrobců všimla zájmu o motocykly s robustním motorem, jednoduchým trubkovým rámem, ale především vzhledem odvíjejícím se z původních café racerů. V roce 1976 přišlo Moto Guzzi se svým modelem Le Mans, pojmenovaným po vytrvalostním 24hodinovém závodu v Le Mans. Harley-Davidson vyprodukoval nepříliš oblíbený model XLCR, který byl vybaven legendárním 45° V-twinem o obsahu 1000 ccm, původně používaném ve Sportstru. Facelift do stylu café racer se nesetkal s velkou oblibou, XLCR se vyráběl v letech 1977–1979, dnes je žádaným artiklem nadšenců a sběratelů. V průběhu sedmdesátých let se většina výrobců včetně BMW, Benelli, Bultaco a Derbi snažila alespoň o vzhledové modifikace, které standardní, většinou cestovní motocykly alespoň vzhledově přiblížily fenoménu café racer.  Devadesátá léta byla ve znamení supersportů. Předhánění hlavních japonských výrobců motocyklů dalo vzniknout řadě Ninja od Kawasaki a pokračování serie CB od Hondy. Valná většina motocyklů díky své složitosti nesloužila jako dobrý základ stavby, proto café racer poněkud upadá do zapomnění a určitě není hlavním proudem. Kolem roku 2000 velmi roste oblíbenost staveb ze značky Harley-Davidson, mnoho z nich se podobá původním café racerům, to dává pojetí úplně nový rozměr.  Dnes se scéna stavitelů posunula do garáží, které se přímo zabývají stavbami v tomto stylu a neodkazují se jen ke stylu café racer, v průběhu let na základě vlastností, které má motocykl splňovat vzniklo mnoho dalších stylů jako například tracker nebo scrambler. Jako základy se používají téměř všechny motorky, nicméně většina z nich sahá po starých karburátorových motorech. Tahouny dnešní scény jsou především BMW se všemi boxerovými modely, Honda s modely CB550, CB750, CX500 a Yamaha s modely TT a SR.

Café racer v České republice.

Českou republiku fenomén Café racer kvůli minulému režimu minul. Přestože se v té době v Československu upravovaly dostupné motorky, nelze tvrdit, že se jednalo o café racery. Po revoluci došlo k obrovskému rozmachu motocyklů, nejvíc staveb bylo zpočátku ze značky Harley-Davidson, dnešní scéna je založena na iniciativě jednotlivců, kterou zaštiťuje český Café racer club. Dále se stavbami ve stylu café racer zabývá několik menších garáží.  V roce 2017 založili dva velcí nadšenci do custom motorek (Radek Karko a Jakub Frey) obchod s barem pod názvem Klasick Wheels. Kromě samotného obchodu, začali pořádat několik pravidelných akcí, výstav a závodů pro podobné milovníky upravovaných motorek.  Web obchodu: https://www.klasickwheels.cz

České a Slovenské café racer garáže.

Spark Plug Motorcycles - česká dílna  Je garáž zabývající se úpravou a přestavbou motorek. Převážně Hond a BMW z osmdesátých let. Mezi jejich tvorbu patří například motorka BMW R100 pro bratry Matěje a Petra Formana, k jejich padesátinám.  Web Garáže

Café racer je charakteristický způsob stavby motocyklů. Tento fenomén se začal objevovat v průběhu 50. let 20. století v Anglii. Jednalo se o lehké, nepříliš výkonné motorky, které si jejich mladí majitelé upravovali pro dosažení co nejvyšší maximální rychlosti. K těmto úpravám patřila především redukce hmotnosti, ovládání a podvozek byly často modifikovány na úkor pohodlí při dlouhých cestách. Design prvních café racerů byl inspirován motorkami, které v šedesátých letech závodily v rámci mistrovství světa silničních motocyklů. Charakteristickými znaky café raceru jsou minimalismus, maximální redukce hmotnosti, nízká řídítka 'clubman' nebo 'clip on', nádrž s výřezy pro kolena a velmi často jednomístná sedačka se zadní částí, na kterou se v případě závodních motorek v minulosti umísťovalo číslo.


Stavba.

Všechny jednotky postavila loděnice v Leningradu. Postaveny byly celkem čtyři jednotky této třídy. "Admiral Ušakov" (ex "Kirov") byl dokončen v roce 1980. Ze služby ho v roce 1990 vyřadila havárie reaktoru, po které již nebyl opraven. Jednotky "Admiral Lazarev" (ex "Frunze") z roku 1984 a "Admiral Nachimov" (ex "Kalinin") z roku 1988 byly odstavené ze služby roku 1999, spekuluje se o jejich možné opravě a modernizaci. V 90. letech byl dokončen ještě křižník "Pjotr Velikij" (ex "Jurij Andropov").  Jednotky projektu 1144:

Konstrukce.

Vybavení každé jednotky se liší. Hlavňovou výzbroj tvoří dva 130mm kanóny AK-130 ve dvoudělové věži ("Kirov" nesl ráži 100 mm). Hlavní výzbrojí je 20 nadzvukových protilodních střel P-700 Granit (v kódu NATO SS-N-19 Shipwreck) umístěných ve vertikálních silech na přídi lodi. Protiletadlovou výzbroj tvoří 96 protiletadlových řízených střel dlouhého doletu S-300F Fort (SA-N-6 Grumble), umístěných ve 12 osminásobných vertikálních vypouštěcích silech. Ty doplňují dvě dvojitá odpalovací zařízení protiletadlových řízených střel Osa-MA (SA-N-4 Gecko) s kapacitou 40 střel. Blízkou obranu jednotek "Admiral Nachimov" a "Pjotr Velikij" zajišťuje šest hybridních kompletů 3K87 Kortik a osm starších systémů AK-630 s 30mm rotačním kanónem. Na palubě je také deset 533mm odpalovacích zařízení pro protiponorkové střely Vodopad-NK (SS-N-16), dva raketové vrhače hlubinných pum RBU-1000 Smerč-3 a dva raketové vrhače RBU-12000. Křižníky jsou vybaveny přistávací plošinou a hangárem pro provoz až tří vrtulníků Kamov Ka-25 či Kamov Ka-27.  Pohonný systém tvoří dva jaderné reaktory KN-3, dva kotle KVG-2 a dvě parní turbíny GTZA-653. Lodní šrouby jsou dva. Celkový výkon pohonného systému dosahuje 140 000 hp. Nejvyšší rychlost dosahuje 31 uzlů.

Operační nasazení.

Křižník "Pjotr Velikij" byl v listopadu 1996 převeden do Severního loďstva. V srpnu roku 2000 se účastnil námořního cvičení v Severním ledovém oceánu, při kterém došlo k havárii a následnému potopení ruské atomové ponorky "Kursk". V listopadu roku 2008 byl součástí flotily, která podnikla cestu do Karibiku, aby ve spolupráci s námořnictvem Venezuely uskutečnila námořní cvičení. Křižník přitom doprovázel torpédoborec "Admiral Čabaněnko" třídy "Udaloj", záchranná loď a tanker. Bylo to po 20 letech první cvičení, které Rusko provedlo v takové blízkosti USA. "Pjotr Velikij" se spolu s letadlovou lodí "Admiral Kuzněcov" a dalšími pěti plavidly přiblížily k Velké Británii při návratu do Severomorsku z mise ve Středozemním moři, na které byly od prosince do května 2014.

Projekt 1144 (jinak též třída Kirov) je třída sovětských raketových křižníků s jaderným pohonem z doby studené války. Jsou to největší raketové křižníky na světě. Proto jsou někdy označovány jako křižníky bitevní. Celkem byly postaveny čtyři jednotky této třídy. Poslední z nich byla dokončena ve vylepšené verzi Projekt 1144.2. Po rozpadu SSSR je převzalo ruské námořnictvo. Jeden křížník byl po něhodě vyřazen ze služby a dva byly převedeny do rezervy. Rusko plánuje sešrotování dvou nejstarších křižníků a modernizaci druhého páru.


Historie.

Emile Mors se vozem vlastní konstrukce poprvé účastnil silničního závodu Marseille-La Turbie v roce 1897. V roce 1886 se hlavním konstruktérem společnosti stal Henri Brasier. Firma jako jedna z prvních používala motory s uspořádáním válců do V.  Belgičan Camille Jenatzy začal svou kariéru závodníka také s vozy Mors, v závodech sezony Tour de France 1899 byl celkově sedmý.  V roce 1898 přešel do týmu Mors Alfred Velghe. Ve 1347 kilometrů dlouhém etapovém závodě Paříž–Toulouse–Paříž, pořádaném jako součást Grand Prix Francie 1900 zvítězil před konkurenty na vozech Panhard. Další důležitá vítězství pro značku přinesl Henri Fournier v závodech Grand Prix Paříž-Bordeaux a Paříž-Berlín v roce 1901 a Fernand Gabriel na trati Paříž-Madrid o dva roky později. Další jezdec továrního týmu, Jacques Salleron, dojel na třetím místě.  Mors 60 HP pro Grand Prix byl poháněn čtyřválcem do V o objemu 10 litrů a rozvodem SV, zapalování obstarávalo magneto. Vůz měl ocelový rám, čtyřstupňovou převodovku a řetězem poháněnou zadní nápravu. V roce 1902 dostaly vozy Mors tlumiče, což bylo vzhledem k tehdejší „kvalitě“ povrchu vozovek velkou výhodou.  Automobil Mors Z řízený Williamem K. Vanderbiltem se 5. srpna 1902 stal prvním vozem osazeným spalovacím motorem, který překonal silniční rychlostní rekord vytvořený elektromobily nebo parními vozy.  Charles Rolls, který byl ve Velké Británii prodejcem francouzských automobilů, se v roce 1903 stal nakrátko držitelem světového rychlostního rekordu, v dublinském Phoenix Parku jel rychlostí 93 mil za hodinu (150 km/h).  Po roce 1906 nastal postupný pokles úspěšnosti týmu Mors, zklamáním byl i neúspěch nového vozu s motorem o objemu 12,8 litru v sezóně 1908, kdy také společnost účast v závodech zastavila. O několik let později plánovaný návrat zmařil začátek první světové války.  V roce 1908 se také ředitelem a předsedou správní rady stal André Citroën. Důvodem mělo být zvýšení produkce, což se také podařilo, hned v následujícím roce stoupla produkce z 200 na 2000 vozů ročně. Od roku 1913 byly všechny automobily značky osazovány bezventilovými motory se šoupátkovým rozvodem systému Knight belgické firmy Minerva. V tomto roce André Citroën odešel a pracoval už jen pro svou firmu Citroën, která část firmy Mors vyrábějící automobily pohltila v roce 1919. O šest let později André Citroën veškeré aktivity Mors zastavil a závod vyráběl už jen vozy značky Citroën. Poslední automobily se značkou Mors se tak na trhu objevily ještě v roce 1926.

