Život.

Rodinný původ.

Narodil se 6. února 1895 v Praze čp. 668-II (dnes Příčná 668/3, Praha 1-Nové Město) jako syn Emanuela Peroutky, úředníka klubu cukrovarníků v Praze, a jeho manželky Leontiny roz. Kopfové původem z Obory na Jičínsku. Jeho rodiče uzavřeli sňatek 10. dubna 1894 v kostele Nejsvětější Trojice ve Spálené ulici. Ferdinand byl jejich první potomek; později se jim narodil ještě syn Karel (1898–??) a dcera Ludmila (1901–??).

První republika.

V letech 1919–1924 působil jako redaktor novin "Tribuna", později od roku 1924 do roku 1939 jako šéfredaktor revue "Přítomnost". Jeho činnost byla podporována prezidentem republiky T.G. Masarykem, který též pod různými šiframi často do časopisu přispíval. V letech 1924–1939 byl Peroutka také politickým komentátorem "Lidových novin". Byl členem kruhu tzv. Pátečníků, což byla skupina intelektuálů, kteří se scházeli v Čapkově vile a někdy i u prezidenta Masaryka, zejména v prostředí Lánského zámku.  Jako novinář se ve svých politických komentářích věnoval širokému rozsahu témat vnitřní i mezinárodní politiky. Patřil k výrazným kritikům nacismu a komunismu, jejichž ideologie považoval za zhoubné. Z těchto důvodů byl už během první republiky často napadán jak komunisty, tak ze strany krajně pravicových kruhů. Opakovaně kritizoval Adolfa Hitlera za jeho lži a falešné sliby.  V článku "Češi, Němci a židé", který vyšel v "Přítomnosti" 22. února 1939 v období druhé republiky, Peroutka napsal:  Podle odborníka na dějiny médií 19. a 20. století Martina Sekery, "„Z hlediska historie nebyly Peroutkovy výroky myšleny antisemitsky.“" Také odborník na dějiny české žurnalistiky Martin Groman zastává názor, že Peroutkův článek „není antisemitský“ a některé věty v textu jsou vytrženy z kontextu.

Nacistická okupace.

Po okupaci Čech a Moravy v březnu 1939 byl na něj z oficiálních okupačních míst vyvíjen tlak, aby psal v duchu protektorátních potřeb. To se však podařilo jen zčásti, pokud vůbec. V dubnu 1939 pod Peroutkovým jménem sice vyšel v "Přítomnosti" článek "Dynamický život" k 50. narozeninám Adolfa Hitlera, kde autor uznal jeho moc, zároveň však razantně odmítl, že by Češi měli s Hitlerem jít. Podle Peroutkova vyjádření byl tento článek hlavním důvodem jeho pozdějšího uvěznění v koncentračním táboře.

Zatčení a pobyt v koncentračních táborech.

K Peroutkovu prvnímu zatčení došlo už v prvních dnech okupace. Zatímco komunisté, sociální demokraté a němečtí antifašisté byli tehdy ve většině případů odtransportováni do koncentračních táborů, občané nespadající do těchto kategorií byli většinou po několika dnech propuštěni. To byl i Peroutkův případ. O několik měsíců později byl však začátkem září 1939 zatčen znovu. Jakmile totiž Německo rozpoutalo válku s Polskem, mělo eminentní zájem na tom, aby v protektorátu nedošlo k povstání. Nacistická policie se proto rozhodla všechny potenciální protivníky preventivně pozatýkat.  K důvodům, které byly příčinou tohoto druhého Peroutkova zatčení, se on sám po válce vyjádřil takto:  Peroutka byl nejprve vězněn v koncentračním táboře Dachau, dlouhodobě pak v táboře Buchenwald, kde se v roce 1945 dočkal osvobození americkou armádou. V letech 1942/1943–1944 byl dočasně umístěn v pražské věznici na Pankráci.

Třetí republika.

Po válce se Peroutka stal šéfredaktorem "Svobodných novin", což byly noviny založené namísto předválečných "Lidových novin". Současně redigoval i týdeník "Dnešek" (1945–1948), který zase byl obdobou předválečné "Přítomnosti". Původní předválečné názvy periodik nebylo možné použít. Oba tituly totiž vycházely i za Protektorátu, což je v poválečném prostředí zásadním způsobem diskvalifikovalo.  V těchto i pozdějších letech byl Peroutka ze strany komunistů opakovaně nařknut z toho, že nacistům v roce 1939 podlehl. Odpůrci poukazovali mimo jiné na jeho článek "Dynamický život" a později též na text "Hitler po lidské stránce", který však Peroutkovi přisoudili neprávem. Vzhledem k (z dnešního pohledu) poněkud smířlivému pohledu autora na předválečné Německo se někteří snaží interpretovat Peroutkovy citace z předválečných článků jako proněmecké – zejména jeho články z roku 1938. Peroutka však ihned po válce tyto útoky opakovaně odsoudil a proněmecký výklad svých článků odmítl.  V letech 1945–1946 byl Peroutka rovněž poslancem Prozatímního Národního shromáždění za Československou stranu národně socialistickou. V parlamentu zasedal do parlamentních voleb v roce 1946.

Exil po roce 1948.

Po komunistickém únorovém převratu roku 1948 odešel do exilu, nejprve do Anglie, později do USA. Od roku 1951 do roku 1961 vedl české oddělení rádia Svobodná Evropa v německém Mnichově. Byl jedním z členů Rady svobodného Československa, pro niž roku 1949 sepsal ustavující deklaraci.  Peroutka byl jedním z významných představitelů protikomunistického odboje, který byl za totality v železnou oponou uzavřeném Československu méně známý než mimo něj. Čtení a šíření jeho politických rozborů a komentářů bylo v Československu pronásledováno. Zatímco o Karlu Čapkovi a dalších Pátečnících se psalo a hovořilo alespoň sporadicky, Peroutka jako by neexistoval. Mládež, která vyrostla během normalizace, Peroutkovo jméno prakticky neměla možnost zaznamenat. V roce 1989 se postava Peroutky nesměla objevit ani v Čapkově životopisném filmu "Člověk proti zkáze" z období první republiky.  Zemřel roku 1978 v exilu. Po změně politických poměrů byly jeho ostatky v roce 1991 pohřbeny na Vyšehradě.

Hodnocení.

Ocenění a odkaz.

V roce 1990 scenárista a režisér Josef Protiva natočil televizní film "Muž Přítomnosti Ferdinand Peroutka"  V roce 1991 mu tehdejší prezident Václav Havel udělil Řád Tomáše Garrigua Masaryka I. stupně, in memoriam.  V roce 1995 byla k 50. výročí ukončení druhé světové války natočena televizní inscenace divadelní hry "Valčík na uvítanou", kterou na motivy Peroutkova románu "Oblak a valčík" napsal a režíroval Antonín Přidal.  V roce 1996 u příležitosti 100. výročí jeho narození vydala Česká pošta známku s Peroutkovým portrétem a byla zřízena Cena Ferdinanda Peroutky, která je jedním z nejvýznamnějších ocenění pro české novináře.  Ještě v exilu uspořádala Peroutkova třetí žena Slávka Peroutková z jeho pozůstalosti knihu "Muž přítomnosti". Kniha vyšla v roce 1985 v Nakladatelství Konfrontace Curych, později, 1995 v Nakladatelství Lidové noviny pod názvem "Deníky, dopisy, vzpomínky". Úvod k ní napsal Jiří Kovtun a doslov Pavel Tigrid.  V roce 2005 pak Peroutková vydala v nakladatelství Dokořán svoje vzpomínky na manžela pod názvem "Třetí ženou svého muže – Třiatřicet let s Ferdinandem Peroutkou".

Kauza Hitler je gentleman.

V lednu roku 2015 se český prezident Miloš Zeman vyjádřil v tom smyslu, že Peroutka byl fascinován nacismem a údajně (podle prezidenta) napsal i oslavný článek "Hitler je gentleman". Jeho výrok vyřčený při proslovu k 70. výročí osvobození koncentračního tábora v Osvětimi v médiích vyvolal vášnivou debatu, do které se zapojila celá řada novinářů a blogerů. Ačkoli se ukázalo, že i další citace, které zazněly při proslovu prezidenta, byly smyšlené (resp. převzaté z tendenčních publikací a neověřené), mluvčí prezidenta Jiří Ovčáček přesto odmítl cokoli z proslovu dementovat a prezident slíbil, že jeho tým Peroutkův údajný článek "Hitler je gentleman" dohledá. Server abcHistory.cz v té souvislosti upozornil na to, že výrokem "„Hitler je gentleman“" byl ve skutečnosti znám Neville Chamberlain, zatímco duchu Peroutkových aktivit takové vyjádření charakterově odporuje. Server také naznačil možnost, že hledaným textem "Hitler je gentleman" by ve skutečnosti mohl být už po válce kritizovaný článek "Hitler po lidské stránce". Prakticky by pak šlo o stejný spor, jaký musel Peroutka absolvovat už v poválečných letech a k němuž se i jasně vyjádřil.  V dubnu 2015 Peroutkova vnučka Terezie Kaslová podala za výroky prezidenta na adresu jejího dědečka žalobu na český stát. Naproti tomu podle tvrzení prezidenta Zemana jeho mluvčí objevil při prohledávání publikací Ferdinanda Peroutky jiná vyjádření, než prezident citoval na mezinárodním fóru, a ke konci dubna začal, namísto omluvy za nařčení či původního článku, postupně sdílet některé Peroutkovy články (vzhledem k tomu, že kompletní digitální archiv časopisu Přítomnost je dostupný on-line, nešlo o žádný objev) z období druhé republiky a počátku Protektorátu Čechy a Morava. Ovčáček nasdílel články „"Češi, Němci a židé"“, „"Povinnost je jasná"“, „"Dynamický život"“, „"Nový poměr k Německu"“ a „"Ani - Ani"“, předcházené heslovitým komentářem a vybranými citáty. Znalci Peroutkova života a díla zpochybnili schopnost prezidenta Zemana a jeho mluvčího Ovčáčka vést fundovanou diskusi o Ferdinandu Peroutkovi a daném období, Ovčáčkovu schopnost pochopit obsah textu, zdůraznili tendenčnost jimi vybíraných citací, a také upozornili na to, že jeden z článků, který má dokládat prezidentovu původní tezi, "Dynamický život" [Přítomnost, 26. dubna 1939], patřil mezi důvody Peroutkova uvěznění v koncentračním táboře. Odborníci se naopak shodují, že texty byly, s ohledem na dobovou situaci, psané s odvahou. Ovčáček popírá, že by Peroutka byl kvůli článku "Dynamický život" gestapem perzekvován, což odůvodňuje tím, že k zatčení nedošlo bezprostředně po jeho publikaci, a na své interpretaci článků trvá, navzdory vlně kritiky, již vyvolal.  Zatímco podle názorů mnoha odborníků a komentátorů je cílem Zemanova a Ovčáčkova úsilí pokus odvést pozornost veřejnosti a médií od prezidentovy neochoty omluvit se za jeho původní nedoložený výrok, případně i od dalších kontroverzních témat spojených s osobou prezidenta či snaha „vyřídit si účty“ s celou českou novinářskou obcí, jiní nechápou jaký smysl má tato mediální kampaň vůbec mít. Dne 3. května Zeman v online rozhovoru pro Blesk TV řekl, že pokud mluvčí Hradu Jiří Ovčáček nenajde do konce června článek „"Hitler je gentleman"“, vypíše Zeman z vlastních prostředků odměnu pro toho, kdo ho najde. V rozhovoru také uvedl, že oslavný článek na Třetí říši za války napsal i spisovatel Jaroslav Seifert. Na konci června 2016 se Zeman omluvil za to, že text nebyl nalezen, zároveň vypsal výše zmíněnou odměnu.  Dne 1. 10. 2016 bylo oznámeno, že historik Jan Galandauer našel článek "„Hitler – gentleman, čeští nár. soc. – piráti"“, který částečně odpovídá Zemanovu popisu, ale autorem není Peroutka a vyšel v Rudém právu 24. února 1937. Je reakcí na nepodepsaný článek, který vydal Venkov, jehož šéfredaktorem byl Josef Vraný. Zeman popřel, že by se jednalo o jím popsaný článek, a Ovčáček měl v hledání dále pokračovat.

Dílo.

Peroutka je autorem knihy úvah o české národní povaze "Jací jsme" a rozsáhlého díla o počátcích Československa "Budování státu".

Ferdinand Peroutka ( Praha – New York) byl český spisovatel, dramatik a publicista. Bývá považován za jednoho z nejvýznamnějších představitelů české předválečné demokratické žurnalistiky. Je autorem díla "Budování státu", pojednávajícího o vzniku a prvních letech Československa. Studoval gymnázium v Praze, odkud však před maturitou v roce 1913 odešel a započal svoji novinářskou kariéru příležitostnými příspěvky do Herbenova časopisu "Čas". Po komunistickém únorovém převratu roku 1948 odešel do exilu.


Výskyt.

Druh je rozšířen ve východních oblastech Asie, severním směrem zasahuje poměrně vysoko, až po střední tok řeky Amur (nad 50° severní zeměpisné šířky). Vyskytuje se hlavně na východě Ruska (včetně Sachalinu), na severovýchodě Číny, v Japonsku a na korejském poloostrově. Tato nenáročná rostlina roste ve vlhčích řídkých smíšených i jehličnatých lesích nebo křovinách, obvykle na teplejších, jižně orientovaných svažnatých místech. Toleruje půdy hlinité, písčité nebo jílovité, kyselé i alkalické a taktéž s nízkou výživnou hodnotou, snáší plné slunce i polostín. Asi před 20 léty byly v Rusku v Přímořském a Chabarovském kraji osázeny touto rostlinou velké plochy, to mělo pokrývat poptávku a zamezit devastaci přirozených porostů.  Dlouho nepatřila tato rostlina tradiční čínské medicíny mezi všeobecně známé druhy s tonizujícími účinky, teprve v 50. létech 20. století se začala vědecky zkoumat a používat jako náhražka za nedostatkový a obtížně pěstovatelný ženšen. Z rostliny se používají hlavně kořeny, hodně účinných látek je i v listech. Nejvíce jich obsahují kořeny v druhé polovině září kdy se šetrně odřezávají a suší při teplotě do 70 °C.

