Osobní život.

Narodil se ve Warley Wood, blízko Halifaxu v Anglii. Vystudoval latinu a řečtinu na místním gymnáziu, poté byl v roce 1577 přijat na St John's College, v Cambridge, kterou dokončil v roce 1581. V roce 1588 byl zvolen odborným asistentem na St. John's. Roku 1592 začal přednášet fyziku dle podkladů od Thomase Linacra, a rovněž vedl i přednášky matematiky. V této době se začal zajímat o navigaci a astronomii, při níž spolupracoval i s Edwardem Wrightem. V roce 1596 se stam prvním profesorem geometrie na nedávno založené Gresham Collage v Londýně. Zde učil téměř 23 let a učinil z ní centrum anglické matematiky, které podporovalo mimo jiné i nové myšlenky Jana Keplera. V té době Briggs získal kopii spisu Mirifici Logarithmorum Canonis Descriptio od Johna Napiera, kde autor představuje světu myšlenku logaritmu. Napierova formulace byla nevhodná pro výpočty, ale vnukla Briggsovi nápad – na svých přednáškách na Gresham Collage navrhl myšlenku logaritmu o základu 10, přičemž logaritmus o základu 10 z čísla 10 bude 1. Krátce poté napsal svůj nápad autorovi původní myšlenky.  Briggs byl aktivní v mnoha směrech. Mnozí dokonce vyhledávali jeho rady v otázkách astronomie, mapování, navigaci, dokonce i těžby. Briggs měl dva syny: Henryho, který později emigroval do Virginie, a Thomase, který v Anglii zůstal. Na počest Briggsova přispění matematice po něm byl pojmenován kráter na Měsíci.

Přínos pro matematiku.

V roce 1616 Briggs navštívil Napiera v Edinburghu, aby projednal návrh na změnu Napierova logaritmu. Další rok ho navštívil znovu a ze stejného důvodu. Při těchto debatách byl Briggsův návrh přijat a při svém návratu z druhé návštěvy v Edinburghu (1617) poprvé svou myšlenku logaritmu publikoval. V roce 1619 byl jmenován profesorem geometrie na Oxfordu, o rok později rezignoval na post profesora na Gresham Collage.  1624 publikoval svou práci Arithmetica Logarithmica, která obsahuje logaritmy třiceti tisíc čísel. Tabulku později rozšířil Adriaan Vlacq a následně i Alexander John Thompson (1952) - Briggs byl první, kdo použil metodu konečného diferenciálu k výpočtu hodnot do své práce.  Dále vytvořil tabulku logaritmického sinu a tangens na setiny stupně (na 14 desetinných míst), tabulku pro přirozený sinus na 15 desetinných míst, stejně tak pro tangens a sekans. Tohle vše bylo vytištěno v Goudě roku 1631 a zveřejněno a dva roky později pod názvem Trigonometria Britannica. Tato práce byla pravděpodobně nástupcem jeho Logarithmorum Chilias Prima z roku 1617, která shrnula stručně jeho úvahy o logaritmech. Briggs také objevil binomickou větu, ačkoli v poněkud skryté formě a bez důkazu.  Briggs byl pohřben v kapli na Merton College v Oxfordu. Dr. Smith ho ve své knize Lives of the Gresham Professors charakterizoval jako bezúhonného muže, kterého nezajímá bohatství a je spokojený se svým postavením, a který upřednostnil odchod do důchodu, kde stále zůstával v pilné práci, před všemi líbivými aspekty života.

Henry Briggs (únor 1561 Warleywood, Anglie – 26. ledna 1630 Oxford) byl anglický matematik známý hlavně tím, že nahradil do té doby používaný Napierův logaritmus dekadickým logaritmem (logaritmus o základu 10).


Polymorfismus obecněji.

Polymorfismus je vlastnost programovacího jazyka, speciálně v objektově orientovaném programování, která umožňuje objektům volání jedné metody se stejným jménem, ale s jinou implementací. V jiném kontextu (než OOP) se tento druh polymorfizmu nazývá podtypový, na rozdíl od parametrického polymorfizmu (ve funkcionálním programování), který odpovídá spíš generice (např. v C#) nebo šabloně v OOP (Java, C++).  Funkce, metoda nebo makro (a další syntaktické konstrukce) se dají volat s různými datovými typy. Implementace se liší podle druhu polymorfizmu.  (Podtypový) Polymorfismus dělíme na dva typy: statický a dynamický. Při statickém je v době překladu znám konkrétní typ argumentu a proto překladač vygeneruje volání konkrétní (monomorfní) funkce, která pracuje se správným typem. Dynamický p. vybírá volanou funkci za běhu (tzv. pozdní vazba, late binding), v OOP typicky pomocí tabulky virtuálních metod (TVM). Tato tabulka není programátorovi přímo přístupná a generuje ji překladač. V obou případech se kód funkcí generuje při překladu. Tzv. přetížené funkce ("overloading") odpovídají statickému polymorfizmu, ale pro každý typ parametru/-ů generují samostatný kód (viz omezený polymorfizmus dále). Dynamický polymorfizmus potřebuje (v nějaké formě) informace o typech za běhu, proto má časovou a/nebo paměťovou režii. Statický polymorfizmus typy za běhu (při dobrém návrhu jazyka a implementace) v principu nepotřebuje, ale ze šablon/generik vygeneruje několik podobných funkcí.  Příklady: objektový polymorfismus (s virtuálními metodami) je dynamický, šablony nebo generika jsou statického typu. Dynamicky typované interpretované jazyky (Ruby, Python) používají také dynamický polymorfizmus.  Polymorfismus může být dvojího druhu: univerzální (parametr typu může být jakýkoliv), omezený (typ jen z určitého výčtu). Např. funkce maximum – nemůže být nad čímkoliv, jen nad datovým typem, který lze porovnat na větší, menší. Univerzální typ odpovídá parametrickému polymorfizmu, který lze realizovat jednou funkcí pro všechny typy (za daného omezení). Např. funkce pro délku spojového seznamu nezávisí na typu prvků v seznamu, protože je nevyužívá (a např. prvky jsou schované za pointrem). Omezený polymorfizmus závisí na typu a konkrétní typ si funkce předává jako dodatečný (schovaný) parametr, TVM je realizovaná tímto způsobem.  Pokud si chceme realizovat polymorfizmus (ve formě přetížení) sami, např. při variantních záznamech (union v C), např. pro dvě reprezentace komplexních čísel (pravoúhlou a polární), můžeme ve funkcích využít vnitřně přepínač switch podle tagu reprezentace.  Že je oblast populární a terminologie nejednotná, můžete zjistit porovnáním částí z dědičnosti, přetížení funkce, metoda a dalších.

Příklady.

Parametrický polymorfismus.

Příkladem parametrického (operátorového) polymorfismu jsou šablony v C++. Funkce nemá pevně stanovený typ argumentu, dokáže tak přijmout různé typy. Následující funkce násobí parametry i přesto, že nezná jejich typ, lze ji tak volat s různými typy:  using namespace std; template <class T> T multiply(T x, T y)  int main()

Rozhraní.

Mějme v jazyce PHP rozhraní ITvar definující metodu obsah(), od které je očekáváno, že bude vracet obsah geometrického útvaru. Dále třídy Trojuhelnik a Kruh implementující rozhraní ITvar. Obě třídy implementují metodu obsah() z rozhraní ITvar, ale každá odlišným způsobem. Nakonec definujme funkci vypisInfo(), která bude v parametru očekávat instanci třídy implementující rozhraní ITvar:  interface ITvar  class Trojuhelnik implements ITvar  class Kruh implements ITvar  function vypisInfo(ITvar $tvar)  vypisInfo(new Trojuhelnik(5, 10, 12)); //Instance třídy Trojuhelnik, obsah: 24.54 echo PHP_EOL; vypisInfo(new Kruh(10)); //Instance třídy Kruh, obsah: 314.16

Přetěžování operátorů.