Mors v USA.

Společnost Central Automobile Company, výrobce automobilů v New Yorku používala pro své vozy značku Mors.  St. Louis Car Company vyráběla vozy American Mors.

Automobiles Mors byl v období let 1895 až 1925 francouzský výrobce osobních a závodních automobilů. Její vozy dosahovaly na přelomu 19. a 20. století velkých úspěchů. V této době byly automobilové závody téměř výlučně soubojem vozů Mors a Panhard. Společnost s názvem "La Société d'électricité et d'automobiles Mors" založili v roce 1895 v Paříži bratři Émile a Louis Morsovi.


Životopis.

Kilby se narodil v Jefferson City v Missouri. Většinu svého dětství strávil v Great Bendu v Kansasu, kde vystudoval tamní vysokou školu. Na jeho život zde upozorňují poutače u cest před vstupem do města.  Kilby obdržel titul bakaláře v oblasti přírodních věd na University of Illinois at Urbana-Champaign v roce 1947 spolu s titulem elektroinženýra. Magisterského titulu dosáhl na Univerzitě ve Wisconsinu v roce 1950, zatímco souběžně pracoval ve společnosti Centralab v Milwaukee.  V létě 1958 pracoval Kilby jako nově přijatý inženýr v TI, který dosud neměl právo na letní prázdniny. Léto strávil prací na problému návrhu obvodů, kterému se běžně říkalo „tyranie množství,“ a dospěl k závěru, že ekonomickým řešením může být použití polovodičů jako základu všech součástek obvodu, což dovolí vytvořit obvod na jediné polovodičové desce. Svůj objev prezentoval 12. září před vedením Texas Instruments: ukázal jim kus germania, na kterém byl vyleptán obvod oscilátoru, k němuž byl dráty připojen osciloskop. Zmáčkl tlačítko a osciloskop ukázal spojitou sinusoidu, což dokazovalo, že jeho integrovaný obvod pracuje, a že tedy problém vyřešil. Patent na „Jednodílný obvod vytvořený z germania“, první integrovaný obvod, byl podán 6. února 1959.  Mezi léty 1978–1985 působil jako profesor elektroinženýrství na Texas A&M University. V roce 2000 obdržel za své převratné objevy Nobelovu cenu za fyziku. Je po něm pojmenován klopný obvod JK a Kilbyho centrum, výzkumné centrum TI pro výrobu na bázi křemíku.  Kromě integrovaného obvodu je Kilby patentujícím vynálezcem přenosné kalkulačky (1966, byla založena na integrovaném obvodu umějícím sčítat, odčítat, násobit a dělit) a termální tiskárny užívané v datových terminálech. Celkem držel 60 patentů.  Kilby zemřel 20. června 2005 v texaském Dallasu po krátkém zápasu s ne-Hodgkinovým lymfomem.

Jack St. Clair Kilby (8. listopadu 1923 Jefferson City, USA – 20. června 2005 Dallas, USA) byl americký elektroinženýr, který v roce 2000 obdržel Nobelovu cenu za fyziku (společně s dalšími dvěma vědci). Během práce ve společnosti Texas Instruments (TI) v roce 1958 vynalezl integrovaný obvod. V téže době učinil tentýž objev Robert Noyce pracující ve společnosti Fairchild Semiconductor.


Porto Alegre.

První plně participativní rozpočtování se vyvinulo ve městě Porto Alegre v Brazílii roku 1989. Bylo součástí řady inovativních reformních programů nastartovaných roku 1989 jako prostředek k vyrovnání životních standardů obyvatel. Jedna třetina obyvatel města žila izolována ve slumech na okraji města bez přístupu k základní infrastruktuře a obslužnosti (vodovod, kanalizace, zdravotní zařízení a školy).  Participativní rozpočtování v Porto Alegre každý rok začíná sérií lokálních shromáždění, kde obyvatelé a volení zástupci sestavují žebříček rozpočtových priorit a hlasují o jejich implementaci. Porto Alegre utratí kolem 200 milionů dolarů ročně na výstavbu a služby. Tyto finance jsou spravovány participativním rozpočtováním, na rozdíl od fixních ročních položek, jako jsou splátky dluhů a důchody. Kolem padesáti tisíc obyvatel Porto Alegre se účastní rozpočtového procesu (z 1,5 milionu obyvatel), počet účastníků od roku 1989 stále roste. Účastníci jsou z odlišných ekonomických vrstev a politických pozadí.  Participativní rozpočtovací cyklus začíná v lednu a shromáždění po celém městě ulehčují maximální účast a interakci. Každý únor se objevují instrukce od městských specialistů týkající se technických a systémových aspektů městského rozpočtu. V březnu jsou svolána plenární shromáždění v každém z 16 okrsků města, stejně jako shromáždění, která se zabývají takovými oblastmi jako je doprava, zdravotnictví, školství, sport a hospodářský rozvoj. Tato velká setkání, která dosahují účasti přes 1000 lidí, zvolí delegáty zastupující konkrétní čtvrti. Starosta a zaměstnanci reagují na podněty občanů. V následujících měsících se delegáti v každém okrese schází jednou týdně nebo jednou za čtrnáct dní, aby přezkoumali technická kritéria projektu a potřeby okrsku. Lidé zastupující město se mohou účastnit v závislosti na oblasti jejich odbornosti. Na druhém místním plenárním zasedání regionální delegáti stanoví prioritu požadavků čtvrti a volí 42 členů Obecní rozpočtové rady, kteří zastupují všechny okresy a tematické oblasti. Hlavní funkcí Rady je sladění požadavků jednotlivých okresů s dostupnými zdroji a navrhování a schvalování celkového městského rozpočtu. Výsledný rozpočet je závazný, i když městská rada může navrhnout změny, ale nesmí je vyžadovat. Pouze starosta může vetovat rozpočet, nebo ho může vrátit zpět Radě (to se nikdy nestalo).

Výsledky.

Dokument Světové banky naznačuje, že participativní rozpočtování vedlo k přímým zlepšením vybavení v Porto Alegre. Například počet kanalizačních a vodovodních přípojek se zvýšil z 75 % domácností v roce 1988 na 98 % v roce 1997. Počet škol se od roku 1986 zvýšil čtyřikrát.  Vysoký počet účastníků po více než deseti letech podle dokumentu naznačuje, že participativní rozpočtování podporuje zvýšení zapojení občanů. Také rozpočet pro zdravotnictví a vzdělávání se zvýšil z 13 % (1985) na téměř 40 % (1996), podíl participativního rozpočtu v celkovém rozpočtu se zvýšil z 17 % (1992) na 21 % (1999).  Dokument usuzuje, že participativní rozpočtování může vést ke zlepšení podmínek pro chudé. Ačkoli nemůže překonat širší problémy jako je nezaměstnanost, vede k „výraznému zlepšení dostupnosti a kvality různých sociálních zařízení“.  Na základě výsledků z Porto Alegre více než 140 (asi 2,5 %) z 5571 obcí v Brazílii zavedlo participativní rozpočtování.

Participativní rozpočet v Evropě.

Participativní rozpočet je značně rozvinutý v Polsku (používá jej např. Varšava, Lodž, Dąbrowa Górnicza, Wałbrzych a dalších asi 100 měst), zkušenosti s ním má také Slovensko (Bratislava).

Realizace jinde na světě.

Od svého vzniku v Porto Alegre se participativní rozpočtování rozšířilo do stovky latinskoamerických měst a desítek měst v Evropě, Asii, Africe a Severní Americe. Odhaduje se, že více než 1500 obcí zahájilo participativní rozpočtování. V některých městech bylo participativní rozpočtování použito pro školy, univerzity a rozpočty pro sociální bydlení. Tyto mezinárodní přístupy se značně liší a jsou přizpůsobovány místnímu kontextu stejně jako v Porto Alegre.  Dominikánská republika zavedla participativní rozpočtování ve všech místních vládách a řada měst a obcí ve Francii, Itálii, Německu a Španělsku také zahájila proces participativního rozpočtování. V Kanadě bylo participativní rozpočtování zavedeno v oblastech veřejného bydlení, u skupin v různých čtvrtích a na veřejných školách ve městech Toronto, Guelph, Hamilton a West Vancouver. V Indii slouží jako typický příklad tohoto procesu vesnice s názvem Hiware Bazar. Obec kdysi trpící nedostatkem vody a vzdělávání a neuspokojením základních potřeb pro život je nyní soběstačná a s vysokými příjmy na obyvatele. Arvind Kejriwal, zakladatel strany Aam Aadmi, se snaží zavést koncept participativního rozpočtování v celé zemi. Podobné rozpočtové procesy byly použity v komunitách v Africe. Ve Francii region Poitou-Charentes zahájil participativní rozpočtování na svých středních školách. První proces participativního rozpočtování ve Spojených státech amerických byl zaznamenán v Chicagu v Illinois. Od roku 2011 začal tento proces používat New York a od roku 2012 Vallejo v Kalifornii.