Popis.

Eleuterokok ostnitý je vytrvalý, opadavý, mrazuvzdorný keř dorůstající do průměrně výše 1,5 až 2 m, výjimečně až 4 m. Jeho kořenový systém je silně rozrostlý, ve svrchní vrstvě půdy je tvořen bohatě větvenými a poměrně tenkými kořínky (obvykle tlustými 2 cm) s celkovou délkou až 30 m. Nad zemí vyrůstá i 20 stonků s tenkou světlešedou kůrou které se v horní části větví. Stonky a hlavně mladé větve jsou hustě porostlé křehkými ostny jež jsou natočeny špičkou dolů.  Listy s řapíky až 12 cm dlouhými jsou tři až pětičetně dlanitě složené. Roztroušeně chlupaté čepele lístků jsou 5 až 13 × 3 až 7 cm velké, vyrůstají na krátkých řapíčcích, jsou podlouhlé nebo eliptické, mají klínovitou bázi a špičatý vrchol, po obvodě jsou zubaté a mají výraznou zpeřenou žilnatinu o 6 nebo 7 párech.  Na koncích některých větví vyrůstají drobné, dlouze stopkaté, voňavé pětičetné květy v jednoduchých kulovitých okolících. Tato květenství jsou složena z květů oboupohlavných, samčích i samičích. Oboupohlavné a samčí jsou zpravidla světle fialové, samičí nažloutlé. Tyčinky bývají v květu čtyři nebo pět, semeník má pět oddílů po dvou vajíčkách z nichž jedno degeneruje. Rostliny vykvétají v červenci a srpnu.  Souplodí obsahuje tmavě fialové plody, vejčité bobule až 1 cm dlouhé které po uzrání v záři až říjnu zůstávají ještě dlouho na keři. Nejedlá bobule obsahuje zpravidla pět žlutých, plochých, půlměsíčkovitých, 3 až 8 mm velkých semen s nedostatečně vyvinutým embryem, hmotnost tisíce suchých semen je 5 až 10 gramů. Semena klíčí obvykle až po stratifikaci druhým rokem, nové rostliny poprvé kvetou nejdříve ve 3 létech. Keře se rozmnožují i oddělky kořenů. Ploidie druhu je 2n = 48.

Význam.

Eleuterokok ostnitý se svými léčivými účinky rovná těžce dostupnému ženšenu. Jeho kořeny i listy obsahují vedle lipidů a silic, různé druhy pryskyřic, flavonoidů, sacharidů, polysacharidů, glykosidů a velké množství draslíku, fosforu a vápníku.  Extrakt z kořenů nebo listů působí v širokém spektru na lidský organismus hlavně díky tonizujícímu vlivu aniž by vykazoval nežádoucí účinky nebo se stával návykovým. Podle vědeckých údajů plynoucích z testování na zvířatech i lidech je schopen snižovat obsah cholesterolu i glukózy v krvi, má antidepresivní účinky a stimulační vliv na činnost centrálního nervového systému, zrychluje uzdravování po prodělaném infarktu a upravuje krevní tlak, dokáže u imunitního systému vybudit antivirovou a antibakteriální aktivitu, má retardační účinky na benigní i maligní nádory, stimuluje endokrinní funkce pohlavních žláz a zvyšuje aktivitu samčích pohlavních orgánů.  Droga je považována za téměř ideální povzbuzovací prostředek zvyšující kondici a výkonnost organismu, zvláště se doporučuje při rekonvalescenci a po těžkých pooperačních stavech. V České republice jsou registrovány léčivé přípravky např. "Eleutherosan" a "Eleuterokok ostnitý–extrakt".

Eleuterokok ostnitý ("Eleutherococcus senticosus") je ostnatý keř, kterému se pro léčivé účinky jeho kořenů a místo původu přezdívá "Sibiřský ženšen". Je jedním z asi třiadvaceti druhů rodu "Eleutherococcus" který byl v minulosti znám pod rodovým jménem "Acanthopanax".


Mládí.

Signe Eleonora Cecilia Larssonová se narodila v Kungsholmenské farnosti v Stockholmu v roce 1915. Již v roce 1927 debutovala v prestižním Královském dramatickém divadle ve věku 12 let.

Kariéra.

V roce 1933 natočila svůj první film, "Tystnadens hus", s německým filmovým režisérem/kameramanem Harrym Hassem, kterého si následně vzala. V roce 1940 se přestěhovala do Spojených států amerických, kde podepsala smlouvu se společností RKO Studios, která ji propagovala jako „další Gretu Garbo“. S Hassem se rozvedla roku 1941.  Její první role hodná zaznamenání byla "„Mademoiselle“" v "Heaven Can Wait" (1943). Její další role z čtyřicátých let byly ve snímcích "The Seventh Cross" (1944), "Johnny Angel" (1945), "The House on 92nd Street" (1945), "A Scandal in Paris" (1946) a "A Double Life" (1947).  Během 50. let se její hollywoodská kariéra zastavila. V roce 1957 byl její syn, její jediné dítě, zabit při dopravní nehodě. Od té doby začala dělit svůj čas mezi natáčení filmů ve Švédsku a účinkování na newyorských jevištích, dokud se v polovině šedesátých let nevrátila do Hollywoodu.  V pozdějších letech Hassová získala uznání za svou spisovatelskou činnost a psaní písní a překládání švédských lidových písní do angličtiny. Roku 1977 napsala svůj první román, "Momo", popisující její dětství v meziválečném Stockholmu.  Byla také písničkářkou. Její druhé album, "Where the Sun Meets the Moon", bylo vydáno v roce 1979 a skládalo se z jejích vlastních verzí některých švédských lidových melodií.  Dále pokračovala v hraní, jejím posledním filmem byl 2000's "One Hell of a Guy".

Smrt.

Zemřela v Los Angeles v roce 2002 ve věku 86 let na zápal plic, v nějž vyústila její rakovina plic.

Ocenění.

Roku 1935 obdržela stipendium "Theatre League's De Wahl-stipendium" a roku 1939 první severskou cenu nordiska Gösta Ekmanpriset. V roce 1972 ji švédský král jmenoval členem 1. třídy Královského řádu Vasovců. Hassová má hvězdu na hollywoodském chodníku slávy "Hollywood Walk of Fame" za svůj přínos pohyblivým obrázkům, na bulváru "7080 Hollywood Boulevard".

Signe Hasso (15. srpna 1915 – 7. června 2002), přechýleně "Hassová", byla švédská herečka, spisovatelka a skladatelka působící ve Spojených státech.


Reprezentace.

V dresu kanadské reprezentace do 20 let se stal juniorským mistrem světa na MSJ 1991, pořádaném v Kanadě.  Zúčastnil se v dresu národního týmu i MS 1992 v Československu (8. místo). V době angažmá v Evropě si zahrál na Švédských hokejových hrách 2001.

Kariéra.

Juniorská.

Do roku 1988 hrál středoškolskou ligu za klub Yellowhead Chiefs Midget AAA. Následující tři roky strávil v juniorské Western Hockey League za Spokane Chiefs, s kterými v roce 1991 získal mistrovský titul v lize a poté i Memorial Cup pro celkového vítěze tří hlavních kanadských juniorských lig. V této sezoně byl umístěn do All star týmu WHL i všech tří soutěží. Dále obdržel i ceny Stafford Smythe Memorial Trophy, Brad Hornung Trophy a CHL Sportsman of the Year.

Profesionální.

V roce 1991 byl draftován na celkové druhé pozici za Ericem Lindrosem. Jako svého prvního hráče v historii si jej vybral klub San Jose Sharks. Ve své první sezoně 1991/92 byl nejlepším střelcem, nahrávačem i nejproduktivnějším hráčem Sharks. Jeho produktivita však nestoupala a tak jej 16. listopadu 1995 Sharks vyměnili do Philadelphia Flyers za Martina Špaňhela a volbu Flyers v 1. a 3. kole draftu 1996. S Philadelphií si v sezoně 1996/97 zahrál finále Stanley Cupu, ve kterém ale celek podlehl Detroit Red Wings.  Flyers jej vyměnili 17. ledna 1998 společně s Václavem Prospalem a volbou ve 2. kole draftu za Alexandra Daigleho do Ottawa Senators. V létě pak Falloon jako volný hráč podepsal smlouvu s Edmonton Oilers. V průběhu sezony 1999/2000 jej Oilers zařadili na listinu nechráněných hráčů, kde si jej vybrali Pittsburgh Penguins, za které dohrál ročník.  Sezonu 2000/01 odehrál za HC Davos ve švýcarské lize, s kterým vyhrál turnaj Spenglerův pohár 2000. V ročníku 2001/02 nastupoval v rodném městě za Foxwarren Falcons v poloprofesionální soutěži, poté ukončil kariéru.

Patrick J. Falloon (* 22. září 1972 ve Foxwarrenu, Manitoba, Kanada) je bývalý kanadský hokejista, který v letech 1991-2000 působil v NHL.


Život.

Měl 6 sourozenců, jeho otec byl obuvník. 2. června 1942 údajně společně se svým otcem pozoroval UFO a tentýž rok měl navázat první telepatický i fyzický kontakt s mimozemšťanem Sfath a podniknout s ním první výpravu mezihvězdnou lodí. Sfath jej prý až do roku 1953 zasvěcoval do velmi mnoha vědomostí, např. po stránce specifického Učení ducha, tzv. tvořivě-přírodních zákonitostí, života, meditace, budoucích událostí atd. Meier nemá žádné vyšší potvrzené vzdělání – učil se prý autodidakticky a za pomoci svých mimozemských přátel. Vinou údajných intrik prošel několika výchovnými ústavy, z nichž opakovaně utíkal. V roce 1957 vstoupil do francouzské cizinecké legie, ale po několika měsících uprchl a vrátil se do Evropy. V letech 1953–1964 měla jeho výuku prohloubit mimozemská žena Asket a uvést jej tak na cca 12 let trvající cestu kolem světa, při níž sbíral praktické zkušenosti a vědomosti v celkem 42 zemích světa. V nich se setkal s mnoha světovými vůdci, jako např. s Mahátmou Gándhím, Saddámem Husajnem a Franciscem Francem, a vykonával přes 350 různých zaměstnání. Za účelem studia prošel nejrůznějšími náboženskými hnutími, sektami a tajnými spolky. Stal se žákem a přítelem známých učitelů meditace, např. buddhistického mnicha Dharmawara Mahathera. Mešita Ahmdija v Karáčí v západním Pákistánu mu udělila arabské jméno Mohammed Abdullah. V šedesátých letech byl znám také pod pseudonymem „Fantom“, když pracoval jako soukromý detektiv a potíral kriminální bandy. V roce 1965 přišel při autobusové nehodě v Turecku o levou ruku. Přezdívku „Billy” mu dala Američanka Judy Reed v Teheránu (Írán), protože jí svým černým kloboukem a opaskem s revolverem připomínal legendu Divokého západu Billyho Kida. V únoru 1966 se po dvouměsíční známosti oženil s Kalliope Zaphiriou. Společně procestovali Turecko, Pákistán a Indii. Narodily se jim tři děti, dcera Gilgamesha (srpen 1968), syn Atlantis-Sokrates (září 1970) a syn Methusalem (říjen 1973). V roce 1975 údajně zahajuje tzv. oficiální kontakty s mimozemšťankou Semjase a zakládá společenství FIGU. V srpnu 1988 mu byl jménem všech japonských klubů karate propůjčen mistrovský titul pátý dan.  Je proti ničení životního prostředí, proti přelidnění, diskriminaci žen a zneužívání dětí. V boji proti přelidnění propaguje snížení porodnosti pomocí radikálních zákonných opatření a je pro různé formy antikoncepce. Za určitých okolností připouští také potrat a sterilizaci. Uvádí, že člověk nepochází z opice, nýbrž naopak opice z člověka coby odvětvený produkt lidského pravývoje. Původ pozemského lidstva spatřuje ve spojení čistě pozemských lidí s různými mimozemskými rasami, jež údajně významně ovlivnily pozemskou historii. Je proti mučení a trestu smrti, navrhuje pro zločince dočasný nebo doživotní exil. Je proti vegetariánství, doporučuje vyváženou stravu. Podporuje genetický výzkum. Násilí připouští jen v sebeobraně. Odmítá všechna náboženství a sekty, pokud mají co do činění s vírou a kultem.

Společenství FIGU.

FIGU (, „Svobodné zájmové společenství v oblasti hraničních a duchovních věd a ufologických studií“) založené Meierem roku 1975, se prezentuje následovně:  „Svobodné zájmové společenství je mezinárodně činné společenství stejně smýšlejících lidí, kteří hledají pravdu a usilují o to, orientovat se ve svých myšlenkách, citech a jednáních podle přírodně-tvořivých směrnic. FIGU se organizuje jako nevýdělečný spolek podle švýcarského Občanského zákoníku, článek 60 a další. FIGU je financováno dobrovolnými příspěvky členů, dary sponzorů stojících mimo společenství, jakož i prodejem knih, spisů a fotografií atd. Cíl FIGU spočívá v celosvětovém rozšiřování pravdy společně s „Billym“ Eduardem Albertem Meierem (BEAM) a za pomoci Plejaren a jiných forem života nepozemského původu, jež jsou však znalé pravdy a které již od pradávných dob vedou svůj život podle univerzální pravdy a jejích mírových kritérií a účinků. Boj za pravdu je bojem proti lžím, nepravdám a bludným učením, který je nutno vést prostřednictvím informací a poučení. FIGU informuje o pravdě v každé oblasti a ponechává každému člověku právo na jeho vlastní názor. FIGU nepracuje žádným způsobem misionářsky, a tedy nikoliv ve smyslu získávání přívrženců a věřících.“  Centrem celosvětových aktivit FIGU je Semjase-Silver-Star-Center, Hinterschmidrüti 1225, CH-8495 Schmidrüti, Švýcarsko. Z tohoto Centra vychází od roku 1975 celosvětová osvětová činnost FIGU, jež se zaměřuje na vydávání a šíření Meierových materiálů. Ty pojednávají např o následujících tématech: Tvoření ("Die Schoepfung"), Učení ducha, původ Univerza, historie Země, věda, astronomie, spiritualita, reinkarnace, genetická manipulace, pozemská náboženství, lidská evoluce, meziplanetární kosmické lety, galaktická federace, původ mimozemšťanů a jejich návštěvy na Zemi, telepatie, přelidnění, ničení životního prostředí, vztahy mezi mužem a ženou, kamufláže ze strany vlád, úřadů a armády atd.  Kontakty Meiera s mimozemšťany údajně začaly roku 1942 a mají trvat po zbytek jeho života, což do roku 2011 představuje bezmála 70 let trvající kontaktní období. V letech 1942–1953 uvádí kontakty s mimozemšťanem Sfath, v letech 1953–1964 s mimozemšťankou Asket a v letech 1964–1975 údajně veškeré kontakty s mimozemšťany přerušil a cestoval kolem světa. Roku 1975 údajně zahájil tzv. oficiální kontakty s mimozemšťankou Semjase a následně i s dalšími mimozemšťany označovanými jako Quetzal, Ptaah, Nera atd.