PHP interpretuje operátor + jako sčítání (jsou-li operandy čísla) nebo jako sloučení polí (jsou-li operandy pole):  $n1 = 5; $n2 = 4; $a1 = array('jablka' => 8, 'hrusky' => 5); $a2 = array('svestky' => 2);  // operátorový polymorfismus var_dump($n1 + $n2); // int 9 var_dump($a1 + $a2); // array('jablka' => 8, 'hrusky' => 5,'svestky' => 2)

Polymorfismus je vlastnost programovacího jazyka, objektově orientovaného programování (OOP), která umožňuje: Rozhodnutí o tom, která metoda bude volána, je u polymorfismu prováděno až za běhu programu (tj. dynamicky pomocí virtuálních funkcí). Tím se odlišuje od přetěžování funkcí, kde je rozhodnutí o volání vhodné funkce provedeno již při překladu (tj. staticky).


Život.

Narodil se v Jerevanu 23. září 1920. V letech 1934–1941 studoval na jerevanské konzervatoři hru na klavír u O. A. Babasjana a skladbu u S. V. Barchudarjana a V. G. Taljana. V letech 1942–1943 pokračoval ve studiu hry na klavír ve třídě K. N. Igumnova a v letech 1944–1946 studoval skladbu a kontrapunkt pod vedením Ch. S. Kušnareva. Studia dokončil v Domě arménské kultury v Moskvě.  Po dokončení studia vystupoval jako klavírista a interpret vlastních skladeb. V roce 1954 se stal šéfdirigentem Arménské filharmonie v Jerevanu. Filharmonii řídil až do roku 1990. V letech 1965–2008 vyučoval skladbu na Jerevanské konzervatoři. Profesorem byl jmenován roku 1977. Byl jedním z členů tzv. Arménské mocné hrstky.  Od roku 1939 byl členem Svazu skladatelů SSSR a členem vedení Svazu arménských skladatelů. Od roku 1975 byl také členem Svazu filmových umělců Arménské sovětské republiky. Byl často zván do porot mezinárodních hudebních soutěží.  Tvůrčí styl Aruťunjana vycházel z bohatého arménského hudebního dědictví a byl postaven na principech klasicismu a romantismu. To se týkalo nejen klasického střídání rychlých a pomalých částí, ale i návratu k formám klasických suit a koncertů. Velký význam v jeho díle měla tradice lidových arménských pěvců – ašugů, jejichž hudba byla založena na improvizaci. Aruťunjanova díla jsou naplněna citem, nostalgií a ironií. Jeho nejslavnějším dílem je "Koncert pro trubku a orchestr" z roku 1950. Spolu s Haydnovým a Hummelovým koncertem, je nejhranějším trumpetovým koncertem.  Zemřel 28. března 2012 v Jerevanu a byl tamtéž pochován v Panteonu Komitasova parku.

Alexandr Grigorjevič Aruťunjan (rusky: Арутюнян Александр Григорьевич; arménsky: Ալեքսանդր Գրիգորի Հարությունյան) (23. září 1920 Jerevan – 28. března 2012 tamtéž) byl arménský hudební skladatel, klavírista a hudební pedagog. Národní umělec SSSR (1970) a laureát Stalinovy ceny prvního stupně (1949).


Geografie.

Systém začíná na severu na jižním úpatí Julských Alp, od nichž je oddělen údolími Soče a jejího přítoku Idrijce a okrajem Lublaňské kotliny. Táhne se obloukovitě od severozápadu k jihovýchodu v délce asi 700 km mezi pobřežím Jaderského moře a nížinou podél řeky Sáva (Posavina) – celý tento rozsáhlý horský makroreliéf je tedy ohraničen dvěma rozsáhlými sníženinami, na severu je to Panonská pánev, na jihozápadě Jadranská pánev, která je vyplněna mořem. Na východě jej ukončuje tektonická linie Drin – Peć a řeky Ibar a Velika Morava. V severních oblastech je horské pásmo užší (35 km) a poměrně nižší (1200 – 1800 m), směrem k JV se rozšiřuje až na 250 km (u Dubrovniku) s největší výškou 2694 m (Maja e Jezercës). Jadranská část tohoto systému spadá strmě k moři, kdežto vnitrozemské svahy se snižují povlovně k Panonské pánvi.

Členění.

Příčná údolí řek Rječina, Kupa či Neretva, Prača a Západní Morava dělí systém na tři části: Severozápadní, střední a jihovýchodní.  Kromě těchto tří základních částí patří do Dinárského systému ještě následujících šest horských subsystémů:

Geologické složení.

Celá tato rozsáhlá oblast má dost komplikované geologické složení. Dinárská soustava byla vyvrásněna alpsko-himálajským orogénem, ovšem začátkem neogénu byla téměř zarovnána denudací a následně etapovitě zdvihána a přitom silně rozčleněna říční erozí. Proto jsou zde charakteristické zarovnané povrchy ve třech výškových úrovních a také hluboká říční údolí, soutěsky a kaňony (Tara, Neretva, Diva Grabovica, Krka, Zrmanja, Piva, Morača). Převládajícím stavebním prvkem ve většině skupin jsou vápenec a dolomit s četnými krasovými tvary (jeskyně, sloje, závrty, ponorné řeky). Největší rozmanitost takových útvarů a speleologických objektů je v oblasti Velebitu. Z propastí jsou to Jazben u Gorice -(518 m), Puhaljka (-318 m), Mamet (-206 m), z jeskyní Postojnska jama, Manita, Jama vodarica, Cerovačke pečine aj. Dinárský kras má rozlohu 55 600 km2. Z typických krasových tvarů jsou význačná především rozsáhlá polje (Livanjsko polje 405 km2, Nevesinjsko polje 189 km2, Popovo polje 185 km2).V centrální části Černé hory došlo horotvorným procesem k vytvoření mnoha skupin, pro něž jsou charakteristické rozsáhlé, vysoko položené vápencové náhorní plošiny (1500 – 1700 m) doprovázené hlubokými údolími a strmými stěnami. Tato stavba je příznačná pro Durmitor, Sinjajevinu, Moračské hory a další oblasti. V některých místech doprovázejí vápenec jílovo – slínovité vrstvy, břidlice nebo pískovec. Tuto charakteristiku mají masivy Bjelašnica, Igman, Treskavica, Bjelasice a Prokletije. Vnitřní pásma soustavy jsou však často složena z jiných hornin – Rudné hory (Vlašič, Vranica, Bitovnja), flyšové hory (Kozara). Zpravidla jsou nižší a mají erozně denudační reliéf s hustou říční sítí.

Podnebí.

Klima jednotlivých oblastí je rozdílné a závisí na zeměpisné šířce, nadmořské výšce, expozici svahů a dalších vlivech. Nejvyšší horské oblasti mají alpinské podnebí, charakterizované krátkým a svěžím létem a dlouhými, na sníh bohatými zimami. Podzim bývá teplejší než jaro, atmosférických srážek je dostatek. Nejvyšší horské partie bývají dlouho pod sněhem, na jaře i v létě se zde vyskytují mlhy. Takové alpinské klima má např. horská skupina Bjelašnica nad Sarajevem (průměrná teplota nižší než 0 °C bývá po dobu šesti měsíců, průměrná roční teplota je 0,7°C). Na Bjelašnici byla rovněž naměřena nejnižší teplota na území bývalé Jugoslávie : -41,8 °C (17. 2. 1946). Subalpinské podnebí (v horstvech od 1000 m do 2000 m) je teplejší, také rozdíly maximálních a minimálních teplot jsou menší. Průměrná roční teplota se pohybuje kolem 5 – 7 °C. Takové podnebí je typické např. pro Durmitor. Horské oblasti s mírným kontinentálním klimatem, obvykle ne vyšší než 1000 m, mívají dlouhé a teplé léto a krátké zimy, často jen s malým množstvím sněhu. Průměrná roční teplota přesahuje 7 °C, v červenci činí průměr 18 °C i více, v lednu -1 °C. Podobné podmínky jsou ve všech přímořských horských oblastech, tj. na Velebitu, Bioći, Lovćenu i jinde.