Participativní rozpočet v Česku.

Mezi prvními v Česku bylo participativního rozpočtování použito v obcích Nelahozeves, Příbor, Pržno a Třanovice v letech 2012-2014. Participativní rozpočtování v Česku podporuje několik organizací, jako je například Agora Central Europe a Alternativa zdola. Od roku 2015 participativní rozpočtování realizuje několik českých obcí.

Kritika.

Dokument Světové banky na příkladu Brazílie a Porto Alegre ukazuje, že nedostatkem může být malé zastoupení extrémně chudých lidí v participativním rozpočtování. Účast velmi chudých a mladých lidí je brána jako výzva. Participativní rozpočtování také může mít potíže s překonáváním existujícího klientelismu. Dále bylo vypozorováno, že jednotlivé skupiny se méně účastní, jakmile byly splněny jejich požadavky, a že účastníky může také odradit pomalý pokrok v oblasti veřejných prací.

Participativní rozpočtování je proces demokratické diskuse a rozhodování a typ participativní demokracie, ve kterém se jednotlivci rozhodují, jak přidělit část obecního nebo veřejného rozpočtu. Participativní rozpočtování umožňuje občanům diskutovat o jednotlivých složkách veřejných výdajů a některé z nich upřednostňovat, a dává jim možnost rozhodovat o tom, jak jsou peníze vynakládány. Když je participativní rozpočtování bráno vážně a je založeno na vzájemné důvěře, mohou z něho mít prospěch jak místní samospráva, tak občané. V některých případech participativní rozpočtování dokonce zvýšilo ochotu lidí platit daně. Participativní rozpočtování obecně zahrnuje několik základních kroků : Komplexní případová studie z osmi obcí v Brazílii analyzující úspěchy a neúspěchy participativního rozpočtování se přiklání k tomu, že často vede ke spravedlivějším veřejným výdajům, větší transparentnosti veřejných financí a větší odpovědnosti, zvýšení účasti veřejnosti (zejména marginalizovaných nebo chudších obyvatel), a učení v oblasti demokratické a občanské.


Před nástupem na královský trůn.

Narodil se neznámo kdy (nejspíše v polovině padesátých let 13. století) jako mladší syn srbského krále Stefana Uroše I. a jeho ženy Heleny z Anjou. První území dostal do správy roku 1276 poté, co jeho starší bratr Dragutin povstal proti otci, králi Urošovi I., a sesadil ho. Sesazený král zanedlouho zemřel. O Urošovo území se Dragutin rozdělil s bratrem Milutinem, který dostal do správy Zetu, Travuňsko a Zachlumsko, a s matkou Helenou (Jelenou). Roku 1282, po porážce srbských vojsk a vojsk protibyzantské koalice (vojska sicilského krále Karla I., epirského despoty Nikefora a titulárního latinského císaře Filipa I.) v bitvě s byzantským císařem Michaelem VIII. Palaiologem, povstal Milutin proti Dragutinovi. Dragutin se tehdy těžce zranil pádem z koně a nejspíš proto se vzdal téhož roku vlády v Rašce (centrálním Srbsku) v Milutinův prospěch a Milutin se ujal pevně vlády jako Stefan Uroš II. Milutin. Dragutin si ponechal pouze nově vzniklé království Srem.

Vláda.

Rok 1282 byl však nešťastný pro srbského spojence, sicilského krále Karla z Anjou., který byl zbaven Sicílie v povstání známém jako „sicilské nešpory“ a uprchnul do Neapolska. Téhož roku (v prosinci) zemřel byzantský císař Michael VIII. Palaiologos. Jeho syn a nástupce, císař Andronikos II. Palaiologos, vyslal proti Milutinovi vojsko, které krále porazilo, a Milutin musel vrátit čerstvě získané město Skopje. Roku 1283 však Skopji a Vardar získal nazpět. Srbové také dobyli západní Makedonii. Aby Milutin roku 1285 zabránil expanzi Tatarů, poslal tamějšímu vládci Nogajovi jako rukojmí svého syna Stefana (pozdějšího krále). Roku 1291 dobyla vojska králů Milutina a Dragutina na Bulharech Braničevsko. Poté se Milutin obrátil na jih a dobyl na úkor císaře Andronika II. téměř celou Makedonii a město Dyrrhachion. Andronikos II., územně v Milutinův prospěch velmi oslabený, nabízel králi příbuzenský svazek a mír. Nejprve zamýšlel za několikrát rozvedeného Milutina provdat svou sestru Eudokii, vdovu po nedávno zemřelém (†1298) trapezuntském císaři Ioannovi II. Komnenovi. Eudokia však odmítla. Nakonec Andronikos za Milutina provdal svou pětiletou dcerku Simonis. Jako věno byla Srbsku ponechána města s hranicí v ose Štip, Prilep, Ochrid. Roku 1305 Milutin ztratil ve prospěch titulárního konstantinopolského (latinského) císaře Filipa z Tarentu přístavní město Dyrrhachion.

Potíže s dědictvím.

V Srbsku tehdy existovalo dvojvládí. Podle dohody uzavřené mezi Dragutinem a Milutinem měl oba státní útvary zdědit Dragutinův syn Vladislav. Ale Milutin za svého nástupce prosazoval od Tatarů uprchnuvšího syna Stefana. Stefan se ale rozhodl, podobně jako jeho předchůdci i dědicové (strýc Stefan Dragutin, otec Milutin, syn Stefan Dušan) ujmout násilím vlády a povstal proti Milutinovi. Princi se také nelíbila probyzantská politika, prezentovaná z návodu královny Simonis králem Milutinem. Osud povstání rozhodla srbská šlechta, když se postavila na stranu stárnoucího Milutina, který syna porazil, oslepil a poslal se ženou a potomky do Konstantinopole, a ujal se vlády v Travuňsku a v Zetě, které dřív spravoval princ Stefan. Roku 1314 zemřela stařičká královna - matka Helena a roku 1316 skonal i Dragutin. Milutin se zmocnil matčina území a hodlal dobýt i království Srem, kde dříve vládl Dragutin a které podle dohody mělo patřit Dragutinovu synovi (Stefanu) Vladislavovi. Milutin Srem sice dobyl, ale proti tomu se postavil uherský král Karel I. Robert, který v prvních letech své vlády (1308–1342) upevňoval svou moc. Karel utvořil spolu s Filipem z Tarentu a chorvatským bánem Mladenem Subićem protisrbskou koalici a dobyl Bělehradsko a Mačevsko. Braničevsko si Milutin udržel. Roku 1319 navíc na Filipovi z Tarentu dobyl Dyrrhachion. Krátce poté povolil Milutin návrat z Konstantinopole synu Stefanovi, který se stal opět následníkem. Král Stefan Uroš II. Milutin zemřel roku 1321 ve věku asi 65 let. Po celou dobu své vlády pomáhal klášterům. Tím získal přízvisko "Svatý král". Jeho nástupcem se stal starší syn, princ Stefan jako Stefan Uroš III. (1321–1331), který musel v prvních letech své vlády krotit revolty bratra Konstantina a osvobodivšího se bratrance Stefana Vladislava.

Štěpán Uroš II. Milutin (srbsky "Стефан Урош II Милутин", Stefan Uroš II. Milutin, většinou pouze Uroš II. Milutin nebo Milutin, datum narození neznámé, † 29. října 1321) byl mladší syn srbského krále Stefana Uroše I. a jeho choti Heleny, správcem Zety, Zachlumska a Travuňska (1276–1282) a po abdikaci bratra Dragutina srbským králem (1282–1321) z dynastie Nemanjićů.


Hlavní argumenty.

Avi Shlaim popisuje rozdíly mezi Novými historiky a tím, co nazývá "oficiální historií", následujícími slovy:  Pappé tvrdí, že Sionističtí vůdci zamýšleli vysídlit většinu Palestinských Arabů; Morris věří, že vysídlování proběhlo v rámci probíhající války. Podle Nových historiků, Izrael a arabské země mají každý svůj díl odpovědnosti za Arabsko-izraelský konflikt a za bezútěšnou situaci Palestinců.

Vliv na tradiční izraelský narativ a veřejné mínění.