Téma.

Komunikace s mimozemšťany údajně probíhala a nadále probíhá tváří v tvář i telepaticky, a sice s rasou označovanou jako Plejaren, původně však Plejaden, což odkazovalo na nám známé souhvězdí Plejády. Od roku 1995 však Meier hovoří už jen o Plejaren, kteří údajně pocházejí z jiné dimenze tohoto Vesmíru, jež je vůči té naší posunuta o zlomek sekundy do budoucnosti. Hvězdný systém těchto mimozemšťanů se prý jmenuje stejně jako oni, tedy Plejaren. Jejich domovskou planetou má být Erra, jež se velikostí podobá Zemi.  Od 28. ledna 1975 do 18. prosince 2010 údajně absolvoval 971 osobních a 1149 telepatických kontaktů s mimozemšťany z Plejaren a příslušníky jejich Federace, přičemž tyto kontakty mají trvat po zbytek jeho života. Z 519 těchto údajných kontaktů sepsal kontaktní zprávy, tj. údajně doslovné přepisy rozhovorů mezi ním a dotyčnými mimozemšťany. Jeho kontaktní diskuze jsou vysoce detailní a zahrnují celé spektrum témat počínaje tzv. Tvořením ("Die Schoepfung") a jeho zákony a přikázáními a konče vědou, reinkarnací, spiritualitou, astronomií, ekologií, zdravím, mezilidskými vztahy a životem vůbec. Krom toho obsahují kontaktní zprávy i celou řadu obecných i zcela konkrétních proroctví a předpovědí, jež byly zčásti potvrzeny moderní vědou. Do češtiny bylo v roce 2011 přeloženo pouze prvních deset kontaktů s úvodními texty a výňatky z několika dalších kontaktů.  Plejaren prý Meierovi povolili vytvořit obsáhlý důkazní materiál, aby mohl vyvolat celosvětovou kontroverzi ve věcech UFO a mimozemského života. Dále jej údajně odmalička podporovali ve vývoji jeho vědomí a předávali mu nejrůznější informace a data atd., aby mohl roku 1975 zahájit svůj náročný úkol, jejž označuje jako misi. Ta má spočívat v písemném zachycení a šíření tzv. Učení pravdy, Učení ducha, Učení života, které Meier označuje také jako Učení proroků. Z tohoto Učení má vycházet celosvětová osvěta ve smyslu tzv. tvořivě-přírodních zákonitostí a přikázání, tj. ve všech ohledech života, vědomí, myšlení, cítění a jednání.  Jiným aspektem Meierova případu je vysoce kontroverzní kniha Talmud Jmmanuel. Meier tvrdí, že jde o německý překlad cca 2000 let starých staroaramejských svitků, které objevil v roce 1963 poblíž Jeruzaléma. Kniha popisuje život a působení muže jménem Jmmanuel, z něhož prý vinou církevních intrik později vznikla imaginární postava Ježíše Krista. Svitky prý za doby života Jmmanuela sepsal jeden z jeho učedníků. Obsah spisu, o němž Meier tvrdí, že je pravý, zpochybňuje základy křesťanské církve. Rozsáhlou studii Talmudu Jmmanuel provedl profesor James W. Deardorff.  Meier se stal v průběhu svých údajných kontaktů terčem mohutné a neustávající kritiky, jakož i celkem 21 zdokumentovaných pokusů o vraždu. Získal si však i celou řadu zastánců po celém světě, mezi nejznámější patří například por. plk. Wendelle C. Stevens, prof. James W. Deardorff, Michael Hesemann, Gary Kinder, Jim Dilettoso a Michael Horn.  Meier jako cíl svých kontaktů s mimozemšťany uvádí tzv. Učení pravdy, Učení ducha, Učení života, které krom kontaktních zpráv písemně zaznamenal asi ve 40 knihách, desítkách spisů a 411 učebních dopisech, které představují ucelené a systematické studium v této oblasti. FIGU jej definuje následovně:  „Učení života se vztahuje na veškerá fakta lidské existence, evoluce vědomí a celé mentality, stejně jako na ctnosti, rozvoj osobnosti a charekteru, na správný způsob života, mezilidské vztahy, partnerství atd., atp. Učení ducha se oproti tomu zaměřuje na všechny tvořivé a přírodní zákonitosti v každém ohledu, jakož i na tvořivá přikázání, jež platí jako doporučení hodná následování, aby člověk činil zadost zákonům Tvoření. V posledních asi deseti tisících letech se Učení tradovalo prakticky jen ústně a pouze velmi málo bylo předkládáno v písemné formě. To však vedlo k tomu, že sektářská krvavá náboženství, stejně jako náboženské či polonáboženské organizace dokázaly kolem Učení ducha zosnovat bájná mysteria, což vedlo k nehoráznému zfalšování, a sice až do dnešní doby. Zákony a přikázání Tvoření a přírody obsahují vlastní Učení ducha, jehož šíření je nejdůležitějším úkolem ‚Svobodného zájmového společenství‘ společně s ‚Billym‘ Eduardem Albertem Meierem.“  Mezi jeho díla patří např. následující knižní tituly: "Kalich pravdy"; "OM"; "Arahat Athersata"; "Genesis"; "Dekalog/Dodekalog"; "Talmud Jmmanuel"; "Zákon lásky"; "Život a smrt"; "Znovuzrození, život, umírání, smrt a smutek"; "Úvod do meditace"; "Meditace z jasného pohledu"; "Psychika"; "Direktivy"; "Způsob, jak žít"; "Moc myšlenek"; "Špetka vědění, smyslu a moudrosti"; "Pozemský člověče, přeji ti..."; "Smysluplné, důstojné, hodnotné"; "Symboly Učení ducha"; "Vše o fluidové energii, resp. fluidové síly a jiné záležitosti"; "Klamná představa boha a nemoc klamné představy boha"; "K zamyšlení"; "Výchova dětí, mladistvých a dospělých" atd. Žádné z těchto německy psaných děl nebylo do roku 2011 přeloženo do češtiny.  Mezi další důkazní materiály Meiera patří i tzv. prorocky přesné informace, resp. jeho předpovědi a proroctví. V nich Meier často zveřejnil nejrůznější vědecké a jiné informace, které byly později potvrzeny vývojem událostí či nejmodernější vědou. V rámci svého údajného 251. kontaktu, dne 3. února 1995, předpověděl Meier např. úder nebo útok ze strany Spojených států a jejich prezidenta (viz válka v Iráku), hrozbu islámského fundamentalismu, riziko chemické války, objevení nové nemoci (viz SARS), rozšíření nemoci šílených krav na další zvířata a lidi, jakož i nehodu atomové elektrárny poblíž Lyonu ve Francii. Michael Horn ve svém článku "Profesionální skupina skeptiků dokazuje, že UFO jsou skutečná" uvádí další z Meierových předpovědí a proroctví: „V dubnu 2003 byl Dr. Josephu Veverkovi, předsedovi oddělení astronomie na Cornellově univerzitě, poskytnut dokument se specifickými informacemi o Jupiteru, jeho prstencích a měsících. Tento dokument publikoval Meier v říjnu 1978, pět měsíců předtím, než sonda Voyager 2 dotyčné informace vyfotografovala a poslala zpět k Zemi. Když byl Dr. Veverkovi předložen důkazní prostředek, že Meier popsal měsíc Io jako vulkanicky nejaktivnější těleso ve sluneční soustavě (a sice dříve, než v březnu 1979 existovala první oficiální vědomost o této věci), byl vědec přímý a otevřený: ‚Pokud to řekl 3–5 měsíců předem, tak mohu říct jen to, že má pravdu.‘ Meier dokumentoval také skutečnost, že Jupiter má prstence, popsal složení povrchu planety, zbarvení jejích měsíců, hladký povrch měsíce Io, jakož i fakt, že měsíc Europa je pokryt ledem. Ale co je ještě neuvěřitelnější: Meier přesně popsal složení a zdroj Jupiterových prstenců, 20 let předtím, než roku 1998 vědci z Cornellovy univerzity oznámili své první poznatky ohledně výzkumů v této oblasti!“  Přelidnění „Billy“ Eduard Albert Meier již od padesátých let 20. století zdůrazňuje nutnost redukce pozemské populace pomocí radikálních zákonných opatření. Vyslovuje se pro kontrolu porodnosti podle přesně odstupňovaného systému, avšak nepřipouští žádné zabíjení již žijících lidí. Přelidnění Země popisuje jako největší zlo, z něhož vyplývá celý řetězec negativních důsledků, počínaje drancováním přírody, vytěžováním zdrojů a změnou klimatu, konče psychickými poruchami, zvyšováním sociálního napětí, migracemi obyvatelstva a válkami. Přelidnění nepovažuje jen za problém rozvojových zemí, ale za problém celoplanetární, jenž se týká bez výjimky všech zemí i lidí. Zdůrazňuje nutnost rovnováhy mezi úrodnými plochami planety a počtem obyvatelstva. V tomto smyslu navrhuje dosažení přirozené světové populace o počtu cca 529 miliónů lidí.  Jedním z nejdůležitějších důkazů pro Meierova tvrzení je jeho velká kolekce kontroverzních fotografií. Ta zahrnuje obrázky UFO na švýcarském venkově, spojení kosmických lodí Apollo a Sojuz v roce 1975 či vzdálené astronomické úkazy. Meier přitom většinu ze svých cca 1000 fotografií pořídil v 70. letech, kdy ještě neexistovala možnost počítačové manipulace, a to jen s jednou rukou. Zároveň s těmito fotografiemi předložil i několik paralelních 8milimetrových filmů. Kritici jako Kal Korff, Stanton Friedman a Jacques Valle věří, že to jsou podvrhy. Někteří kritici poskytli jako příklad podobné obrázky a předvedli, že některé z Meierových fotografií vypadají jako ofocené z vědeckofantastických knih, kreseb a televizních programů. Další kritika Meierových fotografií zahrnuje údajné problémy v záběrech a osvětlení poukazující na vystřihování, vkládání a použití modelů. Obrázek údajné mimozemšťanky Asket znázorňoval herečku Michelle Dellafaveovou z televizního zábavného pořadu Deana Martina. Meier uvedl, že mu tato fotografie byla podstrčena kvůli zdiskreditování jeho tvrzení.

Kritika.

Fyzik Neil Davis z firmy Design Technology prozkoumal některé Meierovy fotografie pod mikroskopem, skenoval je mikrodenzitometrem a ověřoval možnost dvojitého osvitu nebo použití modelů. Při zkoumání papírových fotografií nemohl najít nic, co by ho podněcovalo k domněnce, že objekt na zkoumaných snímcích je něco jiného než velký objekt, který byl fotografován v určité vzdálenosti od fotopřístroje. Odborník na počítačové animace Jim Dilettoso předložil Meierovy snímky Dr. Robertovi Nathanovi a Bobovi Postovi z NASA. Oba nechali několik jeho fotek projít vyhodnocovacím programem, načež konstatovali: „Ať už jsou tyto obrázky cokoliv, jsou zatraceně dobré, nic nenasvědčuje nějakému zfalšování.“ Také profesor astronomie Dr. Michael Malin, specializující se na postupy vyhodnocování obrazových materiálů, nemohl objevit žádný náznak podvodu.  Meier údajně od Plejaren obdržel vzorky mimozemských kovových slitin. Pplk. Wendelle Stevens, který v letech 1978–1982 vedl vyšetřování Meierova případu, je nechal v USA testovat vědcem Marcelem Vogelem, vedoucím laboratoře IBM, držitelem 32 patentů, vynálezcem floppy disku a expertem na krystalické struktury. Třebaže byl Dr. Vogel velice skeptický a jednotlivé složky kovových vzorků se nacházejí i zde na Zemi, byl více než ohromen, když po početných výzkumech konstatoval jeden ze svých závěrů, že tento materiál nevznikl nám známým procesem zpracování kovů. Musela se zde uskutečnit neelektrická, studená fúze kovů, což je postup, který je na Zemi ještě neznámý. Vogel: „S žádnou nám známou technologií bychom toho na naší planetě nemohli dosáhnout. Teprve asi za 150 let budeme na Zemi s naší metalurgií tak daleko, že budeme po stránce technické výroby schopni vytvářet takovéto sloučeniny.“ Kovové vzorky ovšem následně zmizely, takže byl znemožněn jejich další výzkum a analýza jiných vědců. To je fakt, který v očích kritiků poukazuje na nepravost či nepodstatnost kovových vzorků jakožto důkazu pro Meierova tvrzení.  Michael Horn ve svém již zmíněném článku "Profesionální skupina skeptiků dokazuje, že UFO jsou skutečná" uvádí: „Skeptici (ani jiní, kteří se o to pokusili) nakonec nebyli schopni reprodukovat zvukovou nahrávku UFO, kterou Meier pořídil pouze pomocí obyčejného kazetového přehrávače na otevřeném poli a před 15 svědky. Nahrávka obsahuje 32 simultánních frekvencí, 24 ve slyšitelné a 8 v neslyšitelné oblasti. Do dnešního dne je nelze reprodukovat, dokonce ani s nejmodernějšími syntezátory, nemluvě o kazetových přehrávačích ve volném prostranství.“  Kromě „Billyho“ Eduarda A. Meiera může více než 120 dalších osob dosvědčit nejrůznější události kolem Plejaden/Plejaren a jejich kosmických lodí, jakož i záležitosti kolem BEAM samotného. V roce 2001 vydalo FIGU tzv. knihu svědků ("Zeugenbuch"), která dokumentuje řadu konkrétních svědeckých výpovědí mezi léty 1959–2001.