Vodstvo.

Dinárské hory tvoří rozvodí mezi Jaderským a Černým mořem. Ve vnitrozemských skupinách, kde je vápenec doprovázen břidlicí je vody hojně (Igman, Bjelašnica, Treskavica, Trebevič, Jahorina). Zvlášť centrální část celého systému je odvodňována významnými řekami. Do Jaderského moře tečou Zrmanja, Krka, Cetina, Neretva a Drin. K úmoří Černého moře náleží sávské přítoky Una, Vrbas, Bosna a Drina (se zdrojnicemi Piva a Tara a s přítokem Lim) a také Západní Morava a její přítok Ibar. Vápencová část horstva (Snježnik, Velika Kapela, Velebit, Biokovo, Prenj, Orjen) je téměř bez vody a jsou pro ni typické ponorné řeky a potoky. Řada z nich končí jako podmořské vyvěračky. Největší množství ponorných řek je ve Velebitu. Na mořském pobřeží u Dubrovníka vyvěrá řeka Trebišnjica, jejíž ponor je na Popovom polji. Mnoho horských skupin je bohatých na jezera a plesa – v Durmitoru se nachází Crno jezero, Zminje jezero a Malo jezero, v Prenji Boračko jezero, v Bjelasici Biogradsko jezero a Pešića jezero, ve Vranici Prokoško jezero, na rozhraní Magliće a Volujaku Trnovačko jezero a v Prokletije Plavsko jezero. Největším je Skadarské jezero, které leží na západních úbočí masívu Prokletije na hranicích Černé hory a Albánie.

Příroda.

Flora Příroda celé oblasti je značně pestrá. Rozlišujeme zde tři rostlinná pásma : přímořské, horské a kontinentální. Přímořská vegetace je velmi chudá, roste převážně na skalách. Chudost vegetace na přímořských svazích však není způsobena jen klimatickými podmínkami (vichřice, odvívání), přispělo k ní hlavně dlouholeté pasení koz a ovcí. V horském pásmu se střídá lesní vegetace s travnatými porosty a rostlinami skalních stěn. Zjara svahy rozkvetou ranými cibulovitými rostlinami (krokusy, ladoňky). Později vynikají až metr vysoká květenství bílého asfodelu nebo žluté vysoké hořce. Nápadné jsou také česneky (žlutý a červený). Bohatě je zastoupena i květena alpinská (lomikámen, modrouška, hořec dinárský, zvonek, protěž aj.). Vnitrozemské svahy jsou bohaté na bukové lesy, v nižších polohách převažují bukové a borové lesy. Vyskytují se i jedlové porosty, kdežto smrků je poměrně málo (endemitní smrk Pančicův v povodí Driny). Tyto porosty jsou charakteristické pro oblast Veliké Kapely, Velebitu, Prenje, Durmitoru a dalších horstev. Fauna I fauna je rozdílná na přímořských svazích a ve vnitrozemských oblastech. Nalezneme zde velké množství endemitů a glaciálních reliktů, zvlášť "motýl"ů a brouků. V mnoha horských oblastech "dinárského" žijí medvědi, vlci či lišky (Prenj, Bjelašnica, Igman, Trebevic, Durmitor, Bjelasica, Vraca). Téměř všude lze potkat vysokou zvěř a uvidět kamzíka či divoké prase. Hojní jsou hadi, ještěrky atd. Ochrana přírody Rozmanitost krajinných typů i mimořádnou pestrost živostního prostředí pro živočichy podmiňuje také rostlinstvo. Na mnoha místech byla vyhlášena chráněná území a národní parky. Jde např. o oblasti: Paklenica ve Velebitu u Zadaru, Durmitor, Lovćen a Biogradska gora v Černé hoře, Kozara a Sutjeska v Bosně a Hercegovině.

Obyvatelstvo.

Tím že bývalá Jugoslávie (na které Dinárské hory leží) byla mnohonárodnostní stát je dána i značná odlišnost současného obyvatelstva. Severní oblasti obývají Slovińci a Chorvaté, střední a jižní Srbové, Černohorci, Albánci a Bosňané. Na jednotlivých územích žije řada etnických skupin, vzešlých z původních obyvatel. Např. v okolí Makarské v oblasti Biokova jsou to Dalmatinci. Ti se živili převážně zemědělstvím a rybolovem. Oblast Durmitoru obývají původní obyvatelé Černé hory – Pivljané a Drobnjakové, oblast Komů pak černohorské národnostní skupiny Vasojevičové a Kučové. Celým regionem vedla už ve starověku řada důležitých obchodních cest a jednotlivé oblasti se stávaly předmětem rozmanitých mocenských zájmů. Téměř na každém kroku zde narazíme na památky z jednotlivých epoch lidské činnosti už od dob antiky. V nedávné době došlo k rozpadu Jugoslávie, státu uměle založeného po 1. světové válce, a několik let se vlekly válečné spory o rozdělení území i o nové územní uspořádání následních státních celků. Až do dnešních dnů dosud nejsou všude přesně vymezeny státní hranice a příslušnost jednotlivých horských oblastí ke konkrétním nově vzniklým státům není zcela jasná.

Dinárské hory (též "Dinárská planina, Dinárské pohoří", "Dinárské Alpy, Dinaridy"; slovinsky "Dinarsko gorovje"; srbsky "Динарске планине" Dinarskije planine; chorvatsky "Dinarsko gorje;" albánsky "Malet Dinarike;" bosensky "Dinaridi", "Dinarske Alpe") jsou složitě větvená soustava horských pohoří umístěných na severozápadě Balkánského poloostrova, mezi Panonskou pánví a Jaderským mořem. Název celá soustava získala podle jednoho z dílčích pásem – Dinara planiny. Z velké většiny se rozkládají na území bývalé Jugoslávie (Slovinsko, Chorvatsko, Bosna a Hercegovina, Černá Hora, Kosovo, Srbsko) a také v Albánii. Celý systém je dlouhý 700 km.


Historie.

Váleční fotografové Robert Capa, David "Chim" Seymour, Henri Cartier-Bresson, William Vandivert a George Rodger založili agenturu Magnum Photos 27. dubna roku 1947, jako reakci na druhou světovou válku, ze které dodávala reportážní fotografie. Magnum je jedna z prvních fotografických kooperací, kterou vlastní a administruují výhradně její členové. Zaměstnanci poskytují podporu pro fotografy, kterým náleží veškerá autorská práva.  Společnost Magnum přišla v květnu 1954 o dva významné členy. Werner Bischof zemřel ve svých osmatřiceti letech dne 16. května při autonehodě v Andách, když se při sjezdu horské silnice spolu s geologem Ali de Szepessym a řidičem zřítili do propasti. Robert Capa zahynul o devět dní později v Indočíně při dokumentování ústupu francouzských vojsk a šlápl na minu.  Prvním Holanďanem, který se stal členem Magnum byl v roce 1950 Krijn Taconis.  V roce 2013 byli do spolku Magnum Photos přijati dva plnohodnotní členové, jmenovitě Olivia Arthur a Peter Van Agtmael, kteří byli nominováni od roku 2008 a Michael Christopher Brown byl nominován.