Michala Ben-Josef Hirsch tvrdí, že před příchodem Nových historiků "se Izraelci drželi jednostranných historických narativů o okolnostech vedoucích ke vzniku problému palestinských uprchlíků a opačné narativy byly tabu." Podle Ben-Josefy Hirsch, závěry Nových historiků, a široké vyprovokované debaty, ukončily zmíněné tabu a změnily v Izraeli pohled na problém palestinských uprchlíků a jeho příčiny. Ben-Josefa Hirsch říká, že tradiční izraelský narativ, podle kterého jsou Arabové zodpovědní za Palestinský exodus, přetrvával od roku 1948 do konce devadesátých let minulého století. Podle ní argumenty nových historiků podstatně konfrontovaly dřívější narativ, vedly k obsáhlé debatě v akademických kruzích, i v celospolečenské debatě, včetně novinářů a fejetonistů, politiků, osobností veřejného života a široké veřejnosti.  Ben-Josefa Hirsch věří, že se stala významná změna ve vnímání problému palestinských uprchlíků v izraelské společnosti od devadesátých let minulého století, a je přijímán komplexnější narativ; uznávající případy kdy izraelské ozbrojené síly vyhnaly Palestince s vědomím a posvěcením izraelských představitelů. Ben-Josefa Hirsch přisuzuje tuto změnu práci Nových historiků a následné debatě. Noví historikové si získali renomé během devadesátých let minulého století. Seriál státní televize v roce 1998 k 50. výročí Izraele čerpal z jejich práce, stejně jako učebnice pro deváté třídy v roce 1999.  Kritici Nových historiků uznali tento posun. Avi Beker, píšící pro "Jerusalem Post," prohlásil, že vliv práce Nových historiků na historii Arabsko-izraelského konfliktu "nelze přehánět". Tvrdí, že práce Nových historiků je nyní mainstream v akademických kruzích, a že jejich vliv se neomezil na intelektuální kruhy. Pro ilustraci svého stanoviska cituje příklady od změn izraelských školních učebnic po činy izraelských politických představitelů a vývoj v Izraelsko-palestinském mírovém procesu.

Noví historikové (: ההיסטוריונים החדשים, "ha-historionim ha-chadašim") jsou volně definovaná skupina izraelských historiků zpochybňujících tradiční verzi izraelských dějin, a to mimo jiné včetně izraelské role na palestinském exodu v roce 1948 či ochotu arabské strany arabsko-izraelského konfliktu jednat o míru. Tento výraz poprvé v roce 1988 použil Benny Morris, který se řadí mezi přední nové historiky. Podle Ethana Bronnera z amerického deníku "The New York Times" usilují noví historikové o pokrok arabsko-izraelského mírového procesu.


Biografie.

Narodil se v židovské rodině v Krakově, kde strávil své dětství a dospívání. Jeho otec Abrahám se aktivně účastnil programů podporujících asimilaci Židů. Roku 1862 se jeho dům stal centrem povstalecké činnosti, v němž sehráli aktivní úlohu jeho dva bratři. Roku 1857 nastoupil na Jagellonskou univerzitu v Krakově, jenž v době jeho narození ležel v Polsko-litevském soustátí, později bylo svobodným městem, ještě později bylo anektováno Rakousko-Uherskem, což Gumplowicze přivedlo k ochraně národnostních menšin na území Rakousko-Uherska, zejména Slovanů. Čtvrtý rok svého studia strávil ve Vídni. 1864 úspěšně zakončil své doktorské studium prací charakterizovanou jakou protikatolická, již posléze publikoval roku 1867 pod názvem “Prawodawstwo Polskie wzgłędem Żydów”. 1868 úspěsně obhájil svou habilitační práci, čímž získal titul Dr. Habil (Doctor habilitatus). S tímto titulem mohl následně začít přednášet na univerzitě. Ještě několik let však pracoval jako notář a redaktor svého vlastního krakovského časopisu „Kraj“.  Roku 1874 se přestěhoval Štýrského Hradce, kde se roku 1876 stal docentem, a 1892 rovněž profesorem Katedry státního práva na místní univerzitě. Kromě přednášení se zde však také aktivně věnoval autorské činnosti v němčině. Do Polska se již nikdy nevrátil. Jako první polský sociolog se věnoval výzkumu problémů etnických menšin. Díky své teorii o střetu ras byl považován za rasistu. Přestože jeho díla byla velmi úspěšná a vzbudila ohlas, Gumplowicz s jejich dopadem nebyl spokojen. Konec života dožil v osamění, cítil se prý jako ve vyhnanství, jak napsal v dopisu. V této fázi života nejvíce toužil po návratu do Polska, kde by mohl rozvíjet svá původní témata z období dospívání. Fakt, že převážnou část své vědecké činnosti strávil ve Štýrském Hradci, zapříčinil, že Gumplowicz byl veřejností považován za Rakušana. Ve skutečnosti pro něj jeho pobyt v exilu nebyl lehký, jeho rakouští kolegové jej často uráželi z důvodu jeho původu, což nesl velmi těžce.  Roku 1895 byl zvolen viceprezidentem Mezinárodního sociologického institutu v Paříži. 1908 mu byl udělen čestný profesorský titul, načež byl z funkce odvolán. V 71 letech Guplowicz spáchal sebevraždu spolu se svou manželkou Františkou, s níž měl dva syny, aby neviděla jeho utrpení. Před smrtí mu bylo sděleno, že trpí rakovinou jazyka, a společná sebevražda byla nakonec zvolena z důvodu jeho vysoké emocionální blízkosti s rovněž těžce nemocnou manželkou. Na způsob jejich smrti však mohla mít vliv i sebevražda jejich syna Maxmiliána Ernesta o 15 let dříve. Ten působil jako historik a první cizojazyčný přednášející na vídeňské univerzitě. Jejich druhý syn Vladislav byl aktivista v rámci rozličných socialistických stran, a rovněž univerzitním profesorem. Gumplowicz své práce psal především v němčině a polštině, a byly přeloženy do francouzštiny, italštiny, japonštiny, ruštiny a španělštiny. Jeho poslední kniha, Sozialphilosophie im Umriss, byla vydána až po jeho smrti, a protože Gumplowicz svou diagnózu dopředu znal, označil právě toto dílo za svou “labutí píseň”. Zpráva o jeho smrti způsobila ve vědeckých kruzích šok.  Slavnou se stala také jeho polsky psaná práce "Prawodawstwo Polskie Wzgledem Zydow", kde popsal roli Židů ve středověké společnosti a celých polských dějinách. Viděl Židy jako faktor posilující moc krále na úkor šlechty a kléru. Ač to nebylo Gumplowiczovým záměrem, v polské společnosti kniha podpořila antisemitismus, neboť posílila představu Židů jako nepřátel církve.  Téma menšin ho přivedlo též k obecnějšímu zájmu o sociální a etnický konflikt, díky čemuž se stal průkopníkem sociologie. Boj různých supin nazýval "střetem ras" (Der Rassenkampf), což je z dnešního hlediska trochu matoucí. Právě knihu Der Rassenkampf z roku 1875 považoval za klíčovou k pochopení svého díla, neboť v ní vyložil celý systém svého zkoumání. Bez jeho přečtení, jak tvrdil, nebylo možné žádné další jeho knihy pochopit, nebo všechny jsou buď rozvedením, či aplikací systému z Rassenkampfu. Tím Gumplowicz nicméně vývoj rasismu v německojazyčném prostoru skutečně podpořil, svým sociálně-darwinistickým pohledem. Zapomenutý, paradoxní vliv židovského intelektuála na vývoj německých antisemitských a rasistických teorií byl zdůrazněn až pozdějšími badateli, například Williamem M. McGovernem v knize "From Luther to Hitler".

Gumplowiczovo pojetí sociologie.

Podle Gumplowicze měl být sociologický výzkum zaměřen výhradně na zkoumání vztahů mezi společenskými skupinami a třídami. Sociologie také měla plnit roli vnějšího pozorovatele dění, neměla v něm být nikterak angažovaná. Má být také nestrannou a neposuzovat, co je dobře a co špatně.  Gumplowicz tvrdil, že nejčasnější formy skupinového života byly malé, přírodní nebo etnické skupiny. Tyto skupiny byly sjednoceny podle společných ekonomických zájmů; jejich členové žili v sexuální promiskuitě a relativní rovnosti sociálního postavení. Z této nejranější formy skupinového života vznikly postupně matriarchát a patriarchát, první druhy organizované kontroly. Od té doby je společenský vývoj již zmíněným nekonečným procesem vnějšího konfliktu mezi skupinami ve formě válek a vnitřního konfliktu zájmů uvnitř skupin. Materiální zájmy podle něj poskytly dynamický impuls společenskému vývoji.V jeho pohledu mají lidé nutkavou tendenci srocovat se do skupin, neboť přirozeně potřebují cítit sounáležitost a jednotu. V závislosti na tomto pocitu pak optikou své kultury posuzují výtvory kultur jiných, tedy většinou negativně. Jedná se tak o jakýsi skupinový etnocentrismus, jenž Gumplowicz nazval syngenismem. Z toho vychází i první forma tzv. předpolitických konfliktů – jakmile se jedna skupina přirozeně rozroste více než jiné, získá tím převahu a prosazuje své pohledy, což ostatní skupiny těžko snášejí. Dochází tak ke sporům, z nichž vzejde vítězná skupina, která stanoví zákony. Předpokládá přitom, že prvotními skupinami byly pokrevně spřízněné, promiskuitní tlupy, ve kterých však vládla relativní rovnost. Jakmile se však vyvinul pocit sounáležitosti se skupinou do určité míry, a současně se změnila sociální struktura tlupy na matriarchální, či patriarchální, zavládla i potřeba vydobýt pro svou tlupu co nejlepší materiální podmínky – a ty byly nejsnáze získatelné na úkor práce jiných tlup.  Jeho přínos pro vědu byl pozoruhodný. Jeho argumenty získaly obecné uznání, ačkoli někteří sociologové, zejména Jacques Novicow, Gumplowicze obvinili, že přehlížel úlohu mírových faktorů v původech států. Gumplowiczova koncepce politických stran jako zájmových skupin se možná stala nejužitečnějším truismem politické vědy a rozjvíjeli ji např. E. Durkheim, Duguit, Laski a A. F. Bentley.