Billy Meier, vlastním jménem Eduard Albert Meier (* 3. února 1937, Bülach, Švýcarsko) je zakladatel FIGU, Svobodného zájmového společenství v oblasti hraničních a duchovních věd a ufologických studií. Je také původcem přes 1000 kontroverzních fotografií objektů UFO, vzniklých většinou v sedmdesátých letech, a osmi osmimilimetrových filmů. Krom toho předložil zvukové nahrávky údajné mimozemské lodi a též vzorky údajně mimozemských kovů a krystalů. Disponuje více než 120 zdokumentovanými svědky. Odpůrci považují tyto materiály a svědectví za podvrhy. Meier tvrdí, že se setkává s mimozemšťany a jako cíl svých domnělých kontaktů uvádí specifické učení, které označuje jako Učení pravdy, Učení ducha, Učení života a které do roku 2011 čítá přes 20 000 stran německy psaného textu, z něhož byl do češtiny přeložen pouze zlomek. Mimozemšťané pocházejí podle Meiera z hvězdokupy Plejaren – ta se má nacházet v jiné dimenzi tohoto Vesmíru posunuté vůči té naší o zlomek sekundy do budoucnosti – a nazývají se stejně jako jejich hvězdokupa, tedy Plejaren. Popisuje je jako humanoidy, bytosti podobné lidem ze Země, avšak mnohem vyspělejší po stránce ducha, vědomí i techniky.


Charakteristika.

Scénický tanec je určený pro divadelní scénu, nemá žádná striktní pravidla ani omezení. Cílem scénického tance je vyjádření příběhu, myšlenky nebo pocitu. Většinou postrádá strnulé pózy, důraz je kladen na plynulý tok pohybů, přirozenost a originalitu pohybového vyjádření. V poslední době má i velké rozšíření mezi tanečními soutěžemi, ve kterých se pohybuje na velmi vysoké úrovni.  Důraz je kladen především na duševní dění – pocity, myšlenky – a to je přenášeno do pohybu. Hudba bývá většinou pochmurná a smutná, ale jsou výjimky, u kterých to je naopak nebo méně znatelné. Tzv. improvizace k scénickému tanci je libovolný tanec, který tanečník vymýšlí za pochodu. Tanečník by se měl do hudby zaposlouchat a sám zjistit, jaké pohyby se k hudbě hodí.  Scénický tanec se dá tančit ve skupině. Různé efekty například v řadách napomůžou k vyjádření pocitů a diváka to více pohltí. U tohoto tance nezáleží jen na taneční stránce, ale i na herecké. Herec nemluví, ale tancuje. V moderním tanci se často používají pohyby na zemi, které i ve stoje musí být výrazové a vyžadují ohebnost. Tanečníci scénického tance tancují často bosi. Jejich gesta jsou svým způsobem stejně výmluvná jako v baletu. Pohyby vymýšlí choreograf, který hraje velikou roli. Je něco jako skladatel v hudbě nebo malíř ve výtvarném umění, ale na rozdíl od nich pracuje s živými lidmi.

Taneční techniky.

Taneční technika a pohybová filozofie v současné podobě tance může zahrnovat balet, improvizační tanec, moderní taneční styly ze Spojených států (Grahamova technika, Humphrey-Weidmanova technika a Hortonova technika) a Evropy. Současní tanečníci využívají moderní techniky, jako je pilates, jóga, herecká praxe a pantomima. Někteří dobře známí choreografové a tvůrci současného tance si vytvořili školy a techniky vlastní. Paul Taylor vyvinul taneční techniku zvanou Taylorova technika, která se nyní vyučuje na moderních tanečních školách, jako je The Ailey School v New Yorku.

Historie.

Scénický tanec se vyvíjel během poloviny dvacátého století, od té doby se rozšířil po celém světě. Stal se jedním z dominantních žánrů formálně vyškolených tanečníků. Nejvíce rozšířený je v USA a Evropě. Nejdříve využíval prvky pouze z jazzového, moderního a klasického tance. Postupem času se ale do contemporary zařadily prvky z mnoha stylů tance.  Cunningham je považován za prvního choreografa, který rozvinul nezávislý postoj k modernímu tanci a vzdoroval nápadům, které byly stanoveny podle baletu. Ostatní průkopníci moderního tance: Ruth St. Denis, Doris Humphrey, Marie Wigman Francois Delsarte, Émile Jaques-Dalcroze, Paul Taylor, Rudolf von Laban, Loie Fuller, José Limon a Marie Rambert.

Moderní scénický tanec ("Contemporary dance") je moderní výrazový tanec, který je vzhledem ke své technické podobnosti přirovnáván k modernímu tanci a baletu. Contemporary dance je velmi nepředvídatelný a zcela odlišný od ostatních tanců. Využívá například i techniky převzaté od japonského současného tance butó nebo prvky z afrického tance. V této formě tance se velmi často objevují nepředvídatelné změny v rytmu, rychlosti a směru. Cíl contemporary spočíval v nalezení nenucenosti pohybu použitím přirozených linií těla a jeho energie. Tato „plynulost“ pohybu zcela odlišovala contemporary dance od tradičních tanečních stylů. V současné době již Contemporary dance vychází z osobnosti jednotlivého lektora či choreografa.


Nové Nizozemí.

Název Nové Nizozemí (nizozemsky Nieuw-Nederland) použil poprvé na své mapě Adriaen Block v roce 1614. Tou dobou již 5 let holandské lodě prozkoumávaly zdejší oblast Severní Ameriky (Henry Hudson), plavily se proti proudu řek Hudson, Connecticut a Delaware, mapovaly zdejší pobřeží. Hned od začátku docházelo k obchodu s Indiány, zakládaly se malé stanice (první roku 1613). Toto živelné a neorganizované období skončilo v roce 1624, kdy se Nové Nizozemí stalo oficiální provincií Spojených provincií neboli Nizozemské republiky. V květnu 1624 dorazilo do kolonie prvních 30 rodin, které se usadily na dvou místech – na dolním toku Hudsonu a ve Fort Orange na horním toku téže řeky. V dalších letech imigrantů pomalu přibývalo. Nejednalo se jen o Nizozemce, ale podstatnou část tvořili také Valoni, hugenoti, Afričané a později i Angličané z Nové Anglie. V roce 1625 začala kolonizace Manhattanu – došlo k založení města Nový Amsterdam. Osídlování však nepokračovalo podle představ, o přesídlení z Evropy byl jen minimální zájem. Nizozemská Západoindická společnost, která vlastnila na obchod s kožešinami a na osídlování Nového Nizozemí patent, se pokusila v roce 1629 urychlit kolonizaci vydáním charty o patronství. Tzv. patroni mohli získat obrovské území a rozsáhlá práva, pokud na něm usadili a minimálně 4 roky udrželi alespoň 50 rodin nájemců. Nejúspěšnější takto vzniklou osadou byl Rensselaerswyck na horním Hudsonu. Přes tuto pobídku bylo Nové Nizozemí v porovnání s anglickými koloniemi svou populací zanedbatelné. V roce 1628 zde žilo asi 270 lidí o deset let později necelá tisícovka.

Guvernér Kieft.

V roce 1638 se guvernérem Nového Nizozemí stal 41letý Willem Kieft. Pocházel z Amsterdamu a původem byl obchodník. Jeho podnik však zkrachoval a on byl poslán do Osmanské říše vykupovat křesťanské zajatce. Při tomto úkolu si sám finančně značně polepšil. Následovalo jmenování guvernérem v Novém Nizozemí, kam připlul v březnu 1638. V úřadu se nejprve zaměřil na rozvoj Nového Amsterdamu, který se rychle rozrůstal. V roce 1641 nechal zřídit Radu dvanácti mužů, později zúženou na Radu osmi, první zdejší "parlament", ale jejich radami a pokyny se řídil jen málo. Jeho dalším úkolem bylo vypořádat se s nízkým příjmem kolonie. Pokusil se to vyřešit vybíráním tributu za "ochranu" od některých indiánských skupin, tato taktika se však minula účinkem.

Nizozemci a Indiáni.

V roce 1639 došlo ke zrušení monopolu Západoindické společnosti na kožešinový obchod. Jediné, co museli zájemci o obchod učinit, bylo platit daně. Toto nařízení zafungovalo a migrace do kolonie začala přece jen vzrůstat. Základem nizozemského osídlení ale bylo zemědělství, především na jihu kolonie. Osadníci k tomu potřebovali půdu a tu si museli kupovat od Indiánů. Indiáni, kteří se s Nizozemci setkávali, tvořili několik uskupení. Na severu šlo o tři kmeny patřící do Irokézské ligy. Jednalo se o Mohawky, Oneidy a Onondagy. Jejich sousedé, nějakou dobu nepřátelé a pak podřízení spojenci byli Mohykáni. Dále směrem na jih po proudu Hudsonu žili Catskillové a Esopové, řazení někdy k Munsee-Delawarům či správněji Lenni Lenapům. Na dolním Hudsonu, přilehlém okolí a na Long Islandu sídlilo několik skupin a komunit řazených rovněž k Munsee-Delawarům. Jednalo se o Wappingery, Haverstrawy, Nochpeemy, Wecquaesgeeky, Tappany, Hackensacky, Rockawaye, Canarsee, Raritany ad. (viz mapa).

Sever kolonie - Irokézové a Mohykáni.

V roce 1614 ustavili Nizozemci na horním Hudsonu obchodní pevnůstku Fort Nassau a později větší opevněnou osadu Fort Oranje (Orange). Tím začaly trvalé obchodní a politické vztahy s místními Indiány. Hlavními obchodními partnery byli Mohykáni a Mohawkové. Za obchodem sem docházeli a doplouvali i členové jiných domorodých etnik – Oneidové, Onondagové, nějakou dobu i Algonkinové, Montagnaisové, Huroni, Abenakové a zřejmě i Sokokiové. Pravděpodobně v roce 1624 se situace v oblasti začala měnit. Mohykáni a Mohawkové se dostali do konfliktu. Proč se tak stalo, se již zřejmě nepodaří zjistit. Dříve se historikové domnívali, že šlo o první ze série tzv. bobřích válek, neboli o snahu ovládnout přístup k evropskému zboží a stát se prostředníkem v kožešinovém obchodě. Dnes je tato teorie rázně zpochybňována a za válkou se vidí spíše tradiční důvody. Několik Nizozemců se v roce 1626 připojilo k výpravě Mohykánů na území Mohawků, ale akce skončila katastrofou a 4 Nizozemci při ní zemřeli. Ačkoli si Mohykáni zajistili pomoc nevelkého množství francouzských Indiánů, byli nakonec v roce 1628 ve válce poraženi a museli Mohawkům přenechat část území. Pro Holanďany se však prakticky nic nezměnilo, neboť Mohawkové jejich účast v boji na straně svých nepřátel považovali jen za nedůležitou epizodu, která nesmí narušit důležité obchodní partnerství. A měli pravdu, neboť Nizozemci se od té doby do válečných konfliktů Irokézů přímou účastí již nikdy nezamíchali. Obchodní vztahy mezi Irokézi a Nizozemci se brzy pro obě strany staly zcela zásadní. Nizozemci dodávali Irokézům wampumy a evropské zboží a za to získávali bobří a jiné kožešiny. Důležitým přelomem v obchodě se stalo to, že kolonisté zřejmě od konce 30. let začali zásobovat Irokéze střelnými zbraněmi a to v takovém množství, že Indiáni během několika let prakticky přezbrojili a přestali používat v boji na dálku luky a šípy. Tímto Nizozemci nepřímo ale výrazně zasáhli do irokézských útočných válek a podíleli se na jejich drtivých vítězstvích nad Hurony, Petuny, Neutrály, Erii a Algonkiny ve 40. a 50 letech 17. století. Ačkoli ne vždy probíhal vzájemný obchod a vztahy v přátelské atmosféře, nenarušil tuto "idylu" na horním Hudsonu – na níž doplácela "jen" kožešinová zvířata a nepřátelé Irokézů – až do zániku Nového Nizozemí v roce 1664 žádný zásadní problém.

Jih kolonie - cesta k válce.