Organizace.

Agentura Magnum zahrnuje fotožurnalisty z celého světa a zachytila mnoho historických momentů 20. století. Archiv agentury obsahuje snímky zobrazující rodinný život, drogy, religionistiku, válku, chudobu, kriminalitu, hladomor, politiku i celebrity.  Ke členství v agentuře Magnum vedou tři kroky. Nominace na členství, přidružený člen a po dalších přibližně třech letech plnohodnotný člen. Každý krok schvaluje porota ze stávajících členů agentury. Ke schválení prvních dvou kroků stačí 50 procent hlasů, k plnohodnotnému členu je potřeba již 70 procent hlasů.  Magnum žije z příjmů svých členů, které získají na zakázkách.

Magnum Photos je mezinárodní fotografická agentura složená z fotografických členů, jejíž kanceláře jsou ve městech New York, Paříž, Londýn a Tokio. Spoluzakladatel Henri Cartier-Bresson prohlásil:


Mládí.

Richard Glazar pocházel z československé židovské rodiny. Rodina byla bilingvní, všichni uměli perfektně česky i německy. Žili sice v Praze, ale mnoho času trávili i v Kolíně. Rodiče se v roce 1932 rozvedli, jeho matka si poté vzala obchodníka Kvido Bergmanna, s nímž měla další dvě děti. V říjnu 1939 začal Glazar studovat pražskou univerzitu, ale hned záhy, v listopadu, studia nuceně ukončil, neboť nacisté vysoké školy uzavřeli. Rodina se následně z Prahy přesunula na venkov do Třebenic, kde žila do roku 1942. Richard zde pracoval v zemědělství. V září 1942 byl deportován do Terezína, kde zůstal zhruba měsíc.

Treblinka.

V říjnu 1942 se dostal s transportem československých židů do Treblinky, vyhlazovacího tábora v okupovaném Polsku. Při selekci byl vybrán do pracovního komanda, což mu zachránilo život. Ve své knize "Treblinka, slovo jak z dětské říkanky" popsal tento okamžik takto: „"Co, do dezinfekční koupele že jdeme a potom hned na práci? Stojím vysvlečený docela na konci řady. No, moc teplo na to koupání zrovna není. Zprava podél řady spěchá a míjí mne esesman s čepicí-lodičkou posazenou z čela. Něco ho zpomalí, když už skoro přešel a jen mě přejel pohledem. Zastaví se, prohlédne si mne přes rameno a pak se ke mně docela natočí: 'Komm du auch... – Ty pojď taky, oblékni se, rychle, postav se tam k těm – židovské hvězdy dolů, žádné hodinky, žádný nůž – tak... Budete tady pracovat, když se osvědčíte, můžete se stát Vorarbeiter oder Capos – předáky nebo kápy.' V tomhle okamžiku, pozastaveném prozřetelností či zákonem o počtu pravděpodobnosti – podle toho, co kdo vyznává – SS-Unterscharführer August Willy Miete, 'Anděl smrti' s rybím pohledem a slámovými vlasy, netuší, nedostane vnuknutí, že si právě vlastnoručně vybral na dvaadvacet let dopředu svědka svých činů."“ Následujících deset měsíců pracoval jako třídič věcí, které zbyly po zplynovaných. Během povstání v roce 1943 se asi 350 vězňům, mezi nimi i Glazarovi, podařilo utéci. Na rozdíl od většiny uprchlíků, kteří byli chyceni a zabiti, se jeho útěk podařil. Se svým spoluvězněm Karlem Ungerem prošli přes Polsko do Německa, kde se dva roky skrývali pod falešnou identitou. V Mannheimu pracoval v kovárně až do osvobození americkou armádou. Příběh treblinské vzpoury a útěku z Treblinky sepsal Richard Glazar hned po válce, v roce 1945. Knihu se mu ale nepodařilo vydat, poprvé vyšla až roku 1992 ve zkráceném vydání v němčině. Richard Glazar je jedním z klíčových svědků Lanzmannova filmovém dokumentu Šoa.

Po válce.

Jediný člen jeho užší rodiny, kdo přežil válku, byla jeho matka, ačkoliv sama prošla Osvětimí a Bergen-Belsenem. Po válce v Praze dostudoval ekonomii. Byl ale pronásledován komunistickým režimem a během pražského jara 1968 emigroval do Švýcarska.  V letech 1961–1965 a 1970 vypovídal v Düsseldorfu v tzv. treblinských procesech s bývalými dozorci (např. Kurt Franz a Franz Stangl) jako jeden z 54 přeživších Treblinku. Při svých výpovědích se vyznačoval skvělou pamětí a jasnými výpověďmi. V posledních letech života hovořil o svých osudech na mnoha přednáškách na vysokých školách.  V říjnu roku 1997 mu byl propůjčen Řád T. G. Masaryka III. třídy. 20. prosince 1997 po smrti své ženy spáchal sebevraždu skokem z okna.

Ing. Richard Glazar (29. listopadu 1920 Praha – 20. prosince 1997 tamtéž, jako Richard Goldschmid) byl československý žid a v letech 1942–1943 vězeň vyhlazovacího tábora Treblinka, kterému se odsud jako jednomu z nemnoha podařilo utéci.


Test pálivosti papriček.

Stupnice je pojmenována po americkém chemikovi Wilburu L. Scovilleovi (1865–1942), který v roce 1912 publikoval metodu kvantitativního srovnávání pálivosti papriček – Scovilleův organoleptický test. Základem je roztok z paprik, cukru a vody, který je následně ředěn vodou a zkoušen ochutnávači (většinou nejméně pěti) do té doby, než zmizí pálivost (alespoň pro 3 z 5 ochutnávačů).  Stupeň naředění měříme na Scovilleově stupnici. Sladká paprika neobsahuje žádný kapsaicin a na Scovilleově stupnici má hodnotu 0 (paprika je celá, neředěná a nepálí). Naproti tomu jedna z nejpálivějších papriček habanero má pálivost 300 000 a více SHU, z čehož plyne, že původní roztok musí být 300 000krát méně koncentrovaný (objem musí být 300 000krát zvětšen), než je kapsaicin nedetekovatelný. Například 16 Scovilleových jednotek odpovídá množství kapsaicinu naředěného 1 k miliónu, protože nejvyšší možná dosažená hodnota – pro čistý 100% kapsaicin – dosahuje zhruba 16 milionů SHU. Látky vyvolávající ještě silnější reakci než kapsaicin, musejí být naředěny ještě více, a teoreticky tak stupnice nemá horní hranici. Největší slabinou Scovilleova organoleptického testu je jeho nepřesnost zapříčiněná lidským prvkem – počet chuťových receptorů (a tedy vnímavost vůči pálení) se člověk od člověka značně liší. Navíc postupem času dochází k jejich znecitlivění a po několika testech v krátkém časovém intervalu člověk snese daleko větší pálení, než na počátku ochutnávání.  Pomocí chromatografických metod lze měřit SHU podstatně přesněji než při Scovilleově organoleptickém testu za účasti ochutnávačů. Touto metodou však získáváme přímo hodnoty koncentrace, které musíme náležitě pronásobit podle toho, zda jde o roztoky kapsaicinu nebo jiných sloučenin.

Počet SHU pro různé odrůdy paprik.

Naměřené hodnoty SHU se mohou lišit v závislosti na odrůdě, podnebí nebo i půdě. Údaje v následující tabulce obsahují přibližnou hodnotu pálivosti paprik.

Scovilleova stupnice (též "Scovilleho stupnice") udává změřenou pálivost paprik a chilli papriček. Papriky (rod "Capsicum") obsahují látku kapsaicin, která způsobuje pálení tím, že stimuluje receptory nervových zakončení jazyka. Počet Scovilleových jednotek pálivosti ("Scoville heat units", SHU) odpovídá přítomnému množství kapsaicinu.