Ludwig Gumplowicz (9. března 1838, Krakov – 20. srpna 1909, Graz) byl jeden z otců zakladatelů sociologie, profesor práva na univerzitě v Grazu. Svá díla psal německy i polsky.


Dějiny.

Místo bylo známé již ve 12. století pod jménem La Mothe de Margaux. V té době zde však ještě nebyly žádné vinice. V roce 1152 se Eleonora Akvitánská provdala za pozdějšího anglického krále Jindřicha Plantageneta, čímž se Akvitánie dostala až do roku 1453, kdy skončila stoletá válka pod anglickou nadvládu. Období anglického panování bylo pro bordeauxská vína skutečným požehnáním, neboť se jim tak otevřela přímá cesta na anglický trh. Syn Jindřicha a Eleanory Richard zvaný Lví srdce povýšil zdejší červené víno, jež Angličané nazývali klaret, na svůj každodenní nápoj. La Mothe de Margaux přecházelo z jedněch šlechtických rukou do druhých, až se v 16. století dostalo do majetku rodu Lestonnakových. Tehdy se začalo v Margaux blýskat na nové časy. Pierre de Lestonnac v letech 1572 až 1582 majetek zcela přebudoval, přičemž jasnozřivě odhadl budoucí vývoj v oblasti poloostrova Médoc a mnohá obilná pole přeměnil na vinice. V roce 1700 činila rozloha pozemků náležejících k usedlosti stejně jako dnes 265 ha. Pozemky určené pro vinice zabíraly 78 ha a tento stav se dodnes prakticky nezměnil.  Na samém počátku 18. století získal zdejší pozemky markýz de la Colonilla. V roce 1810 pověřil nejvýznamnějšího bordeauxského neoklasického architekta Louise Combese, aby nevelkou usedlost, jež tam tehdy stála, přestavěl na zámek hodný zdejšího vína (do Anglie se odtud totiž dodával nejvíce vybarvený bordeauxský klaret). Přestavba se uskutečnila v letech 1810 až 1816 s rychlostí, jež zaručila dokonalou jednotnost celku. Výsledkem byl mistrovský architektonický výtvor, čtvercový palác v neopalladiánském stylu s monumentálním vchodem se čtyřmi sloupy. Zámek, který zdobí i etiketu vína Château Margaux, Je obklopen parkem a vede k němu dlouhá alej platanů. Stejnou pozornost jako vlastnímu château věnoval Louis Combes i uspořádání a výstavbě zemědělských budov. Na jedné straně zámku vybudoval obdélníkový dvůr vinařství s obrovským sklepem, kolem něhož soustředil všechny potřebné provozy.  Rozkvět, který nastal v 18. století, přervala Francouzská revoluce. Majitel panství Elie du Barry, hrabě z Hargincourtu, skončil v době jakobínského teroru na popravišti a revolucionáři Château Margaux s jeho vinicemi, lesy, polnostmi a mlýny nejprve znárodnili a poté rozprodali v dražbě.  Další pohroma přišla v 19. století. Zdejší vinice, dávaly víno takové kvality, že je Thomas Jefferson, pozdější prezident USA, umístil na první místo svého seznamu nejlepších francouzských vín, což oficiální Bordeauxská klasifikace vín z roku 1855 provedená u příležitosti Světové výstavy v Paříži potvrdila zařazením Château Margaux do kategorie premier cru. Na konci století však francouzské vinice napadla nejprve plíseň a poté mšička révokaz a nevyhnuly se ani Médoku. Následky byly katastrofální.  V letech 1930 až 1977 se usedlost dostala do vlastnictví rodiny Ginestetových, s nimiž přišly blahodárné zásahy: scelování vinohradů, obnova stáčení do láhví ve vinařství a v neposlední řadě zlepšení technologie výroby. V roce 1977 pak vinařství zakoupil André Mentzelopulos, význačný obchodník z řeckého Patrasu (Pátra), který (poté co vydělal obrovské jmění) dostal nápad koupit si tento francouzský vinařský skvost, což byl v té době dost neobvyklý krok. Než André Mentzelopoulos v roce 1980 zemřel, což se stalo téměř přesně tři roky na to, v předvečer výroby jeho prvního ročníkového vína, měl dostatek času vdechnout Château Margaux nového ducha, myšlenky, díky jimž se usedlost stala vzorem pro ostatní médocká vinařství. V jeho díle dnes pokračuje dcera Corinne, jíž Château Margaux vděčí za obnovu svého vynikajícího postavení.

Vinařství.

Margaux je největší ze společných apelací na poloostrově Médoc v kraji Bordeaux. Vinná réva se zde pěstuje na ploše 1400 hektarů.  Tak jako většina médockých vín zažil i zdejší klaret v 18. století vývoj od nevýrazné vodnaté tekutiny, jež během pár let zcela vybledla, k tmavému komplexnímu nápoji, který od té doby plní zdejší sklepy. Víno Château Margaux za to vděčí zejména inovacím, jež v 50. letech 18. století zavedl zdejší geniální správce vinného sklepa Berlon. Zakázal například sklízet hrozny hned po ránu, aby se zabránilo snižování jejich cukernatosti díky rose. A byl to on, kdo první pochopil význam kvality půdy pro pěstování révy. Díky němu vévodí Château Margaux již více než dvě a půl století kvalitou svých vín celé jižní oblasti Médoku.  André Mentzelopoulos zavedl celou řadu novinek. Patří mezi ně odvodnění půdy, využívání odborných konzultantů, výměna mnoha starých sudů za nové a vyhloubení úžasného nového sklepa, který je dokonale přizpůsoben dozrávání vína v sudech. Ostatní vinaři z oblasti Bordeaux jeho inovace napodobovali, až se z nich nakonec stala obecně uznávaná pravidla. Corinne Mentzelopoulosová věrně kráčí v šlépějích svého otce. Pod jejím vedením dotáhl tým stejně mladých, obětavých a oddaných spolupracovníků odvážné plány Andrého Mentzelopoulose do konce. Společně realizovali jeho nápad ukrýt část obrovského vinařského závodu do podzemí. Vinařství se tak rozkládá v nadzemí i podzemí kolem obdélníkového dvora, jenž svou velikostí připomíná městské náměstí. Veškeré potřebné provozy jsou tak jako v dobách Louise Combese soustředěny kolem obrovského vinného sklepa a vzájemně na sebe navazují. Sklep neboli "chai" je skutečným chrámem vína, jehož vnitřek zvelebuje osmnáct vysokých dórských sloupů.  Přibližný poměr jednotlivých odrůd v Château Margaux činí obvykle 75 % Cabernetu Sauvignon, 20 % Merlotu, 5 % Petit verdotu a Cabernetu Franc. Jak je v Médoku zvykem, zabírá většinu osázené plochy vinic Cabernet Sauvignon s 75 %, druhý je Merlot se zhruba 20 % a zbytek tvoří Cabernet Franc a Petit Verdot. Každoroční produkce vinařství činí asi 30 000 kartonů. Toto množství se dělí mezi slavné Premier Cru a druhé víno usedlosti, jímž je Pavillon Rouge. Z malého množství odrůdy Sauvignon Blanc, jež se na vinicích také pěstuje, se připravuje bílé víno Pavillon Blanc. Prodává se pod názvem apelace Bordeaux AOC. Průměrné stáří keřů révy na vinicích Chateau Margaux je 35 let.  Château Margaux je vybroušené, jemné a elegantní víno, jež v sobě spojuje sílu, bohatost a vytříbenost, což z něj činí jedno z nejmimořádnějších vín, jaká existují.

Château Margaux je jednou ze čtyř usedlostí, jimž byla při legendární Bordeauxské klasifikaci vín v roce 1855 přiznána kategorie "premier cru". Díky dávnému královskému privilegiu je jedinou usedlostí v celé oblasti, jež nese přesně stejné jméno jako víno vyráběné na jejích pozemcích. Zmíněné víno patří k nejdražším vínům na světě. Láhev stojí víc než 1750 dolarů, a to v době, kdy víno teprve zraje v sudu.


Původ.

Svatava byla dcerou polského knížete Kazimíra I. a jeho choti Dobroněgy Kyjevské, dcery Vladimíra I. Kyjevského, a po prababičce Doubravce byla spřízněna s Přemyslovci. Jejími bratry byli polští panovníci Boleslav II. Smělý a Vladislav I. Heřman.

Svatba s Vratislavem.

Ke sňatku Svatavy s Vratislavem došlo zřejmě v roce 1062, rok po smrti předchozí kněžny, Vratislavovy druhé manželky Adléty Uherské. Jeho první manželka zemřela při předčasném porodu poté, co ji Spytihněv II. věznil. Podle německých historiků bylo Svatavě v době sňatku asi 15 let, podle Oswalda Balzera 19 až 22.  Důvodem ke svatbě bylo zachování neutrality Čech v polsko-německém konfliktu a Vratislav tak potvrdil přátelské vztahy se Svataviným bratrem, polským knížetem (později králem) Boleslavem II. Smělým, se kterým ale Vratislav později bojoval o česko-polské hranice.

Kněžna Svatava.