V roce 1639 došlo k velkým nákupům půdy na Long Islandu a v okolí Manhattanu. Kolonie se začala "legálně" rozrůstat. Podle smluv si Indiáni obvykle ponechali právo zde žít, čili i farmařit, lovit a rybařit. Stalo se poměrně běžnou praxí, že Indiáni prodali stejné území několikrát, než definitivně odešli. Za půdu platili kolonisté mnoha různými druhy zboží. Za poměrně velké území (300 čtverečních mil) Westchester County severně od Nového Amsterdamu, získali indiánští prodejci toto: 300 nožů, 185 seker, 141 motyk, 67 pušek, 227 liber střelného prachu, 130 olověných prutů, 3 tavící sběračky, 5 kadlubů na výrobu kulí, 182 plášťů, 300 metrů látek, 113 košil, 92 párů punčoch, 82 dek, 10 šňůr korálků, 117 železných a mosazných kotlů, 76 džbánů, 12 křesadel, 20 lžic, 1000 rybářských háčků, 220 jehel, 120 šídel na vrtání děr do wampumů, 130 dýmek, 10 zvonečků, 10 židovských harf (hudební nástroj), pár rolí tabáku a 32 krabiček na tabák, 25 soudků piva, 162 galonů rumu a asi 1640 metrů wampumů. Toto zboží nedostali domorodci naráz, ale bylo jim dodáváno v delším časovém období. Nicméně je evidentní, že ačkoli z dnešního pohledu šlo o levný nákup, rozhodně nelze hovořit o šizení za "tretky", jak se někdy nákupy půdy od Indiánů paušalizují.  Jak rostl počet osadníků, začaly se množit incidenty, které narušovaly mírovou koexistenci. Indiánští psi ohrožovali dobytek kolonistů a ten zase ničil indiánská pole. Guvernér Kieft se rozhodl tyto problémy ošetřit právně. Indiáni sice měli zaručeno soudně se vymoci nápravy, ale zato měli podléhat zdanění, což však vesměs odmítali. Pokus vymoci "daň" od indiánské skupiny Tappanů odmítli tito slovy: ""náčelník (Kieft)... musí být velmi zlý člověk, když přišel nepozván do této země a nyní je chce donutit platit jim (Nizozemcům) kukuřicí za nic."" V roce 1640 došlo k prvnímu vážnějšímu incidentu. Indiáni-Raritané napadli posádku obchodní lodě, načež Nizozemci uspořádali odvetnou trestnou výpravu, které padlo za oběť několik domorodců, včetně náčelníkova bratra.  V roce 1641 se situace dále vyhrotila – rozmíšky na obou stranách vzrůstaly a opět to stálo několik životů. Nizozemci několikrát žádali Wecquaesgeeky, aby vydali Indiána, který zabil a okradl jednoho Nizozemce. Ti to odmítli a tak kolonisté po dlouhém rozvažování rozhodli vyslat trestnou expedici. Tvořilo jí 80 mužů a vydala se na pochod v březnu 1642. Nicméně zabloudila a musela se s ostudou vrátit do Nového Amsterdamu. Ačkoli i druhá výprava nedosáhla požadovaného cíle, Indiáni se zalekli a požádali o jednání. Došlo k dohodě, kterou ale Indiáni nesplnili. Napětí stále vzrůstalo. Na Long Islandu a zřejmě i jinde narragansettský náčelník Miantonomo nabádal domorodce k hromadnému povstání proti bělochům. Komunita Hackensacků se dostala do konfliktu s Nizozemci v Newark Bay poté, co dobytek plundroval indiánská pole a kolonisté pravděpodobně podváděli při prodeji alkoholu. Opět došlo k několika vraždám a znovu Indiáni odmítli vydat viníky. Bylo evidentní, že soužití v okolí Nového Amsterdamu nefunguje.

Válka.

Bezprostřední příčiny.

V únoru 1643 napadli Wecquaesgeeky nespecifikovaní Indiáni, podle všeho zřejmě Mohawkové, zabili nejméně 17 z nich a mnoho dalších odvedli do zajetí. Zbývajících několik stovek Wecquaesgeeků uprchlo k Nizozemcům. Rozdělili se na dvě skupiny – jedna se usadila na Manhattanu a druha v Pavonii. Nizozemci Indiánům zprvu pomohli, ale pak vycítili možnost pomstít se za incidenty z minulosti a tajně připravili útočnou akci. Hlavním propagátorem útoku byl evidentně guvernér Kieft.

Boje v roce 1643.

Tentokrát byla akce pečlivě naplánována včetně průzkumu ale utajena před prostými kolonisty. 25. února 1643 okolo půlnoci dorazilo 80 vojáků k indiánskému táboru v Pavonii a dalších asi 50 k táboru Corlaer ́s Hook na Manhattanu. Výsledkem kombinovaného útoku bylo více než 100 mrtvých a 30 zajatých domorodců. Dobový pramen popisuje akce takto: ""Malé děti vyrvané svým matkám byly před očima svých rodičů rozsekány na kusy...a ty byly hozeny do ohně nebo do vody...několik (Indiánů) uniklo k našim osadníkům, někteří bez ruky, posekáni a jinak zmrzačeni, nic horšího si ani nelze představit...a naši lidé se zprvu domnívali, že byli přepadeni svými nepřáteli Mohawky."" Kieft krátce doufal, že se Indiáni zaleknou a v kolonii zavládne klid, ale mýlil se. Prakticky záhy začali být nizozemští osadníci na různých místech napadáni domorodci z asi 11 různých komunit, kteří se okamžitě postavili na stranu Wecquaesgeeků. V kolonii nastal zmatek, počet vojáků nestačil na zajištění ochrany. Mnozí osadníci obvinili Kiefta z toho, že svou akcí ohrozil jejich životy a majetek a dva se dokonce guvernéra pokusili zabít. Některé skupiny Indiánů si uvědomily, že válka jim znemožní zemědělskou činnost a tím pádem i obživu a velmi záhy uzavřely mír. Stalo se tak v březnu a dubnu 1643 a jednalo se o domorodce z Long Islandu a Hackensacky. Nicméně náčelníkům dalo hodně práce zchladit horké hlavy mladých bojovníků, kteří byli naladěni se pomstít. V srpnu 1643 se do bojů zapojili i Wappingerové a během několika akcí zabili desítky osadníků. Jednou z obětí se stala i náboženská exulantka z Nové Anglie Anne Hutchinsonová a její děti. V kolonii zavládl chaos, mnoho lidí ve spěchu prchalo do Evropy. Jediné bezpečné místo na dolním Hudsonu byl Nový Amsterdam. Rada kolonie rozhodla, že je třeba zahájit útoky na všechny nepřátelské Indiány – což bylo asi 7 komunit disponujících podle odhadů 1500 bojovníky. Nizozemci proti nim mohli postavit jen asi 60 trénovaných vojáků a 250 domobranců. Do čela vojska byl jmenován John Underhill, anglický veterán z pequotské války, který žil již nějakou dobu v Novém Nizozemí. Přestože v početní nevýhodě, podnikli kolonisté do konce roku 1643 několik útočných operací, při nichž zničili či zabavili úrodu a vypálili několik vesnic. Indiáni se jim neodvážili postavit v otevřené bitvě a ani se nepokusili bránit opevněné vesnice.

Rok 1644.

V únoru 1644 se nizozemské síly rozdělily na dvě části – větší, převážně nizozemskou jednotku vedl La Montagne, menší převážně anglickou vedl Underhill. Podrobnosti o prvních akcích nejsou známy, zprávy pouze hovoří o tom, že Indiáni přišli o 120 mrtvých, zatímco koloniální útvary jen o 1 mrtvého a 3 zraněné. V březnu 1644 se 130 mužů vedených Underhillem vydalo na severovýchod a napadlo indiánskou opevněnou vesnici u dnešního Pound Ridge ve státě New York. Indiáni nestačili utéct a to se jim stalo osudným. Underhill použil stejnou taktiku, jaká se osvědčila při likvidaci Pequotů v pevnosti Mystic o sedm let dříve. Koloniální vojáci postříleli ty Indiány, kteří se odvážili jim postavit a poté vesnici zapálili. ""Indiáni se snažili uniknout, ale když neuspěli, vraceli se zpět do plamenů, dávajíce přednost smrti v ohni než našima rukama."" Podle svědectví samotných domorodců jich více než 500 zemřelo a jen 8 se podařilo uniknout. Nizozemci a Angličané ztratili jen 1 mrtvého a několik zraněných včetně samotného Underhilla. Tato bitva potvrdila několik skutečností. 1) Indiáni nebyli schopni čelit kompaktní síle evropských jednotek vyzbrojených mušketami v jakékoli otevřenější bitvě či při obraně vesnic. 2) Kolonisté při snaze zbavit se domnělé či skutečné indiánské hrozby postupovali naprosto nekompromisně a neznali slitování – bylo zcela běžné, že nešetřili ani děti a ženy. Totéž však platilo i z druhé strany. 3) Palisádou chráněné vesnice se domorodcům neosvědčily, neboť je nebyli schopni před evropskými vojáky účinně bránit, naopak se pro ně stávaly nebezpečnou pastí a tudíž během 17. století od jejich budování upouštěli.  Ačkoli po tomto drtivém vítězství požádalo několik skupin Indiánů o mír, válka pokračovala. Okolí Nového Amsterdamu bylo stále nebezpečné, útoky Indiánů nepřestávaly. Nizozemská Západoindická společnost byla krajně nespokojená s vývojem v kolonii. Její vedení chtělo, aby došlo co nejrychleji k uzavření míru, nepřálo si zničení a vyhlazení Indiánů – ""nejen, že by to bylo nemožné a nekřesťanské, ale také finančně neúnosné pro společnost"." Hlavním viníkem současné situace byl shledán guvernér Kieft. V prosinci 1644 bylo rozhodnuto ho odvolat.

1645 - uzavření míru.

Za Kiefta byl vybrán Peter Stuyvesant, guvernér na Curaçau. Trvalo však ještě další dva roky, než se výměna uskutečnila a Kieft zatím ve své funkci setrvával. Situace se přesto zlepšovala. V dubnu 1645 dorazili k Novému Amsterdamu zástupci několika indiánských skupin a "zakopali válečnou sekeru". Stále však zůstávalo mnoho domorodců ve válečném stavu. Nizozemci se proti nim pokusili najmout spřátelené Indiány, ale výsledek byl chabý. Kieft se v červenci 1645 vydal do Fort Orange vyjednávat s Mohawky a Mohykány. Když se vrátil na dolní Hudson, místní kmeny konečně souhlasily s uzavřením obecného míru. Jako prostředníci sloužili mohawští a mohykánští náčelníci. 30. srpna 1645 byla smlouva s asi 10 indiánskými kmeny a skupinami uzavřena. Podmínky dohody byly následující: 1) udržovat mír, 2) problémy řešit právní cestou, 3) nepohybovat se ozbrojeni v blízkosti osad druhé strany bez předchozího upozornění. 31. srpna 1645 se v Novém Amsterdamu slavilo díkůvzdání, válka skončila.

Výsledky.

Během bojů přišli Indiáni nejméně o 1000 lidí (některé zdroje uvádějí až 1600). Přímé bojové ztráty Nizozemců nejsou známy, ale jednalo se o přibližně 100 kolonistů. Stovky dalších raději unikly do Evropy. Z hlediska počtu obětí šlo tedy jednoznačně o koloniální vítězství, jednalo se však o prohru obou stran. Nové Nizozemí bylo výrazně populačně oslabeno a trvalo několik let, než se to změnilo. Soužití obou kultur již nikdy neprobíhalo v ovzduší vzájemné důvěry. Přes mírové podmínky se v dalších letech znovu objevily problémy a incidenty, které vedly k dalšímu konfliktu – broskvové válce. Muž, jehož jméno válka nese, guvernér Kieft se v roce 1647 vydal na cestu do Evropy, ale nikdy tam nedoplul – jeho loď ztroskotala nedaleko pobřeží Walesu a Kieft zahynul. V roce 1645 to Nizozemci ještě netušili, ale skutečnou hrozbou pro ně nebyli Indiáni ale Angličané. Již brzy měla vzájemná obchodní a imperiální rivalita převážit dřívější spojenecké vazby a náboženskou spřízněnost. V roce 1664 se Nové Nizozemí stalo New Yorkem.

Kieftova válka (možná další pojmenování válka guvernéra Kiefta, válka s Wappingery, první nizozemsko-indiánská válka, válka s kmeny Munsee) byl konflikt, k němuž došlo v letech 1643-1645 v Novém Nizozemí. Střeli se v něm holandští kolonisté a indiánské kmeny a komunity ze skupiny Munsee (Lenni Lenape). Pomoc Nizozemcům poskytli i Angličané ze sousední Nové Anglie. Válka neskončila rozhodným vítězstvím ani jedné ze stran, byla však neobyčejně krvavá a vyžádala si obrovský počet mrtvých především na straně domorodců.


Život.

Mládí v Británii.

Lillian May Davies se narodila 30. srpna 1915 ve městě Swansea v Jižním Walesu jako dcera Williama Johna Daviese a jeho manželky Gladys Mary, rozené Curran. Liliana se stala modelkou a fotila pro časopisy jako "Vogue". Její rodiče se ve 20. letech 20. století rozešli, ale rozvedli se až kolem roku 1939.  V roce 1940 se v Horshamu, Západním Sussexu prodala za skotského herce Ivana Craiga. Krátce po svatbě se Ivan připojil k britské armádě a odešel do Afriky. Během jeho nepřítomnosti pracovala v továrně, která vyráběla rádia pro královské námořnictvo a v nemocnici pro raněné vojáky.

Manželství s princem Bertilem Švédským.

V roce 1943 se v Londýně setkala s princem Bertilem Švédským, údajně na cocktail party na jejích 28. narozeninách. Brzy po setkání se stali milenci, přestože byla Liliana stále vdaná za Craiga. Když se po válce s manželem shledala, vyjádřil přání oženit se s jinou ženou, a následoval přátelský rozvod.  Bertilův starší bratr Gustav Adolf Švédský byl druhý v následnictví švédského trůnu; v roce 1947 však zemřel. Protože jeho synpvi Karlu Gustavovi bylo méně než rok, bylo zřejmé, že kdyby král zemřel, musel by se stát Bertil regentem (další dědicové se vzdali svých míst v řadě dědictví kvůli sňatkům pro krále nepřijatelných). Z toho důvodu se Bertil nemohl s Lilianou oženit, a tak spolu pár žil diskrétně po více než třicet let. V roce 1946 Bertil získal dům v Sainte-Maxime ve Francii. Dům se stal jejich soukromým útočištěm.  Bertil se regentem nikdy nestal, protože jeho otec král žil dostatečně dlouho na to, aby jeho vnuk mohl usednout na trůn. Karel XVI. Gustav nastoupil v roce 1973 na trůn a poté, co se sám oženil s ženou z lidu, povolil také Bertilovi a Lilianě sňatek. Svatba se konala 7. prosince 1976 v kapli Drottningholmského paláce za přítomnosti krále a královny.

Vdovství.

Princ Bertil zemřel 5. ledna 1997 v jejich domě. Do roku 2010 Liliana pokračovala v reprezentaci královské rodiny na různých schůzkách a dalších příležitostech. Byla patronkou mnoha organizací.  V roce 2008 Liliana ve svém bytě upadla a zlomila si stehenní kost a v únoru 2009 utrpěla ve svém domě další pád. 3. června 2010 bylo oznámeno, že Liliana trpí Alzheimerovou chorobou. V posledních letech žila ve vile Solbacken, ošetřovaná třemi zdravotními sestrami.  Liliana zemřela 10. března 2013 ve Stockholmu.

Liliana Švédská ("rozená" Lillian May Daviesová, později Craigová; 30. srpna 1915 Swansea – 10. března 2013 Stockholm) byla britská modelka, která se v roce 1976 stala sňatkem s princem Bertilem Švédským členkou švédské královské rodiny. Byla tak tetou švédského král Karla XVI. Gustava, dánské panovnice Markéty II. a řecké královy Anne-Marie Dánské.