Historie a účinky.

Sasser byl poprvé zaznamenán a začal se šířit dne 30. dubna 2004. Tento červ byl pojmenován Sasser, protože se šíří tím, že využívá přetečení vyrovnávací paměti ve složce známé jako LSASS (Local Security Authority Subsystem Service) na dotčených operačních systémech. Červ prohledává různé rozsahy IP adres a připojuje se k počítači oběti především prostřednictvím TCP portu 445. Analýza Microsoftu naznačuje, že se může šířit také prostřednictvím portu 139. Několik variant tzv. "Sasser.B", "Sasser.C" a " Sasser.D" se objevilo během několika dnů (původní se jmenoval Sasser.A). LSASS zranitelnost byla opravena společností Microsoft v dubnu 2004 pomocí svých měsíčních bezpečnostních balíčků, právě kvůli červovi. Někteří odborníci na technologie spekulovali, že tvůrci červa použili reverzní inženýrství na patch Microsoftu k objevení chyby, která by jim otevřela miliony počítačů, jejichž operační systém nebyl aktualizován.  K efektům Sassera patří několikahodinová blokace družicové komunikace news agency Agence France-Presse (AFP), USA Společnost Delta Air Lines musela zrušit několik transatlantických letů, protože její počítačové systémy byly infikovány červem. V severských zemích pojišťovna "IF" a její finští majitelé "Sampo Bank" se úplně zastavili a museli zavřít 130 kanceláří po Finsku. Ve Spojeném království měla pobřežní stráž zablokované mapové služby po dobu několika hodin a Goldman Sachs, Deutsche Post a Evropská komise také měli problémy s červem. X - ray oddělení na Lund University Hospital mělo všechny své čtyřvrstvé rentgenové stroje vypnuté a po dobu několika hodin museli přesměrovat nouzové pacienty do nedaleké nemocnice. University of Missouri byla nucena "odpojit" svou síť z širšího Internetu v reakci na červa.

Autor.

Zpočátku se věřilo, že Sasser byl napsaný v Rusku toutéž osobou/osobami, které vytvořily další červ zmiňovaný jako MSBlast, nebo Blaster (kvůli mediím). Vazba byla indikována podobností kódu těchto dvou, ale dne 7. května 2004 byl zatčen za psaní červa 18letý německý student informatiky Sven Jaschan z Rotenburgu an der Wümme. Německé orgány byly vedeny k Jaschanovi částečně proto, že jim pomohly informace získané v reakci na nabídku odměny ze strany společnosti Microsoft ve výši US $250 000.  Jeden z Jaschanových přátel oznámil Microsoftu, že jeho přítel byl tvůrcem červa. Dále bylo zjištěno, že nejen Sasser, ale také Netsky.AC, varianta Netsky červa, byla jeho tvorba. Byly zjištěny další variace Sassera, Sasser.E, jenž byly objeveny v oběhu krátce po jeho zatčení. Byla to jediná varianta, která se pokusila odstranit další červy z infikovaného počítače, hodně podobným způsobem, jako to Netsky dělá.  Jaschan byl souzen jako mladistvý, protože německé soudy rozhodly, že vytvořil červa dříve než mu bylo 18 let. Červ sám byl vypuštěn na jeho 18. narozeniny (29. dubna 2004). Sven Jaschan byl shledán vinným z počítačové sabotáže a nelegálního pozměňování dat. V pátek 8. července 2005 dostal 21 měsíců podmíněně.

Nežádoucí účinky.

Indikace infekce červa na daném PC je existence souboru C:\WIN.LOG nebo C:\WIN2.LOG na pevném disku počítače, stejně jako zdánlivě náhodné pády s Lsass.exe na obrazovce způsobené vadným kódem použitým v červovi. Nejcharakterističtějším příznakem červa je časovač vypnutí, který se objeví v důsledku shazování lsass.exe červem.

Možná zástupná řešení.

Sekvence vypnutí může být přerušena stisknutím tlačítka Start a pomocí Spustit a zadání codice_1. To přeruší vypnutí systému, takže uživatel může pokračovat v tom, co dělá. Soubor Shutdown.exe není k dispozici ve výchozím nastavení v systému Windows 2000, ale může být instalován z resource kitu systému Windows 2000. Je k dispozici v systému Windows XP. Druhá možnost jak zastavit červa od vypnutí počítače je změnit čas a nebo datum na systémových hodinách na dříve. Čas vypnutí se prodlouží o tolik, o kolik byly hodiny nastaveny zpět.

Sasser je počítačový červ, který se týká počítačů se systémem zranitelné verze Microsoft Windows XP a Windows 2000. Sasser se šíří tím, že využívá v systému zranitelné síťové porty (stejně jako některé další červy). Proto je obzvláště virulentní v tom, že se může šířit bez zásahu uživatele, ale je také snadno zastaven, když je správně nakonfigurován firewall nebo stažením aktualizací systému z Windows Update. Specifická díra, jíž Sasser využívá, je zdokumentována Microsoftem ve svém bulletinu (... hodilo by se číslo), pro který byla oprava vydána o sedmnáct dnů dříve.


Život.

Konrádovo mládí není příliš dobře známo. V soudobých církevních pramenech je popisován jako vysoce schopný muž, kterému se patrně dostalo univerzitního vzdělání v Paříži nebo v Bologni. Byl pověstný svým asketickým způsobem života a horlivostí při obraně církve. Dlouho se předpokládalo, že byl příslušníkem dominikánského řádu, moderní studie to však nepotvrzují. Již od mládí se převážně věnoval potlačování hereze v církvi a podílel se i na křížové výpravě proti albigenským v jižní Francii v letech 1208 až 1209. Papež Inocenc III., který křížovou výpravu vyhlásil, byl jedním z Konrádových raných podporovatelů.  Po úmrtí papeže Inocence (18. června 1216) byl jeho nástupcem Honoriem III. pověřen řadou úkolů vyžadujících diplomatický talent. Při jejich plnění se dostal do přízně durynského lankraběte Ludvíka IV. a na jeho dvoře získal velký vliv. Stal se zpovědníkem a náboženským rádcem jeho manželky Alžběty Durynské. Zacházel však s ní se stejnou tvrdostí, kterou uplatňoval sám na sebe. Jako pokání údajně používal tělesné tresty a bití a donutil ji i k odloučení od jejích tří dětí. 17. listopadu 1231 Alžběta zemřela. Vzhledem k jejím mimořádným skutkům milosrdenství, byl záhy zahájen proces jejího svatořečení a Konrád byl pověřen prozkoumáním svědectví o jejím životě a zázracích. Pro účely kanonizace sepsal i její životopis.  V následujících letech působil jako papežský inkvizitor pro oblast Durynska a Hesenska. Proslul zejména svým fanatickým bojem proti herezi v církvi, která se v té době šířila celou Evropou. Konkrétně šlo zejména o katarské hnutí a valdenství. Prvním proces, ve kterém hrál Konrád rozhodující roli, byl namířen proti Heinrichu Minnike, proboštovi z Goslaru. Proces trval dva roky a Minnike byl shledán vinným, předán světské moci a upálen na hranici v roce 1227. Následovala celá řada podobných procesů a Konrád si za tuto činnost vysloužil mimořádné ocenění od arcibiskupů z Trevíru a Mohuče i samotného papeže Řehoře IX. Ten rozšířil Konrádovu působnost na celé Německo a udělil mu výsadu ignorovat při potírání hereze jakékoliv standardní církevní postupy. Podle mnoha zdrojů zpráva, že přijíždí Konrád z Marburku, vyvolávala zděšení a paniku.  Konrád si při vyšetřování počínal s mimořádnou krutostí. Jeho asistenti Konrád Dorso, dominikánský laický bratr a Jan, naprostý laik, byli nevzdělaní fanatici se zřejmě sadistickými sklony. Pokud obviněný z hereze přiznal svou vinu a kál se, pak měl ještě šanci vyváznout pouze s oholenou hlavu a přísným pokáním. Pokud však vinu popřel, byl označen za zatvrzelého heretika, odsouzen a upálen. Konrádovou zásadou bylo: upálit spíše sto nevinných než propustit jednoho viníka.  V roce 1233 Konrád obvinil hraběte ze Saynu Jindřicha II., že se účastní satanských orgií. Jindřich se však odvolal ke shromáždění biskupů v Mohuči a to jej shledalo nevinným. Konrád odmítl toto rozhodnutí akceptovat a dožadoval se, aby rozsudek biskupů byl zrušen. Na cestě z Mohuče do Marburku byl inkvizitorův kočár přepaden několika rytíři a Konrád i jeho asistent byli zabiti. Že by útočníci byli najati hrabětem Jindřichem, se neprokázalo.