K Vratislavovým čtyřem dětem Svatava přidala Boleslava, Bořivoje, Vladislava, Soběslava a Juditu. Nejmladší potomek, Soběslav, se narodil zřejmě v roce 1075. V té době už byla Svatava zralou ženou a matkou, proto snad měla k nejmladšímu synovi poněkud jiný vztah. Tři z jejích synů - Bořivoj, Vladislav a Soběslav - se stali knížaty v neklidných letech po smrti jejich otce, dceru Juditu její otec provdal za svého přítele a rádce Wiprechta Grojčského.  O manželce knížete se ovšem nezachovalo z této doby příliš zpráv, snad jen ta, že podporovala vyšehradskou kapitulu.

Korunovace.

V dubnu 1085 se konal dvorský sjezd v Mohuči, který se významně zapsal do českých dějin. Vratislav II. obdržel od císaře Jindřicha IV. za své věrné služby královskou korunu (ovšem jen nedědičnou), byl zbaven poplatků a povinován účastí českých vládců s družinou na korunovačních cestách římskoněmeckých panovníků do Říma. Postupně se tak uvolňovaly vazby českých a německých panovníků.  15. června 1085 na Pražském hradě trevírský arcibiskup Egilbert Vratislava a jeho manželku korunoval králem a královnou, při této příležitosti je uváděn u Vratislava i titul krále polského. U příležitosti korunovace vznikl Kodex vyšehradský.

Vdova.

Vratislav si užíval titulu krále šest let, zemřel 14. ledna 1092. Svatava tak ovdověla a přihlížela poté bojům mezi členy přemyslovského rodu. V roce 1111 sehrála roli při jednání Vladislava I. s Boleslavem III. Křivoústým. Po králově smrti Svatava také usmiřovala své nejmladší syny Soběslava a Vladislava.  V roce 1125 umírající Vladislav I. potvrdil jako svého nástupce Otu II. Olomouckého, jehož nástupnictví podporovala také Vladislavova manželka Richenza z Bergu. Teprve zásah královny matky jeho rozhodnutí změnil. Po velkém nátlaku, k němuž se připojil i Svatavin přítel biskup Ota Bamberský, se umírající kníže s bratrem smířil, i když velice nerad.  Svatava, která byla více než 30 let vdovou, ještě zažila vítězství svého syna Soběslava v bitvě u Chlumce a zemřela 1. září 1126. Pohřbená je stejně jako její manžel na Vyšehradě v kostele sv. Petra a Pavla.

Potomci.

Z pěti známých dětí Vratislava II. a Svatavy se všechny dožily dospělosti.

Svatava Polská (asi 1046-1048 – 1. září 1126) byla třetí manželkou Vratislava II. a od roku 1085 první českou královnou.


Poloha.

Nachází se se na pobřeží Costa de Luz („pobřeží světla“) a je 14 km vzdáleno od afrického pobřeží. Jižně od města Tarifa se nachází ostrov Isla de Tarifa, který tvoří hranici mezi Atlantikem a Středozemním mořem. Jihovýchodním směrem je z Tarify dobře vidět útes Gibraltaru a jižním směrem přes Gibraltarský průliv pobřeží Afriky. Na ostrově se nachází nejjižněji položený evropský mys Tarifa s majákem.

Historie.

Tarifa byla založená Féničany a dále Římané založili město Julia Traducta. Podle posledních poznatků to bylo sídlo v nynější Algericas a v místě Tarify se nacházela osada Mellaria. V obvodu Tarify byla založena Římany osada tzv. Baleo Claudia, ruiny se nacházejí v blízkosti Bolonie. V roce 710 se zde vylodilo malé muslimské vojsko pod vedením Tárika ibn Málika, podle kterého je název města. Od roku 1090 je město pod nadvládou dynastie Almorávidů a od roku 1147 zde vládli Almohadové. V roce 1292 bylo město dobyto v rámci reconquisty křesťanskými vojsky Sancha IV. Kastilského. V roce 1294 město ubránil proti nájezdům muslimů Alfonso Pérez de Guzmán (Guzmán Dobrotivý). V 18. století, kdy oblast byla korunním územím Velké Británie, byly hradby a opevnění rekonstruovány. Poslední obléhání Tarify bylo od 20. prosince 1811 do 4. ledna 1812 napoleonskými vojsky pod velením generála Jean-Françoise Levala. Obránci byli vojáci Španělska a Velké Británie, kterým velel Francisco Copons, pozdější hrabě z Tarify. I když francouzští vojáci 30 m průrvou v hradbách, kde protékal potok, vnikli do Tarify, město nedobyli. Zimní déšť rozvodnil potok a rychle stoupající hladina vody přinutila obléhatele k ústupu. Když si generál Levala uvědomil, že následující deště způsobily vlhnutí střelného prachu a ztížily pohyb v bahně, tak zanechal bojů a ustoupil. Po ukončení Španělské občanské války (1936–1939) byly na pobřeží v rámci "Plánu obrany Campo de Gibraltar" postaveny betonové bunkry k obraně pobřeží.

Zajímavosti.

Často je Tarifě přiřazován původní význam "tarif", kdy v Tarifě kdysi kupecké lodě musely platit poplatek za místo v přístavu. V centru historického města jsou úzké uličky.  Kostel San Mateo (Sv. Matouše) ze začátku 16. století v gotickém slohu, v roce 1774 upravena fasáda podle Torcuato Cayón de la Vega (fasáda barokní, vnitřek gotický).  Hrad Mirador El Estrecho a opevnění Castillo de Guzmán postavené v roce 960 na příkaz córdobského chalífy Abd ar-Rahmána III.  Kostel Panny Marie na místě bývalé mešity.

Geografie.

Pohoří.

Nejblíže pobřeží je pohoří Estrecho se sezonními řekami a potoky. Od západu na východ jsou to hřebeny se severo-jižní orientací La Plata, Loma de San Bartolomé, Sierra de Enmedio a Sierra del Cabrito se svými vrcholy Plata (458 m), San Bartolomé (442 m), La Peña (448 m) a El Cabrito (536 m).  Druhá formace hor je na severu, jedná se o pohoří Saladavieja a Ojén s vrcholky Utreras (719 m) a Tajo de La Corza (831 m).

Řeky.

Na území Tarify se nacházejí čtyři řeky: Jara, Valle a Vega se vlévají do Atlantského oceánu, řeka Guadalmesí se vlévá do Středozemního moře (oblast Gibraltaru). Na severu protéká řeka Almodóvar, která je levým přítokem řeky Barbate, s přehradou na horním toku (Embalse de Almodóvar). Na území Tarify se nacházejí také sezónní řeky.

Klima.

Vítr zde působí 300 dní v roce. Proto je okolí Tarify poseto větrnými elektrárnami a také hojně využíváno k provozování windsurfingu a kitesurfingu. V průběhu roku zde vanou dva větry:

Doprava.

Přes Tarifu vede dálnice A7 (E15) z Algeciras do Barcelony, A48 z Cádizu do Vejer de la Frontera a silnice N-340 z Cádizu do Algeciras.  Trajektový přístav na jihu města. Terminál pro osobní přepravu má plochu 2200 m2. Hlavní námořní linka vede do Tangeru.  Autobusové spojení mezi Tarifou a Algericas (cca 20 km na severovýchod) a Tarifou a Sevillou (cca 200 km na sever).

Tarifa je přístavní město v comarce Campo de Gibraltar, v provincii Cádiz, Andalusie, jižní výběžek Pyrenejského poloostrova, kde se stýká Středozemní moře s Atlantským oceánem, v comarce Campo de Gibraltar. Nachází se na pobřeží Costa de Luz („pobřeží světla“) a je 14 km vzdáleno od afrického pobřeží. Je známé jako místo pro vodní sporty, tj. windsurfing a kitesurfing (kiteboarding).


Sportovní začátky a vrchol.

Valerij vyzkoušel různé druhy sportů, až si nakonec vybral skok vysoký, ve kterém v jedenácti letech skočil 130 centimetrů. V 16 letech se začal projevovat jeho talent, když pod vedením trenéra Šeina změnil styl skákání a zlepšil si osobní rekord na 195 centimetrů. V roce 1959 si znovu posunul osobní rekord, a to na 201 centimetrů. Později se Brumel přesunul do tréninkové skupiny trenéra Ďačkova. Díky novému stylu skákání a velmi tvrdému tréninku pod trenérem Ďačkovem se zanedlouho zlepšil na 208 centimetrů. V 18 letech se zúčastnil LOH v Římě jako velká sovětská olympijská naděje. Na olympiádě obsadil druhé místo za svým týmovým kolegou Šavlakadzem. Začínala jeho úctyhodná výškařská série, kdy nepoznal hořkost porážky. 19. ledna 1961 vytvořil nový světový rekord 225 centimetrů. Bylo to při halovém mítinku v Leningradu. Později se zúčastnil halových mítinků v Severní Americe, kde v konkurenci nejlepších amerických výškařů zvítězil. 18. června 1961 skočil první světový rekord v Moskvě, který měl hodnotu 223 centimetrů.  V letech 1961 až 1963, tedy třikrát za sebou, se stal nejlepším sportovcem světa (vítězem ankety ISK).

Boj o návrat po zranění.