Osobní život.

Narodil se v obci St Austell v Cornwallu roku 1943. Po narození byl adoptován truhlářem Ericem a jeho manželkou Elsie Nettlesovými. Navštěvoval místní základní školu. Ve věku sedmi let se dozvěděl, že jeho biologická matka byla irská zdravotní sestra římskokatolického vyznání, která během druhé světové války pracovala v Anglii. Po nelegitimním porodu byla hospitalizována v psychiatrické léčebně a zemřela na tuberkulózu ve dvaceti osmi letech. Nettles nikdy nezjistil skutečnou identitu biologického otce, ale získal informaci, že otec měl bratra a dvě sestry.  V roce 1962 získal stipendium ke studiu historie a filosofie na southamptonské univerzitě. Zde také poprvé vystoupil jako herec v několika ochotnicky nastudovaných hrách.

Herecká kariéra.

V sezóně 1969-70 hrál repertoár v northcottském divadle v Exeteru a v druhém roce debutoval na filmovém plátně ve snímku "Ještě jednou". Následovala postava "doktora Iana Mackenzieho" v seriálu "A Family at War", kterou ukončil v roce 1972. Objevil se v několika epizodních rolích seriálů "The Liver Birds", "Dickens of London" či "Robin of Sherwood"..  V roce 1981 přišla první výrazná příležitost, když získal part "Jima Bergeraca" v kriminální dramatické sérii "Bergerac", odehrávající se na ostrově Jersey, s celkovým počtem 87 dílů odvysílaných do roku 1991. Po skončení tohoto projektu se na pět sezón stal součástí Královské shakespearovské společnosti, v níž se objevil v divadelních hrách "Zimní pohádka", "Veselé paničky windsorské", "Julius Caesar", "Richard III." a "The Devil is an Ass". Roku 1992 si zahrál v díle seriálu "Boon" a o rok později pak jako "Jim Bergerac" v policejní parodii "The Detectives".  Roku 1995 byl přizván Brianem True-Mayem, aby se podílel na novém kriminálním seriálu "Vraždy v Midsomeru", v němž získal hlavní roli detektiva šéfinspektora Toma Barnabyho. Postava jej proslavila i za hranicemi Spojeného království. V únoru 2009 bylo oznámeno, že po dotočení dvou následujících sérií projekt opustí. Poslední 81. díl "Fit pro vraždu" s jeho obsazením, natočený v roce 2010, měl britskou televizní premiéru 2. února 2011 a Prima TV jej odvysílala 11. března téhož roku.

Další televizní projekty.

Na počátku roku 2010 dopsal a zpracoval třídílný dokumentární film "Channel Islands At War" (Normanské ostrovy ve válce), k 70. výročí nacistické invaze a následné okupace Normanských ostrovů. V reakci obdržel několik výhrůžných dopisů od obyvatel ostrova Jersey, kteří mu vyčítali, že v dokumentu vypadali jako kolaboranti. Na to odpověděl: "„Neexistoval způsob, kterým byste se vyhli kolaboraci s okupační mocí držící vládu nad civilním obyvatelstvem. Pokud byste nebalancovali při chůzi po laně, zastřelili by vás.“" Tento postoj podpořili místní historikové a členové Společnosti okupace Normanských ostrovů (Channel Islands Occupation Society).

Bibliografie.

Během natáčení seriálu "Bergerac" na ostrově Jersey napsal cestovního průvodce "Bergerac's Jersey" (BBC Books, 1988; ), který dokumentuje lokace televizního projektu. Následovala kniha "John Nettles' Jersey: A Personal View of the People and Places" (BBC Books, 1992; ) o ostrovní krajině, místních osobnostech a historii.  V roce 1991 napsal poloautobiografické dílo "Nudity in a Public Place: Confessions of a Mini Celebrity" (Robson Books; ), o tom jak se stát „nevraživou milovnicí,“ věnované divačkám seriálu "Bergerac".

Soukromý život.

V roce 1966 se poprvé oženil s Joyce Nettlesovou, se kterou má dceru Emmu (nar. 1970). K rozvodu došlo roku 1979. Podruhé si vzal v červenci 1995 Cathryn Sealeyovou v Eveshamu, Worcestershire, s níž se seznámil během práce na pantomimě. K roku 2011 žili v Pyworthu, hrabství Devon.

Ocenění.

V roce 2010 byl oceněn Řádem britského impéria (OBE).

John Vivian Drummond Nettles, OBE (* 11. října 1943, St Austell, Cornwall) je anglický herec, historik a spisovatel, známý pro ztvárnění hlavních rolí v kriminálních televizních seriálech "Bergerac" a "Vraždy v Midsomeru".


Biografie.

Ilja Ivanovič Ivanov se narodil ve vsi Ščigry v Kurské gubernii v Rusku. V roce 1896 absolvoval Charkovskou univerzitu a v roce 1907 se stal řádným profesorem. Několik let studoval v zahraničí, absolvoval teoretická i praktická školení v Pasteurově ústavu v Paříži. Pracoval jako vědec v přírodní rezervaci Askania-Nova, v letech 1917–1921 a 1924–1930 ve Státním institutu experimentální veterinární medicíny (), v Ústřední experimentální stanici pro výzkum reprodukce domácích zvířat () v letech 1921–1924 a také v letech 1928–1930 v Moskevském vyšším institutu zootechniky ().  Na začátku dvacátého století Ilja Ivanov zdokonalil techniku inseminace a její praktické využití v chovu koní. Dokázal, že technika umělého oplodnění umožní, aby jeden hřebec oplodnil až 500 klisen (namísto 20–30 přirozeným oplodněním). Výsledky ve své době vzbudily senzaci a Ivanovova stanice byla navštěvována chovateli koní z celého světa.

Hybridizační experimenty.

Velmi kontroverzní byly výzkumné pokusy zkřížit člověka s opicí. Již v roce 1910 přednesl takovou myšlenku na zoologickém kongresu ve Štýrském Hradci a popsal možnost získat křížence umělým oplozením.  Ve dvacátých letech Ivanov připravil sérii pokusů směřujících k vytvoření křížence člověka a opice. Použil lidské sperma, ale samice šimpanzů nezabřezly. V roce 1929 zorganizoval sérii pokusů, kde se pokoušel opičí sperma aplikovat dobrovolnicím, ale experimenty se opozdily, když Ivanovovi pošel poslední orangutan.  Radikální politické změny v Sovětském svazu se projevily i na poli vědy a spolu s Ivanovem řada vědců věnujících se primárnímu výzkumu přišla o svá místa. Na jaře 1930 byl Ivanov na veterinárním institutu podroben politické kritice. Nakonec byl 13. prosince 1930 uvězněn. Byl odsouzen k pětiletému vyhnanství v Alma Atě, kde pracoval v Kazašském veterinárně zoologickém institutu až do smrti na mozkovou mrtvici 20. března 1932. Nekrolog napsal respektovaný fyziolog a biolog Ivan Petrovič Pavlov.

Opera Orango.

Ivanovova práce se stala jedním z inspiračních zdrojů nedokončené satirické opery Orango, jejíž "Prolog" načrtl v roce 1932 Dmitrij Šostakovič na libreto A. N. Tolstého a Alexandra Osipoviče Starčakova, ale myšlenku později opustil a definitivně odložil. Rukopis nalezla ruská muzikoložka Olga Donská v Glinkově muzeu v Moskvě v roce 2004. Dílo v instrumentaci Gerarda McBurney mělo premiéru 2. prosince 2011 v Los Angeles, provedla jej Losangeleská filharmonie pod taktovkou Esa-Pekky Salonenena.

Ilja Ivanovič Ivanov (; – ) byl ruský a sovětský biolog, jehož specializací byla problematika inseminace a mezidruhového křížení. Koncipoval kontroverzní pokusy o zkřížení člověka s jinými primáty.


Život.

Sňatek s Jiřím z Poděbrad.

Johana se za třicetiletého Jiřího z Poděbrad vdala ve svých dvaceti letech v roce 1450, rok po smrti jeho první manželky Kunhuty ze Šternberka. Mladá Johana se tak stala druhou manželkou vdovce se sedmi dětmi. Iniciátorem tohoto sňatku byl pravděpodobně Johanin bratr Jaroslav Lev z Rožmitálu, protože otec jí zemřel už v jejím dětství. Manželství katoličky s husitským magnátem bylo příkladem náboženské tolerance, což byl snad i jeden z důvodů sňatku.  Byla ženou velmi energickou a inteligentní, zároveň zcela oddanou svému manželovi a jeho politickým ambicím. Stala se mu oporou v soukromí, ale především v jeho politickém snažení a vladařských povinnostech. Tato dvojice předčila své soupeře svými schopnostmi, soudržností a vytrvalostí. Symbolizovali náboženskou toleranci a snažili se sjednotit českou společnost, která byla stále rozdělena na katolíky a utrakvisty. Pokoušeli se o obnovu českého království rozvráceného husitskou revolucí.  Jiří z Poděbrad byl původně hejtmanem Boleslavského kraje a zaujímal vůdčí postavení v kališnickém táboře. Katolickou opozici porazil v roce 1448, kdy přepadl Prahu a zmocnil se jí. V roce 1452 vystoupil proti radikálním husitům, dobyl jejich centrum Tábor a velmi tak oslabil jejich vliv. V témže roce byl Zemským sněmem zvolen zemským správcem krále Ladislava Pohrobka. Když Ladislav Pohrobek zemřel v roce 1457 na leukémii, vyvstala otázka, kdo bude po bezdětném Ladislavovi králem. V Čechách a Uhersku se jeho nástupci stali představitelé domácí šlechty - Jiří z Poděbrad v Českém království a Matyáš Korvín v Uhersku.

Manželství a potomci.

Johana se po svatbě stala nejenom manželkou Jiřího z Poděbrad, ale i macechou jeho sedmi dětí, které mu porodila první žena Kunhuta. Byla ženou velmi tolerantní a nekonfliktní, o vyženěné děti se vzorně starala. Sama měla s Jiřím pět dětí, všechny se však narodily ještě před tím, než se stala královnou. Žádné z nich tedy nemělo dědický nárok na trůn. O dítě po své volbě královnou se velmi snažila, dokonce podstoupila i léčbu. Je velmi pravděpodobné, že neplodností netrpěla ona, ale její manžel kvůli tloušťce a dalším chorobám. O její dobrosrdečnosti svědčí i to, že ke svým vlastním i nevlastním dětem do králova sídla na Starém Městě v Praze přijala i mladičkého Matyáše Korvína a saskou princeznu.

Korunovace.

Korunovace Jiřího z Poděbrad proběhla 7. května 1458 a Johana se stala korunovanou královnou o den později. Stalo se tak poprvé v českých dějinách, že byl korunován králem český šlechtic, který na trůn neměl žádná dědická práva. Ještě před korunovací museli oba manželé učinit tajnou přísahu papežské stolici, že budou chránit katolickou víru ve své zemi.

Královna Johana.

Johana byla velkou Jiřího oporou nejenom v rodině ale také v politice, kdy mu byla nejen rádcem, ale sama se na ní aktivně podílela – účastnila se jeho politických jednání. Přestože si získala respekt katolíků i utrakvistů, musela během svého života čelit mnoha nepřátelům. Krátce po smrti Ladislava Pohrobka se rozšířily pomluvy, že jej otrávila Johana. Tato pomluva nabourávala celá léta vztah královny i krále Jiřího se zahraničím a církví.  Byla také iniciátorkou sňatku nevlastní dcery Kateřiny s Matyášem Korvínem. Tento svazek měl zajistit přátelské vztahy s Uhrami. Po smrti Kateřiny se však Matyáš Korvín postavil proti Jiřímu z Poděbrad a v jeho nepřítomnosti vyrazil v srpnu 1470 s vojskem do Čech. Tehdy prokázala Johana rozhodnost a sama se postavila do čela vojska, které se jí podařilo v krátké době svolat, a Matyáše z Čech vyhnala.  Johana i Jiří měli po celou dobu své vlády problémy s vládnoucími papeži. Na Jiřího byla dokonce jako na kacíře uvalena klatba a i Johana byla opakovaně kritizována za to, že chodila na utrakvistická kázání. Jiří se proto snažil zmenšit vliv papeže na dění v Evropě a chtěl to provést pomocí spojení evropských králů v jakousi alianci, která by společně rozhodovala o nadnárodních záležitostech. Vyslal výpravu českých pánů s výzvou ke spolupráci k evropským panovníkům. Jejich vůdcem byl bratr Johany Jaroslav Lev z Rožmitálu. Johana mu propůjčila svůj průvodní list na cestu po západní Evropě v letech 1465-7. Bohužel tato iniciativa nebyla vyslyšena a výprava se vrátila s mnoha přísliby bez následné realizace. Johana podporovala i své další příbuzné a podařilo se jí prosadit svého synovce Zdeňka Lva za člena zemské rady.  Johana měla hluboké náboženské cítění, které bylo tolerantní ke katolíkům i utrakvistům. Pro manžela dala zhotovit tzv. Modlitební knihu krále Jiřího s krásnými ilustracemi. Když roku 1464 papež Pavel II. prohlásil Jiřího za kacíře a uvrhl Čechy do klatby, vztahovalo se to i na jeho ženu a děti. Bylo to oprávněné, neboť i v náboženských otázkách podporovala Johana svého muže bezvýhradně.

Vdova Johana.

Manžel Johany Jiří z Poděbrad zemřel v roce 1471. Jako královně-vdově se jí podařilo prosadit Jiřího záměr, aby se českým králem stal Vladislav Jagellonský. Nový král si byl dobře vědom zásluh královny-vdovy a Johana mu byla zpočátku jeho vlády velkým pomocníkem. Ona ho nazývala svým synem a on ji svou matkou.  Posledním politickým činem Johany bylo roku 1473 zahájení zemského sněmu v Benešově, kde stavům připomněla politický odkaz svého manžela a jeho snahu o kompromis mezi katolicismem a utrakvismem. Kolem roku 1473 Johana přesídlila do sídla českých královských vdov, věnného města Mělníka. Zdejší královské kolegiátní kapitule sv. Petra a Pavla odkázala šest tisíc hřiven stříbrných.  Královna Johana zemřela 12. listopadu 1475. Podle své poslední vůle měla spočinout v mělnickém kostele, jiné prameny však uvádějí, že byla pohřbena v chrámu sv. Víta vedle Jiřího z Poděbrad. Úctu k ní projevil a pohřbu se zúčastnil i Vladislav Jagellonský. Zřejmě nejvýznamnější z jejích pěti potomků byl Hynek z Poděbrad, představitel literární renesance v českých zemích.