Odkaz inkvizitora.

Po Konrádově smrti jej papež Řehoř IX. prohlásil za ochránce pravé křesťanské víry a nařídil přísné potrestání vrahů. V Německu bylo však přijetí Konrádovy smrti méně jednoznačné a jeho jméno se stalo na dlouhá léta argumentem proti inkvizici. Nejen v Německu. Po staletí se jméno Konráda z Marburku stalo synonymem pro sadismus a temnou stránku historie církve.  Místo, kde byl Konrád zavražděn, Hof Kapelle poblíž Marburku, je označeno kamenem (leží na pozemku soukromé farmy); místní dlouho věřili, že zde straší. Do dnešních dnů je údajně místem konání černých rituálů. Fontána v blízkosti kostela zasvěceného sv. Alžbětě, jedné z prvních obětí Konrádova fanatizmu, bývala završena postavou mnicha, ve kterém místní obyvatelé spatřovali Konráda z Marburku. Studenty z místní univerzity byla pravidelně strhávána. Dnes je socha nahrazena architektonickým ornamentem  Postava Konráda se vyskytuje v dramatu "Saint's Tragedy" amerického historika a spisovatele Charlese Kingsleye (1819 – 1875) věnovaném sv. Alžbětě. Stal se rovněž hrdinou populárního francouzského komiksu "Třetí testament (Le Troisieme Testament)" autorů Xaviera Dorisona a Alexe Alice.

Konrád z Marburku, německy "Konrad von Marburg" (kolem 1180-90 – 30. června 1233), současníky nazývaný "Mistr", byl středověký inkvizitor. Papežem Inocencem III. byl pověřen bojovat s heretiky. Byl znám svými extrémními metodami, které patrně byly i důvodem jeho brzké smrti.


Taxonomie.

Vnitřní systematika druhu není doposud zcela vyjasněna a v různých zdrojích se liší. Někdy bývají rozlišovány dva poddruhy jalovce obecného (viz níže), jindy pouze pět nebo více variant. Mezi jedinci v jednotlivých oblastech obrovského celkového areálu jsou pochopitelně určité odlišnosti, které jsou však pravděpodobně více morfologické než genetické.  Někteří botanici zařazují subsp. "alpina" do nižšího taxonomického ranku a určují jej jako "Juniperus communis" var. "saxatilis" Pallas, často též jako "Juniperus communis" var. "montana". Ve východní Evropě a v Rusku je naopak někdy pojímán jako samostatný druh "Juniperus sibirica" Burgsd. (syn. "Juniperus nana" Willd., "Juniperus alpina" S.F.Gray).

Vzhled.

Jalovec obecný je keř nebo malý strom velmi variabilního vzrůstu. Může být nízký, křivolaký až poléhavý, ale na lepších půdách vyrůstá ve strom s jedním nebo vícero kmeny, který občas dosahuje až 12 m výšky. Tvar koruny je úzce sloupcovitý nebo nepravidelně rozložitý; poddruh "alpina" je naopak přitisklý, poléhavý keřík. Přízemní větve mohou zakořeňovat. Kmen a větve jsou pokryty zprvu hladkou, hnědočervenou, později stříbřitě našedlou, v plátech a šupinách odlupující se borkou. Kořenový systém je hluboký a bohatě větvený.  Jehlice vyrůstají v pravidelných trojčetných přeslenech. Jsou tmavě zelené, šedozelené nebo modrozelené, ostře pichlavé, na svrchní straně žlábkovité s jedním bílým proužkem průduchů. Na velmi suchých stanovištích se stáčejí svrchní průduchovou stranou směrem dolů. Rozemleté jehlice jsou aromatické.  Jalovce jsou dvoudomé rostliny, tj. samčí a samičí šištice rostou na různých jedincích; zřídka se vyskytují jedinci jednodomí. Samčí šištice jsou žluté či načervenalé, vejčité, krátce stopkaté, 4–5 mm dlouhé, samičí jen velmi drobné, zelenavé, podobající se malým pupenům. Rozkvétají v dubnu až květnu, u poddruhu "alpina" v létě; pyl se šíří větrem. Samičí šištice po opylení dozrávají v tmavomodré, kulaté, suché borůvce podobné bobulovité útvary zvané "galbuly" (drobné šišky se zdužnatělými semennými šupinami) o průměru 4-12 mm. Zrají 18 měsíců a opadávají až v zimě druhého a na jaře třetího roku; můžeme tak na jednom stromě najít pohromadě jak zralé, tak i letošní nezralé jalovčinky. Pojídají je ptáci a semena jsou tak obvykle roznášena s ptačím trusem.

Ekologie a rozšíření.

Jalovec obecný je velmi světlomilnou dřevinou, rostoucí nejčastěji na otevřených místech s plným osluněním, jako jsou pastviny, suché louky, holé svahy, skály a okraje lesů. Může též tvořit podrost světlých, obvykle borových, březových nebo dubových lesů; zastínění nesnáší. Co do půdních nároků je generalistou, který snáší bazické i kyselé substráty, živinami chudá stanoviště (písčiny, rašeliniště, vřesoviště), stejně jako extrémní podmínky (hadcové podloží, klimatické extrémy). Poddruh jalovec nízký osidluje pastviny a louky nad horní hranicí lesa, klečové porosty, ledovcové kary atp.  Ve dvou poddruzích a množství variant se vyskytuje prakticky v celé holoarktické oblasti severní polokoule. Na severu zasahuje do severní Skandinávie, na Island, na Aljašku a subakrktických oblastí Kanady, roste též na jižním pobřeží Grónska. Na jihu se jeho areál blíží zhruba 30. rovnoběžce. Izolované populace najdeme v severoafrickém pohoří Atlas.  V českém prostředí vedlo nadměrné užívání, kácení pro dřevo a masivní sběr jalovčinek, stejně jako nevhodné úpravy krajiny (meliorace, zalesňování, intenzivní zemědělství na úkor pastvy) ke značnému snížení populací kdysi hojného jalovce, který se zde vyskytuje již pouze roztroušeně, především ve středních polohách. Větší populace jsou na Třeboňsku, na Sedlčansku a na Valašsku a v několika přírodních rezervacích. V Červeném seznamu ohrožených druhů ČR pro rok 2017 je zařazen mezi ohrožené taxony (kategorie C3), zákonem chráněn však není. Jalovec obecný nízký se vyskytuje jen v horách vysokých Sudet (Jeseníky, Jizerské hory); řazen je do kategorie silně ohrožených a ubývajících druhů (C2b) a ve stejné kategorii chráněn zákonem.

Obsahované látky.