V roce 1965 si vážně zranil pravou nohu při nehodě na motocyklu. Dokonce mu hrozila amputace, která byla ovšem zažehnána. Následovalo postupně několik operací, ale nohu měl stále o několik centimetrů kratší. Valerij se tak vydal k ortopedovi Illizarovovi, který prodlužoval kosti. Po čtyřech měsících byla noha skoro v pořádku. I přes velké úsilí se mu ale už nikdy nepodařilo navázat na předešlé výsledky, ačkoliv v roce 1969 skončil 3. na mezinárodním závodě v Moskvě výkonem 206 centimetrů. V únoru 1971 ještě zdolal na závodech v Moskevském Institutu tělesné výchovy 207 centimetrů. Jeho nenaplněným cílem po zranění a několika operacích byl výkon tehdy světové třídy 215 centimetrů a reprezentace SSSR na Letních olympijských hrách 1972 v Mnichově. Později se ještě ve svých 55 letech zúčastnil symbolicky Veteránského mistrovství světa 1997 v Durbanu, kde s výkonem 150 centimetrů skončil na 7. místě.

Příčiny úspěchu.

Nebyl to jen excelentní výškař, ale i výjimečný atlet, který předváděl úctyhodné výkony i v jiných disciplínách. Běh na 100 m zvládl za 10,5 s, do dálky skočil 765 centimetrů, koulí vrhl přes 15 metrů a disk dokázal poslat na hranici 44 metrů. Předstihl své současníky stylem tréninku, který se zaměřoval na fyzickou přípravu, zvláště pak na posilování.

Valerij Nikolajevič Brumel (; 14. dubna 1942, Tolbuzino, SSSR – 26. ledna 2003, Moskva, Rusko) byl sovětský atlet, olympijský vítěz, který v letech 1960 až 1965 dominoval světovému skoku do výšky. Šestkrát překonal světový rekord a ve 23 závodech překonal hranici 220 centimetrů. Porážku v této době poznal pouze dvakrát.


Fragmentace.

Hvězdy se často nacházejí ve skupinách nazývaných kupy, jejichž složky se začaly tvořit přibližně ve stejnou dobu. Drobné rozdíly lze vysvětlit, uvážíme-li, že se jednotlivé části mračna nesmršťují stejnou rychlostí. Vskutku, jak poprvé upozornil Richard Larson, v obřích molekulových mračnech, v nichž se formují hvězdy, jsou vesměs pozorovány v různých měřítkách turbulentní proudy. Tyto proudy stlačují plyn ve vlnách, což uvnitř mračna vytváří vlákna a neforemné struktury v široké škále velikostí a hustot. Tento proces je nazýván turbulentní fragmentací. Některé ze struktur překročí Jeansovu hmotnost a stanou se gravitačně nestabilními. Mohou pak podlehnout další fragmentaci a dát vznik jednomu nebo několika hvězdným systémům.  Ať už z jakýchkoliv příčin, mračna se dělí na menší hustší oblasti, které se mohou dále dělit na ještě menší oblasti, takže výsledkem je kupa protohvězd. To dobře souhlasí s pozorováním, neboť hvězdokupy jsou běžné.

Zahřívání gravitačním smršťováním.

Jak mračno pokračuje ve smršťování, jeho teplota se zvyšuje. Příčinou nejsou nukleární reakce, ale přeměna gravitační energie na tepelnou kinetickou energii. Když se u částice (atomu či molekuly) zmenší jeho vzdálenost od středu smršťující se části mračna, je výsledkem snížení jeho gravitační energie. Celková energie částice však musí zůstat konstantní, takže snížení gravitační energie je vyrovnáno zvýšením energie kinetické. To lze prezentovat jako zvýšení tepelné energie, a tedy teploty mračna. Čím více se mračno smrští, tím více se zvýší teplota.  Srážky mezi molekulami je často zanechávají v excitovaném stavu, při návratu na nižší hladinu energie pak dochází k emisi záření často charakteristických frekvencí. Při teplotách, o nichž mluvíme (10 až 20 kelvinů) je to záření v mikrovlnné nebo infračervené oblasti spektra. Únik většiny záření brání prudkému nárůstu teploty mračna.  Jak se však mračno smršťuje, koncentrace molekul roste a postupem času začne bránit unikání záření. Plyn se stane pro záření neprůhledný a teplota uvnitř mračna tak může narůstat mnohem rychleji.  Fakt, že se mračno stane neprůhledné pro infračervené záření, činí přímé pozorování obtížným. Je nezbytné sledovat alespoň dlouhé rádiové vlny, které unikají i z nejhustších mračen. K pochopení dějů je nutno využívat rovněž teorie a počítačových modelů vytvořených na jejím základě.

Protohvězda, prahvězda nebo globule je vývojové stadium hvězdy poté, co se mateřská mlhovina z vodíku, hélia a prachu začne smršťovat, ale předtím než se výsledná hvězda ocitne na hlavní posloupnosti Hertzsprungova-Russellova diagramu. Zrod protohvězd popisuje tzv. mlhovinová hypotéza. Protohvězdy samy se na HR-diagramu nachází vpravo, ale nad hlavní posloupností.


Příležitosti nošení.

Pro večerní formální obleky, tedy frak nebo smoking, je motýlek předepsanou součástí a to (podle typu události – "black tie event", "white tie event") striktně černé nebo bílé barvy. Nejčastěji se nosí na plesy a taneční kursy, či bývají součástí pracovních uniforem číšníků, krupiérů a podobných profesí. Častěji jej také nosí akademici, uvaděči, zápasoví rozhodčí, operní zpěváci, dirigenti, hudebníci big bandů a vážné hudby, je součástí i některých uniforem. Motýlky (jiných barev, vzorů, materiálů) ale mohou být součástí i poloformálního, dokonce i volnočasového oblečení.

Rozdělení.

Vázaný motýlek je historicky starší, klasičtější a formálnější podobou motýlka. Je tvořen buď jediným kusem látky (poté je ale určen jen na jeden konkrétní obvod krku) nebo je po svém obvodu opatřen sponou, pomocí níž jde upravit jeho délku. Jeho tvar je symetrický, uprostřed užší pás, na koncích rozšířený ve tvaru jedné a půl vlny. Typický vázaný motýlek široký zhruba 7 cm v nejširším místě, 2-3 cm podél krku a jeho délka se pohybuje kolem 85 cm. Okraje má nejčastěji buď rovné, kulaté nebo do mírné špičky v tupém úhlu. Obě strany vázaného motýlka bývají stejně kvalitní, protože po uvázání je ta „rubová“ v určitých místech vidět. Tento typ motýlku není symetrický.  Předvázaný motýlek je tvořen předem uvázaným nebo ušitým uzlem (či jeho napodobeninou), který je připevněn na pásku, jenž nemusí být ze stejného materiálu jako uzel, nebo sponkou, kterou se připíná na košili. Na rozdíl od vázaného motýlku též nemusí být stejné konstrukce – tedy ne dvouvrstvý ale jen v podobě látkového obdélníčku uprostřed stáhnutým stuhou. Nejen z toho důvodu předvázaný motýlek není vhodné nosit s tzv. frakovou košilí; též pro ty nejslavnostnější situace se doporučuje zvolit vázaný motýlek. Naopak, hodí se jako součást poloformálního a tzv. kreativního stylu a/nebo jako módní výstřelek (zejména v aktuálně populární jiné-než-látkové formě).  Angličtina mimo označení "bow-tie" jako všeobecný pojem používá ještě slova "semi-butterfly" pro motýlky klasických velikostí, "butterfly" pro vysoké motýlky a "bat-wing" pro nízké motýlky nebo vázané motýlky bez vlkového rozšíření. "String tie" označuje vázaný motýlek s prodlouženými konci – přecházející do podoby mašle; ten je typický pro jižanské státy USA a Mexiko.

Motýlek je doplněk společenského či formálního oděvu. Nosí se uvázaný na krku – kolem límečku košile. Je vhodný pro všechny příležitosti, pro které je vhodná kravata; o trochu méně častější je v byznyse a naopak o trochu více na kulturních akcích. Muži jej nosí už přibližně čtyři století.


Mládí.

Narodil se v nepříliš majetné šlechtické židovské rodině jako Herbert Karel Angelo Kuchačevich ze Schluderpacheru. Dětství a mládí prožil v Praze, prázdniny zpravidla trávil v Železné Rudě. Absolvoval Německé státní reálné gymnázium v Praze, poté chvíli studoval na Německé univerzitě v Praze.

Umělecká tvorba.

Během života vytvořil přes 100 hereckých rolí po celém světě, často záporných postav, ale slavil úspěch i jako komediální herec, několikrát i jako romantický hrdina. Většinu jeho rolí lze charakterizovat jako charismatické postavy s určitým vnitřním tajemstvím. Pokud nebyl obsazen přímo do hlavní role, představoval tzv. "featured players", tedy výrazného herce, který nahrává hlavní hvězdě filmu. Novináři pak o něm zpravidla s respektem k jeho herectví psali, že svým charismatickým vystupováním "„krade slávu“" hvězdám obsazeným do hlavní role.  V české produkci natočil během své dlouhé kariéry celkem čtyři filmy. Většinu svých filmů ale natočil v Británii, v americkém Hollywoodu a v různých evropských produkcích. Svých prvních deset filmů pro britskou či americkou produkci natáčel jako československý občan. Na otázku, zda se cítí spíš jako český, nebo jako britský herec, se většinou definoval jako "český emigrant". Někteří britští novináři ho i na sklonku jeho kariéry uváděli jako „v Británii žijícího českého herce“. Dotaz britského fanouška k záležitosti svého geografického ukotvení v roce 1992 komentoval slovy:  Ačkoli jej lze považovat za jednoho z jednoznačně nejúspěšnějších světových herců s kořeny v Čechách, a do České republiky po roce 1990 pravidelně přijížděl, v českých médiích se v podstatě neobjevoval. Několikrát byla sdělovacími prostředky stručně zmíněna pouze jeho návštěva Filmového festivalu ve Zlíně. Většina obyvatel České republiky byla s jeho českými kořeny konfrontována teprve začátkem roku 2006, kdy se účastnil ceremoniálu předávání filmových cen "Český lev". Navzdory tomu ale právě v Česku vyšel – v jako první zemi na světě – hercův knižní životopis (na samém konci roku 2015).