Johana z Rožmitálu (* kolem 1430 – 12. listopad 1475, Mělník) byla česká královna a manželka Jiřího z Poděbrad. Stejně jako její manžel i Johana byla jedinou českou královnou pocházející ze stavu domácí šlechty.


Toaletní papír.

Používání toaletního papíru přišlo z Číny, kde je doloženo jeho užití od 6. století n. l. a jeho rozšíření ve 13. století. Ještě v 19. století byl v Evropě k používání toaletního papíru odpor s poukazem na možné zdravotní komplikace. Současné toaletní papíry mají různé vzory, barvy, vůně a různý počet vrstev. V dobách nouze byl a je užíván i novinový papír, který ale může ucpat záchodové mísy.

Voda.

Čištění zadnice vodou se provádí jednak umytím teplou nebo vlažnou vodou jako jiné části těla, a jednak nad proudící vodou nad bidetem. Mezi země, kde je bidet užíván jako častý způsob čištění, patří Španělsko, Itálie, Řecko nebo Francie. V některých zemích se užívá spolu s toaletním papírem, v Japonsku naopak bez něho. Ve skromnějších podmínkách se užívá sprcha spojená s toaletou (také zřídka muslimská sprcha) nebo sprcha s teplou vodou spojená s umyvadlem (v Evropě častější).

Problémy s čištěním zadnice.

Možné problémy jsou:

Kulturní rozdíly.

V západní kultuře a na dálném východě je používán v drtivé většině toaletní papír, případně bidet. V některých původních indiánských kulturách se vyskytují různé zvyky vzhledem k přírodním podmínkám. Očistu chápanou daleko šířeji nařizoval i Starý zákon. Nový zákon už žádná ustanovení tohoto typu nemá a nespojuje čistotu duše s hygienickým předpisy.  Například islámská víra má celý kodex Qadaahul Haajah, který se čistotou zabývá a je kombinací citací z Koránu a Hadísů. Podle tohoto kodexu musí muslim: Pro vyznavače judaismu existují také nařízení a modlitby spojené s defekací, které jsou nazvány Asher Yatzar.  V některých severských zemích jako je Norsko nebo Švédsko existují koupelny se dvěma neoddělenými toaletami pro manžele, kteří vykonávají potřebu a očistu společně. Na dálném východě, např. v Tibetu, je zvykem hromadná návštěva toalet, ve skupince minimálně po třech. V některých afrických zemích chodí lidé do buše či na pláž, kde si s fekáliemi a čištěním zadnice poradí vlny moře nebo teplý písek.

Sexuální anální praktiky.

S narůstající oblibou análního sexu se užívá častěji v domácnostech i výplachů nebo klystýrů, a to nejen z hygienických důvodů. Pokud je předmětem sexuálního vzrušení muže ženský klystýr, jedná se zpravidla o fetišistickou úchylku, v pornoprůmyslu se užívá označení clinic sex. Některé páry nebo skupiny provádějí sexuální techniku zvanou anilingus (sexuální ukájení jazykem v anální oblasti).

Čištění zadnice, zadku, řiti, konečníku po defekaci, vyprázdnění, je důležitá hygienická aktivita v oblasti konečníku a hýždí. Nejčastěji se čistí zadnice otíráním toaletním papírem či omýváním vodou. Způsob čištění zadnice je kulturně podmíněný. V některých kulturách se užívá textilní látka, písek, listy rostlin, větvičky, kukuřice nebo dřevo. Tradiční hinduistické komunity a většina muslimských komunit používá k tomuto účelu vlastní levou ruku (pravá slouží k manipulaci s potravou a k pozdravení). Ve středověké Evropě se za tímto účelem používaly mechy a lišejníky, s nimiž se za tímto účelem ve městech čile obchodovalo. Malým dětem do 4. roku věku po vykonání potřeby utírá zadnici někdo jiný, zpravidla starší, dospělý, nejčastěji rodič.


Historie.

Současná Papežská akademie věd navazuje na "Accademia dei Lincei" (Papežskou akademii rysů), založenou v Římě v roce 1603 papežem Klementem VIII. (1536–1605) a Fredericem Cesim (1585–1630). Jedná se o druhou vědeckou akademii na světě (po Academia Secretorum Naturae v Neapoli, která však byla nařčena z čarodějnictví a roku 1578 na příkaz papeže Pavla V. zrušena). Federico Cesi usiloval o uplatnění pozorování, experimentů a induktivní metody. Název akademie byl odvozen z latinského výrazu pro rysa, který má velmi dobrý zrak. Právě tak dobrou pozornost měli akademici věnovat výzkumu. Členem byl i Galileo Galilei (1564–1642).  V roce 1847 Pius IX. (1792–1878) v návaznosti na původní organizaci založil Accademia Pontificia dei Nuovi Lincei (Papežskou akademii nových rysů). Ta byla obnovena Piem XI. ve zmiňovaném roce 1936 jako současná Papežská akademie věd.

Aktivity.

Členové akademie pracují nezávisle na národnosti, politice a náboženství. Jejich hlavním zájmem je objektivní vědecké poznání, přístupné nejen pro Vatikán, ale také pro širokou odbornou veřejnost. Vědci pracují v oblasti fyziky, astronomie, chemie, vědy o zemi a přírodním prostředí, biologie, matematiky, aplikovaných věd, filosofie a dějin vědy. Výsledky výzkumu jsou zveřejňovány ve čtyřech publikačních řadách – Acta, Scripta varia, Documenta a Commentarii.  V současnosti výzkum zahrnuje šest hlavních oblastí:

Členové akademie.

Akademie má osmdesát stálých, doživotně jmenovaných členů. Původně bylo akademiků sedmdesát, ale papež Jan Pavel II. jejich počet v roce 1996 zvýšil. Sbor doplňuje několik čestných členů a členové „dočasní“. Dočasní členové jsou jmenováni z titulu svého úřadu a jsou jimi kancléř Akademie, ředitel Vatikánské observatoře, prefekt Vatikánské knihovny a prefekt Vatikánského tajného archivu.  Noví členové jsou vybíráni sborem akademiků na základě vědeckého významu jejich výzkumů a s přihlédnutím k jejich morálním postojům, bez ohledu na rasu či náboženské vyznání. Vybrané kandidáty poté oficiálně jmenuje papež.  V čele Papežské akademie věd stojí prezident, kterého z řad akademiků jmenuje na čtyřleté funkční období papež po doporučení sedmičlenné Akademické rady a kancléře.

Současní členové.

Seznam členů k roku 2011:

Papežská akademie věd (lat. "Pontificia Academia Scientiarum") je prestižní vědecká organizace, založená v roce 1936 papežem Piem XI. (1857–1939). Současným prezidentem je Werner Arber (od roku 2011). Patronát nad akademiky drží papež, přesto je výzkum prováděn bez omezení, nezávisle na státu.


Život.

Louis Wirth se narodil roku 1897 v malé německé vesnici Gemünden jako jedno ze sedmi dětí Rosalie Lorigové a Josepha Wirtha. Louisův strýc se již dříve přestěhoval do Spojených států amerických a při jeho návštěvě Evropy v roce 1911 rodina usoudila, že Spojené státy pro mladého Louise skýtají více příležitostí. Wirthovi nejprve žili v Omaze (stát Nebraska), načež byl Louis přijat ke studiu na univerzitě v Chicagu. Jeho doktorská práce byla publikována v roce 1925 pod názvem "Ghetto". Od roku 1931 profesionálně působil na Chicagské univerzitě pod vedením Roberta E. Parka. V roce 1947 byl zvolen do čela Americké sociologické společnosti (později Americká sociologická asociace). Louis Wirth zemřel zcela náhle a neočekávaně na jaře 1952 během přednášky v Buffalu, kterou vedl.

Dílo.

Svou koncepci městského člověka Wirth poprvé představil v eseji "Urbanism as a Way of Life", publikované roku 1938 v American Journal of Sociology. V mnohém vycházel z díla Georga Simmela, ale na rozdíl od něj se opíral o velké množství empirických faktů. Wirth město pro sociologické účely definoval jako „relativně velké, husté a trvalé uskupení nestejnorodých individuí“. Na základě této definice (faktů velkého množství lidí, hustoty osídlení a heterogenity obyvatelstva) pak vytvořil charakteristiku městského člověka, v níž zdůraznil především následující rysy:  Současné působení těchto prvků je podle Wirtha příčinou městské anonymity, apatie, bezohlednosti a nezájmu o osud ostatních (nezřídka i svůj vlastní), což tvoří podhoubí pro šíření zločinného chování, nárůst počtu sebevražd, rozvrat rodiny a další sociálně-patologické jevy. Wirth zároveň poukazoval na to, že mnohé z charakteristik městského člověka se dají generalizovat a že urbanismus je převažujícím životním stylem v celé moderní společnosti.  Wirthova teorie vyvolala výraznou vlnu pozitivního i negativního ohlasu. Je sice pravda, že některé každodenní aktivity městského člověka mají výrazně neosobní povahu a formy interakce zrozené ve městech se do určité míry staly obecně platnými pro moderní společnost, ale již od 60. let mezi sociology spíše převažuje názor, že městská „anonymita a odlidštěnost mezilidských vztahů“ není zdaleka tak děsivá, jak se Wirth domníval. Představa o anonymním a osamoceně žijícím městském individuu je dnes již překonaná a je zřejmé, že na chování člověka působí mnohem více různých proměnných, než jen samotný fakt života ve městě.

Louis Wirth (28. srpna 1897 – 3. května 1952) byl americký sociolog německého původu, člen tzv. Chicagské školy. Mezi jeho odborné zájmy patřil mj. městský způsob života, chování minoritních společenských skupin nebo masmédia.


Život a dílo.

Pierre Charron se narodil v roce 1541 jako syn pařížského knihkupce. Vystudoval právo, doktorát získal v roce 1571 na universitě v Montpellieru a několik let provozoval advokátní praxi v Paříži. Tohoto povolání se však vzdal a věnoval se studiu teologie. Měl úspěchy jako kazatel a královna Markéta Navarrská ho jmenovala svým dvorním kazatelem. Z náboženské horlivosti chtěl vstoupit do řádu kartuziánů, ale rozmluvili mu to. Z tohoto období pocházejí jeho kázání, která byla později sebrána do sbírky "Discours chrétiens" [Křesťanské promluvy] (vydáno v Bordeaux, 1600).  Od roku 1589 žil v Bordeaux a stýkal se tam s Michelem de Montaignem, kterého si velmi vážil a s nímž se posléze i spřátelil. V roce 1593 vydal v Bordeaux dílo "Les trois vérités contre les athées, idolâtres, juifs, mahométans, hérétiques et schismatiques" [Tři pravdy proti ateistům, modlářům, židům, mohamedánům, kacířům a schizmatikům], které bývá zkráceně citováno jako "Trois vérités" [Tři pravdy]. V této knize Charron shromažďoval důkazy o existenci Boží, hájil katolickou víru proti judaismu, islámu i kalvinismu a dokazoval, že katolické náboženství je jedině pravé a spasitelné. Tato práce mu získala vážnost u jeho představených, což vedlo k jeho jmenování generálním vikářem v Cahorsu. V roce 1595 se zúčastnil valného shromáždění kněžstva, na němž působil jako sekretář. V roce 1600 odešel do Condomu, kde se stal kanovníkem.  Plodem dlouholetých přátelských styků s Montaignem se stal spis "De la sagesse, en trois livres" [O moudrosti, ve třech knihách], který vyšel v Bordeaux roku 1601. V této práci se Charron přiklání ke skeptickému stanovisku a tvrdí, že rozum lidský není schopen poznat pravdu, jež v Bohu spočívá; proto náboženství potřebuje zjevení, jemuž musíme věřit. Když však člověk sám sebou nemůže dospět k pravému poznání Boha, je obtížné nalézt pravé náboženství, poněvadž všechna tvrdí, že mají na základě Božího zjevení pravdu. Hlavní však není náboženství, nýbrž mravnost, jež spočívá v poctivosti smýšlení; nejvyšší normou mravnosti je, aby člověk jednal ve shodě se svým přesvědčením. Charron věřil v existenci universálního mravního řádu, který je nezávislý na náboženství, a odlučoval proto „přirozenou mravnost" od náboženské. Základem přirozené morálky je následování přírody. Náboženství bez přirozené mravnosti považoval za nebezpečnější než zjevný ateismus.  Práce "O moudrosti" vzbudila velké rozhořčení v řadách teologů a autor byl obviňován i z toho, že skrytě hlásá ateistické myšlenky. Charron své názory hájil, ale 16. listopadu 1603 v Paříži náhle zemřel na mrtvici. Katolická církev dekretem ze dne 9. září 1605 zařadila jeho spis "O moudrosti" na Index zakázaných knih.  Charronova kniha "O moudrosti" se stala oblíbenou četbou svobodomyslných intelektuálů v 17. století. Zdá se, že také Descartova „provizorní morálka" byla ovlivněna některými podněty z tohoto Charronova díla.

Pierre Charron (1541 – 16. listopadu 1603) byl francouzský teolog a idealistický filosof. Byl to také přítel a žák Montaignův. I při obhajobě existence Boha vystupoval jako skeptik. Zdůrazňoval rozhodující ethický význam sebepoznání a přírodní původ moudrosti. Hlavní dílo: "De la sagesse" (O moudrosti).


Mládí.

Bragaglia se narodil ve Frosinone, Lazio. V roce 1906 začal pracovat jako asistent režie ve filmovém studiu jeho otce Francesca. Získal řadu technických a uměleckých zkušeností, učil se od režisérů Mario Caseriniho a Enrica Guazzoniho. Se svými bratry Arthurem a Carlem Ludovicem začal okolo roku 1911 experimentovat ve fotografií s prvkami futurismu. Slučoval dva druhy - dokumentární a experimentální fotografii, přičemž výsledkem byla fotografická dynamika se stopami trajektorií pohybujících se postav nebo předmětů.