Významné obsahové látky jsou flavonoidy, třísloviny, silice a různé aromatické terpeny jako α-pinen, myrcen, sabinen, limonen a β-pinen.

Využití.

Okrasné výsadby.

Je běžně používaný v zahradnictví jako okrasný keř, jako solitéra nebo do skupinových výsadeb. Působí dosti strnulým, vážným a mohutným dojmem. Je vhodnou součástí skalky, vřesoviště nebo rašeliniště. Jalovce mohou tvarem připomínat středomořské dřeviny a v takových případech mohou doplnit vhodně výsadbu. V symetrických kombinacích a rytmických výsadbách často působí dojmem křečovité přesnosti, jaký je vlastní zahradám ve francouzském stylu. Křížením původních druhů a výběrem bylo vypěstováno mnoho kultivarů jalovců s různými vlastnostmi.  Při pěstování vyžaduje slunné stanoviště, jinak se přizpůsobí velmi rozličným podmínkám. Dobře snáší sucho a chudou půdu, proto roste i na skalách, sutích či písčitých nebo rašelinných půdách. Půda musí být propustná a mírně kyselá. Sloupovité kultivary je vhodné na zimu kvůli tíze sněhu svazovat, nebo sníh setřásat. Jalovce se často pod námrazou nebo pokrývkou sněhu lámou. V našich zemích trpí pravidelně dvoudomou rzí a někdy puklicemi nebo sviluškou.

Dřevo.

Vonné, lehké, pevné a velmi odolné jalovcové dřevo je využíváno v řezbářství a soustružnictví, na výrobu dýmek, holí, ve Skandinávii též na výrobu schránek pro skladování malého množství mléčných výrobků, jako je máslo a sýry, a také pro výrobu dřevěných nožů na máslo. Je vhodné též k uzení masa, kterému dodává jemnou kořenitou chuť.

Gastronomie.

Modročerné jalovčinky jsou aromatické díky obsažené silici a mají kořenitou, hořce nasládlou příchuť. Sbírat se musí až zcela zralé, obvykle jsou konzumovány sušené. Jako koření jsou používány k dochucení a nakládání masa, především zvěřiny, dále do omáček, marinád a nádivek nebo k ochucení kysaného zelí. Jsou obvykle použity rozdrcené k uvolnění jejich chuti. Vyrábět se z nich může též víno či rozvářka. Ve Finsku jsou používány jako klíčová součást výroby Sahti, tradičního finského piva, ve Švédsku jsou součástí vánočního nápoje Julmust. Větvičky se používají k dochucení alkoholických nápojů ginu (slovo 'gin' pochází z francouzského slova pro jalovčinky, genièvre) a jalovcové. Tradiční slovenská borovička je vyráběna z jalovčinek.

Léčitelství.

Jalovčinky byly používány jako lék v mnoha kulturách. Vnitřně působí jako diuretikum a dezinfekce močových cest a používají se při zánětu močového měchýře, plynatosti a křečích. Zevně se užívá olej lisovaný z jalovčinek, a to v koupelích a obkladech při revmatických bolestech ve svalech a kloubech nebo při masážích; rozetřen po pokožce zvyšuje její prokrvení. Jalovec může zesilovat účinek léků snižujících hladinu krevního cukru a léků močopudných. Laboratorně byl také prokázán účinek proti oparu a pro posílení napětí dělohy a děložních stahů, což může usnadnit porod (nebo naopak vyvolat potrat). Při vhodném a krátkodobém užívání podporuje činnost ledvin a zvyšuje jejich prokrvení, při užívání delším než šest týdnů však hrozí jejich poškození. Drogu nesmí používat pacienti s onemocněním ledvin, její užívání není vhodné ani v těhotenství a v době kojení. U citlivých osob se může vyskytnout alergická reakce i při zevním použití. Bývá uváděn jako mírně jedovatý, žádné vážnější otravy však nejsou známy.  Pro antiseptické účinky se vonného kouře z páleného dřeva, plodů a jehlic odedávna využívá při vykuřování, jalovcová silice také v aromaterapii a esenciální léčbě. Žvýkání jalovčinek potlačuje zápach z úst, zvyšuje chuť k jídlu a podporuje trávení. Dioskoridés ve spise "De materia medica" doporučuje rozdrcený jalovec, rozetřený na penisu nebo v pochvě před stykem, jako antikoncepci; stejným způsobem ho využívali původní obyvatelé Ameriky.

Magický a kulturní význam.

V minulosti byly jalovci v mnoha kulturách přisuzovány magické účinky. Byl uctíván jako dřevina s mocnou ochrannou silou, jako strážce brány do jiných světů a sídlo nadpřirozených tvorů a sil. Lidé věřili, že zničit jalovcový keř přináší neštěstí, naopak větvička jalovce, nošená při sobě, chránila proti nemocem. Slova z lidové písně "„Kdybys měla má panenko sto ovec a já jenom za kloboukem jalovec“" měla tedy hlubší význam. V Německu existují pořekadla nabádající člověka smeknout, jde-li okolo jalovce; německé pojmenování pro jalovec "Wacholder" lze přeložit jako "bdělý strom", prostředník mezi světem lidí a duchů.

Jalovec obecný ("Juniperus communis") je keřovitá až stromovitá stálezelená dřevina z čeledi cypřišovité ("Cupressaceae"). Roste jako podrost světlých (obzvláště borových) lesů, na pastvinách a stráních. Na území České republiky je vinou úbytku přirozených stanovišť a nadměrného sběru jalovcových šištic (nepravý plod) dnes již v některých krajích velice vzácný a je proto řazen mezi ohrožené druhy flóry ČR. Jeho aromatické plody se nazývají jalovčinky a jsou hojně používány v potravinářství jako koření nebo surovina pro výrobu známých alkoholických nápojů borovičky a ginu. Mají též léčivé vlastnosti.


Život.

Narodil se v Haagu jako syn Viléma IV. Oranžského a jeho ženy Anny Hannoverské, anglické královské princezny (Princess Royal), nejstarší dcery anglického krále Jiřího II. Měl sotva tři roky, když jeho otec v roce 1751 zemřel. Vilém zdědil místodržitelský úřad po dosažení 18 let věku, v roce 1766, do té doby jeho jménem vládly postupně tři regentky – nejprve do své smrti jeho matka Anna (1751–1759), později do své smrti jeho babička Marie Luisa Hesensko-Kasselská (1759–1765) a poté jeho starší sestra Karolína (od roku 1765); v letech 1759 to 1766 byl spoluregentem Ludwig Ernst von Brunswick-Lüneburg-Bevern, osobní rádce do října 1784.

Manželství.

V roce 1767 se Vilém oženil s pruskou princeznou Vilemínou, sestrou pruského krále Fridricha Viléma II. Vilém V. a Vilemína měli pět dětí, z nichž však první zemřelo den po porodu a třetí se narodilo mrtvé.  Vilém V. měl i nemanželského syna, Karla Oranžského, známého též jako Karel Batávský (1767–1808).

Vláda.

V době americké války za nezávislost Nizozemsko zachovávalo neutralitu. Vilém V. stojící na čele proanglické frakce z parlamentu blokoval proamerické a později i profrancouzské snahy o zatažení do války. Nakonec po mnoha politických jednáních a pod tlakem diplomatů amerických i francouzských Sjednocené provincie nový stát, Spojené státy, v roce 1782 uznaly.  Po čtyřech letech byli Nizozemci přemoženi a zubožený národ byl s vládou Viléma V. stále více nespokojen. Skupina mladých revolucionářů, nazývajících se "Patrioti", stále panovníka provokovala. Vilém svůj dvůr přestěhoval do Geldernu, provincie vzdálené od politického centra státu, ale tím jeho činnost v tomto směru skončila. Proti přesunu silně protestovala jeho žena Vilemína, která se chtěla vrátit do Haagu, byla však zadržena v Goejanverwellesluis a musela se vrátit do Geldernu. Pro Vilemínu i jejího bratra to byla nesmírná potupa. Fridrich Vilém II. proto vyslal vojsko proti disidentům; "Patrioti" prchli do Francie, kam se dostali právě ve vypjaté době počátku Velké francouzské revoluce, když byl svržen z trůnu král Ludvík XVI. Podporováni Francií se "Patrioti" v roce 1795 vrátili z Paříže bojovat ve vlasti. Vilém V. musel prchnout a ukrýt se v Anglii.