Divadlo, film a televize.

Divadlem byl ovlivněn už od dětství, protože otec tiskl divadelní programy pro Nové německé divadlo v Praze. Rodiče ale herecké kariéře bránili z obav o synovu hmotnou nouzi. Jako student se nakonec přesto prostřednictvím svých spolužáků dostal do studentského divadelního kroužku a s ním i do Nového německého divadla. První drobné role mu zde pomáhal nastudovat Fritz Valk. Následně dostal mladý Herbert nabídku na filmování v češtině. Ve filmu "Žena pod křížem" (1937) představoval hereckého partnera Věře Ferbasové, velké hvězdě tehdejšího českého filmu.  Když začátkem roku 1939 odešel do Velké Británie, zčásti to bylo proto, aby předešel rostoucímu nebezpečí vzrůstajícího nacismu. Především se ale chtěl prosadit v britském a americkém filmu. V Británii se musel nejprve zdokonalit v angličtině. Následně prošel několika divadelními kurzy, až nakonec získal angažmá u britského národního divadla. Z počáteční tíživé finanční situace ho vysvobodila nabídka z BBC, začal pracovat jako hlasatel.  Brzy se také uchytil v britském filmovém průmyslu. Během čtyřicátých a padesátých let s úspěchem vystupoval v kriminálních, špionážních, psychologických i dobrodružných filmech, často spadajících do žánru noir filmů. Velkou pozornost na sebe upoutal už rolí Napoleona v anglo-americkém filmu "Mladý pan Pitt" (1942), takže o rok později dostal svou první hlavní roli ve filmu "Temná věž". Obrovský ohlas mělo jeho ztvárnění role doktora Larsena v psychologickém dramatu "Sedmý závoj" (1945). V neméně úspěšném kriminálním snímku "Dvojí alibi" (1947) dokonce získal hlavní dvojroli.  V letech 1953–1955 slavil velké úspěchy na londýnském divadle Drury Lane Theatre ve West Endu, kde byl obsazen do úlohy krále Mongkuta ve slavném muzikálu Král a já od Richarda Rodgerse a Oscara Hammersteina. V roce 1955 získal mezinárodní slávu rolí gangstera Louise v komediálně laděné krimi Pět lupičů a stará dáma.  Díky politickému uvolnění mohl od druhé poloviny padesátých let začít opět spolupracovat s americkými produkcemi. V těchto filmech byl většinou angažován jako "featured players". Velké uznání si získal především jako herec vážných rolí. – Jako Napoleon v americkém velkofilmu "Vojna a mír" (1956), pirát Tigranes Levantus v historickém velkofilmu "Spartakus" (1960), hlavní záporák ve velkofilmu "Cid" (1961), multimilionář Shahbandar v krimikomedii Gambit aj.  Do nejširšího povědomí diváků se ale nakonec stejně zapsal komediální rolí. – Jako šéfinspektor Dreyfus ze série komediálních filmů o "Růžovém Panterovi". V prvním panterovském snímku účinkoval už v roce 1964. Po obnovení slavné série v roce 1975 považovali tvůrci za samozřejmé ho opět do role obsadit. Roli si oblíbil i samotný Lom, na rozdíl od role hlavního padoucha Brinkleyho z "Pokladu na stříbrném jezeře". K mělkému zfilmování Mayovky se dlouhou dobu odmítal hlásit. Film vzal na milost až v pozdním věku, kdy ho také poprvé zhlédl na festivalu dětských filmů ve Zlíně.  Herbert Lom se prosadil také v anglosaské televizi. V roce 1963 přijal hlavní roli v britském psychologickém seriálu "Lidská džungle". Rolí doktora Cordera v Británii zaznamenal fenomenální úspěch. Seriál běžel dvě sezóny a Lom byl zavalen dopisy fanynek. Postupně mu ale začínala vadit televizní rutina, takže po natočení 26 dílů už rozhodl v natáčení seriálu nepokračovat. Později nicméně ještě několik televizních nabídek k natáčení seriálů nebo TV filmů přijal. Velmi kladného přijetí se dostalo jeho roli apoštola Barnabáše v americké minisérii "Petr a Pavel" z roku 1981.

Spisovatelská dráha.

Herbert Lom je také autorem dvou románů. Ústřední postavou románu "Enter A Spy" (1978) je anglický dramatik a špión Christopher Marlowe. Román "Dr. Guillotin: Bádání excentrického vědce" (1992) sleduje tragické osudy francouzského vynálezce gilotiny.

Veřejné aktivity.

Za druhé světové války se v Británii v rámci komunity českých emigrantů aktivně zapojil do protinacistického odboje. Na divadle a v rozhlasu účinkoval v protifašistických hrách. Některé také režíroval. Získal si velký respekt mezi britskými umělci. Po válce už byl velkou hvězdou. V Británii už zůstal a koncem roku 1947 přijal britské občanství.  V padesátých letech se ho československá komunistická rozvědka snažila neúspěšně získat ke spolupráci. Pracovníci špionáže využívali toho, že sestra Herberta Loma žila až do konce šedesátých let v Praze. Protože měl pravidelné problémy s návštěvami u ní v Praze, bylo mu naznačováno, že pokud přistoupí na spolupráci, bude k tomu přihlédnuto při vyřizování jeho žádostí o vízum. Ve stejné době mu přitom americké úřady opakovaně znemožňovaly vstoupit na území USA a pracovat v Hollywoodu.  Na konci 70. let 20. století se Herbert Lom nabídl, že finančně podpoří britskou pobočku Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných (VONS)

Herbert Lom (11. září 1917 Praha – 27. září 2012 Londýn) byl česko-britský filmový herec, spisovatel a podnikatel. V Česku je známý především jako představitel inspektora Dreyfuse z filmové série "Růžový panter" a hlavní zápornou rolí ve filmu Poklad na Stříbrném jezeře. Jednalo se zřejmě o vůbec nejúspěšnějšího herce českého původu ve světové kinematografii.


Historie.

Ve dvou německých slovnících z let 1529 a 1620 se nachází vyobrazení nyckelharpy. Ještě starší vyobrazení nalezneme v některých dílech švédského a dánského církevního umění mezi lety 1460 až 1525 a 1565. Jaký hudební nástroj drží hudebník vyobrazený v portálu kostela Källunge na ostrově Gotland není zcela jasné, ale pokud by to byla nyckelharpa, tak má s jistotou západoevropský původ. Žádná z těchto reprodukcí nezobrazuje tradiční švédskou nyckelharpu, první takový obrázek je totiž doložen až na konci 18.století.  Dříve se odborníci domnívali, že se nyckelharpa do Švédska dostala spolu s Valony, ale ti se do Švédska nedostali dříve než v 17.století a nástroj není doložen ani v jejich domovské zemi.  Na konci 16.století se nyckelharpa stala lidovým hudebním nástrojem v Upplandu, později se rozšířila i do dalších oblastí jako je Dalarna, Hälsingland a Ǻngermanland, ovšem aniž by se na ni tradičně v těchto oblastech hrálo. Švédský bard Carl Michael Bellman udává používání nástroje ve stockholmksých hostincích na konci 18.století.  Jako tradiční hudební nástroj byla „gammelharpa“ vnímána pouze v oblasti Uppland a to v relativně velkém rozsahu až do druhé světové války. Starší varianty nyckelharpy byly rychle nahrazeny moderním chromatickým systémem, který vynalezl již v roce 1929 August Bohlin a většího významu nabyl během vlny lidové hudby v 70. letech.  Nejstarší dochovaná nyckelharpa neměla zřejmě rezonanční struny, protože ty se do Švédska dostaly teprve v 17.století. Tradičně a někdy ještě i dnes se nyckelharpa ve Švédsku zavěšuje struníkem obráceným nahoru, tedy jinak, než zde na obrázku.  Nejstarší dochovaná nyckelharpa je pravděpodobně tzv. Moraharpan. Na té je uveden rok 1526, ale podle historických pramenů je, stejně jako u podobného nástroje z Älvdalenu, pravděpodobnější doba zhotovení kolem roku 1680.

Interpreti.

K nejznámějším interpretům hrajícím na nyckelharpu se řadí Byss-Calle a Eric Sahlström. K dalším hudebníkům patří August Bohlin, Ceylon Wallin a Hasse Gille.  Moderní švédská populární hudba použila charakteristický zvuk nyckelharpy ve svých skladbách, např. Hedningarna, Ǻsa Jinder, Väsen a Nordman. Experimentátorem s různými typy nyckelharpy je Johan Hedin a Marco Ambrosini. Pravděpodobně celosvětově nejznámější skladbou, ve které zazněla nyckelharpa, je píseň "Dum dum diddle" z desky "Arrival" od hudební skupiny ABBA.

Nyckelharpa je smyčcový hudební nástroj s klapkami zvanými nycklar či knavrar, které svým stisknutím zkrátí strunu na požadovanou tónovou výšku. Pro vytvoření zvuku se používá smyčec. Charakteristický zvuk nástroje vzniká rezonančními strunami, které jsou umístěny pod hracími strunami. Nyckelharpa je při hraní zavěšená na břichu podobně jako kytara a smyčcem se pohybuje vertikálně proti hráčově břichu.