Futurismus.

V roce 1911 publikoval pojednání "Fotodinamismo" a začal tuto koncepci přednášet. Ve stejném roce se stal šéfredaktorem novin o umění a divadle "L'Artista". Vydal dva futuristické manifesty "Fotodinamica Futurista". (1912) a "Manifesto of Futurist Cinema" (1916). V roce 1916 založil avantgardní časopis "Cronache di Attualità", který se zabýval politikou, hudbou, divadlem a uměním z hlediska futurismu. Ve stejném roce založil filmové studio "Novissima-Film" a produkoval několik filmů, včetně vizionářského "Thais" (také známým jako "Perfido incanto").  V roce 1918 otevřel výtvarnou galerii "Casa d'Arte Bragaglia", která se stala institucí umělců a umění ve stylu "avant garde". Vystavovali zde takoví modernisté jako například Balla, Depero, De Chirico, Boccioni, Klimt a Kadinsky. Roku 1919 režíroval hru Rosso di San Secondo a Pirandello.  Od roku 1921 do 1924 Bragaglia zveřejnil satirický pamflet "Index Rerum Virorumque Prohibitorum" ("Seznam zakázaných věcí a mužů"). V roce 1922 otevřel divadlo "Teatro Sperimentale degli Indipendent", které řídil až do roku 1936. Ve stejném roce založil vlastní divadelní společnost ("Company Bragaglia Shows"), která se také stala ústředním místem pro italskou avantgardu. V roce 1932 byl jmenován poradcem "Corporazione dello Spettacolo". Teatro bylo uzavřeno v roce 1936 a v období 1937–1943 působil jako ředitel nadace "Teatro delle Arti".  Bragaglia popsal své teorie o divadle v díle "Maschera mobile" (1926), "Del teatro teatrale ossia del teatro" (1927), a "Il segreto di Tabarrino" (1933). Režíroval více než padesát inscenací. Od roku 1926 do roku 1960 také napsal řadu článků a knih o umění, divadle a filmu.  Bragaglia zemřel v Římě 15. července 1960.

Anton Giulio Bragaglia (11. února 1890, Frosinone, Itálie - 15. července 1960, Řím) byl italský fotograf, průkopník v oblasti italské futuristické fotografie a futuristického filmu. Byl to všestranný umělec s širokými intelektuálními zájmy, psal o filmu, divadle a tanci. Řadí se také k vyznavačům chronofotografie.


Kariéra.

Nikolaj Ivanovič Bobrikov pocházel ze středostavovské rodiny. Jeho otec byl lékařem. Nastoupil do služeb ruských carů jako profesionální důstojník v roce 1858. Sloužil v Kazani a následně v Novgorodě. V roce 1869 dosáhl hodnosti plukovníka. V roce 1870 byl povolán ke službě v Petrohradě a v roce 1878 byl povýšen do hodnosti generálmajora. Ruský car Mikuláš II. Alexandrovič ho v roce 1898 jmenoval generálním guvernérem Finska.

Generální guvernér Finska.

Bobrikov byl loajálním stoupencem imperiální politiky Ruska a zastáncem myšlenky rusifikace, což byl jedním z důvodů proč byl do funkce jmenován. Už vlády Alexandra III. a následně i Mikuláše II. se začaly více zaměřovat na otázku finské autonomie (finská otázka) a prosazovat postupné zrušení finských specifik v rámci Ruska. N. I. Bobrikov připravil pro Finsko desetibodový program, který by pro Finsko znamenal ztrátu autonomie.

Bobrikovovův desetibodový program pro Finsko (1898).

Krátce po svém jmenování finským generálním guvernérem Bobrikov navrhl deset bodů svého „vládního“ programu pro Finsko. V tomto programu Bobrikov navrhoval: Prosazení tohoto programu by vedlo ke ztrátě autonomního postavení Finského velkoknížectví a jeho postupnou rusifikaci v oblasti administrativy a vzdělávání.

Bobrikovova reálná politika.

Prosazení tohoto programu se setkalo s otevřenou i skrytou opozicí mezi finských obyvatelstvem a politickou reprezentací země. Únorový manifest (1899) cara Mikuláše II., který měl zahájit prosazování Bobrikovovy politiky v rámci unifikace finské armády do ruské, vyvolal ve Finsku petiční hnutí. Přes půl miliónu Finů podepsalo petici proti zrušení nezávislého postavení finské armády. O dva roky později v roce 1901 byla nezávislost finské armády a autonomní vojenské služby zrušena, což znamenalo, že finští vojáci mohli být posláni sloužit kamkoliv v Rusku a stali se vojáky ruské carské armády. V tomto bodě měl Bobrikov podporu ruského ministra obrany A. N. Kuropatkina a státního sekretáře Finska Vjačeslava von Pleve. V roce 1903 se Bobrikov zaměřil na otázky vzdělávání a nechal zřídit komisi pro revizi všech učebních materiálů užívaných ve finských základních a středních školách. Komise navrhla zrušení předmětů finských dějin a zavedení ruských dějin a ruského zeměpisu. Do škol měla být také postupně zavedena povinná ruština (tam kde nebyla) a nebo zvýšena hodinová dotace výuky ruského jazyka. Provedení těchto návrhů vražda Bobrikovova (1904) zabránila. Díky revoluci v roce 1905 byla rusifikace Finska zastavena, ale vláda se k ní vrátila těsně před a během 1. světové války. Za následovníka Bobrikovovy linie byl v této souvislosti považován generální guvernér Franz Albert Seyn (guvernérem 1909-1917).

Literatura.

POLVINEN Tuomo. "Imperial Borderland. Bobrikov and the Attempted Russification of Finland, 1898-1904". C. Hurst & Co. Publishers 1995..

Nikolaj Ivanovič Bobrikov (; – ) byl ruský generál, generální guvernér Finského velkoknížectví v letech 1898 - 1904 a exponent oficiálních snah o rusifikaci Finska a jeho integraci do Ruské říše. V roce 1904 byl v Helsinkách zavražděn finským aktivistou Eugenem Schaumanem.


Život.

Fonseca se narodil jako třetí dítě velké vojenské rodině ve Vila Madalena, Alagoas, ve městě, které do dnes nese jeho jméno Marechal Deodoro, v Severovýchodní Brazílii. Byl synem Manuela Mendese da Fonseca Galvão (1785–1859) a jeho manželky Rosa Maria Paulina de Barros Cavalcanti (1802–1873). Za období Brazilského císařství se jeho starší bratr, Severino Martins da Fonseca, stal prvním baronem státu Alagoas. Dalším významným příbuzným byl jeho vzdálený strýc a portugalský humanista Francisco de Holanda (zemřel roku 1585). Významným milníkem v jeho vojenské kariéře se stalo potlačení Praieirské revolty v Pernambucu v roce 1848, Brazilské odpovědi na selhání liberálních revolucí v Evropě Fonseca se také zúčastnil paraguayské války (1864–1870), kde dosáhl hodnosti kapitána. Roku 1884 byl povýšen na polního maršála a později na maršála. Jeho statečnost, vojenské schopnosti a styl z něj dělaly osobnost národa.  Jako guvernér Rio Grande do Sul byl obklopen republikánskými intelektuály jako byli Benjamin Constant a Rui Barbosa (v São Paulu). V roce 1886 upozornil na to, že císařská vláda objednala zatčení prominentních republikánů, poté Fonseca odešel do Ria de Janeira a ujal se armády, která byla pro zrušení otroctví v Brazílii.  Pedro II obhajoval zrušení otroctví po celá desetiletí. Již v roce 1840 propustil všechny své otroky, ale sám doufal, že otroctví bude zrušeno pomalu a postupně, aby nenarušilo ekonomiku státu. Jeho dcera, Isabela Brazilská, zrušila otroctví úplně roku 1888 během svého třetího regentství (když byl její otec v zahraničí). Rozzuření oligarchové hráli později velkou roli v převratu. Fonsecaova prestiž jej dostala až do čela vojenského hnutí, které sesadilo císaře 15. listopadu 1889, a krátce byl vedoucím prozatímní vlády, která jmenovala ústavodárný Konstituční kongres, aby navrhl novou ústavy pro Spojené státy Brazílie. Brzy se nicméně dostal do sporu s civilními republikánských vůdci. Jeho prezidentská volba 25. února 1891 byla podpořena vojenským tlakem na kongres.  Fonsecaova správa rozdělovala osobní i politické nepřátelství mezi prezidentem a viceprezidentem Florianem Peixotonem. Následně se setkal se silnou opozicí v rámci Kongresu, který začal politiku obstrukce. Během prvních měsíců svého předsednictví měli jeho ministři téměř neomezenou kontrolu nad jejich ministerstvy. Svévolné prezidentské dekrety (například: převod přístavu Torres na soukromou společnost) a katastrofální hospodářská politika vedly k zesílení odporu v kongresu. To také způsobilo, že republikáni z jihu vydali rozkazy, aby se stáhly všechny vojenské podpory pro maršála a prozatímní vlády. Situace se dostala do kritického stádia, když Fonseca rozpustil Národní kongres a vyhlásil "výjimečný stav" ke 3. listopadu 1891. Skupina poslanců stála proti tomuto rozhodnutí a našla podporu mezi vysoce postavenými důstojníky námořnictva, včetně admirála Custódia Josého de Mela. Maršál se ocitl na pokraji občanské války. Dne 23. listopadu 1891 podepsal rezignaci (na nikoho konkrétního) a předal prezidentský úřad Florianovi Peixotovi.  Deodoro da Fonseca zemřel v Riu de Janeiru 23. srpna 1892.

Maršál Manuel Deodoro da Fonseca (5. srpna 1827 – 23. srpna 1892) se stal prvním prezidentem Brazílie poté, co vedl vojenský převrat, který svrhl císaře Pedra II a následně vyhlásil republiku v roce 1889. Brazilské císařství zaniklo.


Historie.

Řecké "filosofos" vzniklo spojením slov "filein", mít rád, a "sofia", moudrost, znalost, dovednost. Původně souviselo se vzděláváním a označovalo člověka, který se snaží rozumově poznávat pravdu a dobře jednat, a to ne z čistě účelových pohnutek. Určitější význam dostalo patrně až u Sókratových žáků, zejména u Xenofonta a Platóna. Podle pozdějších autorů, kteří vznik pojmu připisovali už Pythagorovi, vzniklo v opozici k sofistům, kteří se živili vyučováním řečnictví a podobných dovedností, a mělo zdůraznit, že filosof není moudrý ("sofos"), nýbrž moudrost hledá. „Kdo je moudrý a vědění už má, nepotřebuje filosofovat.“ Sókratés naproti tomu o sobě tvrdí, že neví nic, ale totéž zjišťuje u svých partnerů, kteří se pokládají za vzdělance a znalce.  Praktičtější obrat nastává u stoiků, zejména latinských, kteří oproti pouhému poznávání zdůrazňují dobré jednání (Cicero, Marcus Aurelius). Podobně soudí i starší křesťanští myslitelé, k filosofii jako rozumovému poznávání často skeptičtí. Teprve ve vrcholném středověku, kdy se budovalo soustavné školské vzdělávání, je filosofie jeho nezbytnou částí. Ve filosofii se člověk učí argumentovat a soustavně myslet, což mu má pak posloužit v dalším studiu, zejména teologickém. Od 14. století se filosofie od teologie odděluje a přestává argumentovat autoritami (Bible, staří myslitelé), přesto jsou filosofy po celý středověk téměř výlučně kněží.  Nedůvěru k filosofii znovu oživil Martin Luther, přesto se na univerzitách vyučovala dále, od 16. století se však vyskytují i myslitelé laičtí, kteří působili mimo univerzity (René Descartes, Francis Bacon, John Locke, Jean-Jacques Rousseau, Voltaire, David Hume). Někteří se pak prosadili i na univerzitách (Immanuel Kant, Georg Wilhelm Friedrich Hegel) a od počátku 19. století je už filosof zpravidla laik a univerzitní učitel. Filosofie se stává samostatnou disciplinou a od ní se oddělují další speciální vědy, i když se vyučují na filosofických fakultách a dodnes se i vědcům uděluje titul „doktor filosofie“ (Ph.D.)  Od 19. století přibývá nezávislých filosofů, kteří učí, živí se svými spisy a na některé z nich naváží samostatné myšlenkové školy (I. Kant, G. W. F. Hegel, Auguste Comte, Søren Kierkegaard, John Stuart Mill, Friedrich Nietzsche, Albert Camus). S rozšiřováním vysokoškolského vzdělávání se filosofové stávají početnou akademickou profesí a rozdělují se do mnoha směrů a škol, často krátkého trvání. Někteří označení „filosof“ výslovně odmítli (Hannah Arendtová, Michel Foucault) a Karl Popper často kritizoval „profesionální filosofy“, kteří místo vlastního myšlení jen komentují díla jiných.

Filosofické instituce.

Kromě univerzit se filosofové sdružují v odborných ústavech (v ČR například Filosofický ústav AV ČR), mezinárodních sdruženích a kolem odborných časopisů. V ČR k nim patří "Filosofický časopis" nebo "Reflexe", z mezinárodních časopisů například "Deutsche Zeitschrift für Philosophie, European Journal of Philosophy, Epoché, Ethics, International Philosophical Quarterly, Philosophy Today" a mnoho jiných.

Filosofické ceny.

UNESCO uděluje každé čtyři roky Avicennovu cenu za etiku ve vědách, japonská nadace Inamori uděluje Kjótskou cenu za umění a filosofii a Královská švédská akademie věd uděluje Cenu Rolfa Schocka za logiku a filosofii.

Filosof nebo filozof je člověk, který se zabývá filosofickými otázkami v různých oblastech této discipliny, který ji pěstuje a případně vyučuje. Jeho metodou je studium a výklad filosofických i uměleckých děl, racionální a kritická argumentace a diskuse. Podle Platóna je počátkem filosofické práce údiv nad tím, jak se věci mají, a filosof má podle svého poznání také žít.