Smrt a následnictví.

Vilém V. zemřel ve vyhnanství v německém Brunšviku jako poslední z nizozemských místodržitelů. Jeho tělo se do vlasti vrátilo až po sto padesáti letech a 29. dubna 1958 bylo pochováno v hrobce nizozemské královské rodiny v Nieuwe Kerk v Delftu.  V roce 1813 se do Nizozemska vrátil jeho syn Vilém VI. a jako Vilém I. byl korunován králem nizozemské monarchie (nebyl však prvním nizozemským králem – tím byl Ludvík Bonaparte (1778–1846), který vládl v letech 1806–1810).

Vyznamenání.

Vilém V. byl 568. rytířem Podvazkového řádu.

Vilém V. Oranžský nebo Vilém V. Batávský ('nebo '; 8. března 1748 v Haagu – 9. dubna 1806 v Brunšviku) byl poslední nizozemský místodržitel v letech 1751–1795.


Život.

Mládí.

O jeho životě existuje jen málo dokladů do chvíle, kdy byl v roce 1698 přijat na vídeňský císařský dvůr a jeho kariéra začala závratně stoupat. Jeho výjimečného talentu si pravděpodobně všiml samotný císař Leopold I., který hudbu velmi miloval a sám byl plodný komponista. V roce 1673 se totiž na zámku Eggenberg, který stojí na západním okraji Štýrského Hradce, konal císařův sňatek s Klaudií Felicitas Tyrolskou. Zde mohl být mladičký Johann Joseph představen jako zázračné dítě. Z velmi chudého selského prostředí, odkud Fux pocházel, ani jiná cesta nevedla, než přes skutečně neobvyklé nadání a talent, který stál panstvu za pozornost.  Díky stipendiu, hrazenému z císařské pokladny, mohl začátkem 80. let vstoupit na Ferdinandeum, kolej spravovanou Tovaryšstvem Ježíšovým ve Štýrském Hradci. Kolej tvořilo gymnázium a dvě fakulty: teologická a filosofická. Zachovaly se zprávy, že byl v roce 1681 ihned přijat do třetího ročníku gymnázia, což je zřejmý důkaz jeho nadání, zvláště když se uváží, že pocházel ze selského prostředí, kde prokazatelně nikdo z rodiny ještě na konci 18. století neuměl číst ani psát.  Pokračoval studiem na univerzitě, ovšem akademická studia nedokončil. Před rokem 1684 Štýrský Hradec opustil. Podle záznamů Ferdinandea prý „tajně uprchl“. Ačkoliv cíl jeho další cesty není znám, je možné, že se ještě před příchodem do Vídně pojí s osobou Leopolda I. – mohl to být zmíněný zámek Eggenberg nebo benediktinský klášter v Seckau, jehož probošt byl osobním císařovým zpovědníkem.

Příchod do Vídně.

V průběhu 90. let 17. století se objevil ve Vídni. Úzce se kontaktoval se zdejšími hudebníky. V červnu 1696 se oženil s Juliánou Klárou, dcerou rakouského vládního tajemníka Johanna Josefa Schnitzenbauma. Místem sňatku byl kostel u Skotů (Schottenkirche), kde byl tehdy varhaníkem. Šlo o místo prestižní a dalo se očekávat, že se Fuxovi otevírají dveře na císařský dvůr.  Císař Leopold I., jenž měl ve zvyku o nedělích a svátcích obcházet vídeňské kostely podle toho, kde se hraje nejlepší hudba, si přirozeně Fuxova nadání všiml. Na jaře 1698 je Johann Joseph Fux přijat do služeb císařského dvora.

Na vrcholu slávy.

Ve Vídni umělecká kariéra císařského komponisty během několika málo let závratně stoupala. V roce 1705 rozšířil své působení o místo druhého kapelníka vídeňské katedrály sv. Štěpána, začátkem roku 1713, již po smrti staršího Leopoldova syna Josefa I., jej císař Karel VI. jmenoval vicekapelníkem. Vedle toho byl i osobním komponistou obou císařoven, vdov po Leopoldovi i Josefovi. Jako vicekapelníkovi mu náležel roční plat 1 600 zlatých, práce pro obě císařovny přinášely ročně 1 500 zlatých. Takovou výjimečně vysokou odměnou se nemohli pyšnit ani vrchní císařští kapelníci, což byl u dvora post vůbec nejvyšší. I ten na něj čekal. Když v lednu 1715 zemřel Ital Ziani, jmenoval císař Karel VI. na jeho místo právě jeho. Závazky, vyplývající z nového místa, skladatele přiměly, aby se vzdal všech ostatních úkolů. Především se přestal starat o hudbu oběma císařovnám-vdovám, čímž přišel o část své vysoké odměny. Náhradou mu byl plat vrchního císařského kapelníka, jemuž náleželo ročně 2 500 zlatých, paradoxně méně, než na kolik byl Fux dosud zvyklý. Císař mu proto přiznal ještě 600 zlatých adjuta, aby novým, byť vyšším místem neztratil stávající životní úroveň, vyjádřenou 3 100 zlatými ročně.

Hudební život ve Vídni.

Následující čtvrtstoletí určoval podobu hudebního života ve Vídni právě on sám. Jeho značně konzervativní, přísný kontrapuňktický styl (a smýšlení) ohrožoval mnohé z mladých Italů, kteří se do Vídně přicházeli umělecky prosadit. Na Fuxovi totiž spočíval úkol posoudit jejich hudebnické kvality. Je jasné, že se jeho názory, vyrůstající z hudby 17. století, naprosto neslučovaly se soudobou, o půlstoletí mladší tvorbou, naplněnou uvolněností hudebního rokoka. Řadu skladatelů proto císaři nedoporučil. Jako příklad může sloužit Ital Bonno, kterého již jednou odmítl a který se po 11 letech, strávených v Itálii, kde se měl podle jeho mínění zdokonalit, znovu dožadoval místa u dvora: znovu nebyl nedoporučen.

Pražská korunovační opera Costanza e Fortezza.

Svého uměleckého triumfu, pětihodinového provedení korunovační opery "Costanza e Fortezza" (Vytrvalost a síla) v zahradách Pražského hradu 28. srpna 1723, se Johann Joseph Fux ze zdravotních důvodů nezúčastnil. Jeho "Te Deum" (Fux K 270) zaznělo 5. září 1723 na závěr samotného korunovačního aktu ve svatovítské katedrále. Od roku 1716, tedy krátce potom, co byl jmenován vrchním císařským kapelníkem, si soustavně stěžoval na špatné zdraví, způsobené zhoršující se podagrou (dnou). Zůstal proto ve Vídni a jeho operu řídil vicekapelník Antonio Caldara. Fuxovo onemocnění způsobilo, že se již počátkem 20. let 18. století skladatel odmítal aktivněji zapojovat do dvorního hudebního života, soustředil se na svoji teoretickou a pedagogickou činnost, kterou u sebe považoval vždy za prvořadou, a komponoval pouze k výjimečným příležitostem, k nimž byl vázán svým postavením vrchního císařského kapelníka. Když 1732 zemřela jeho žena, již velmi miloval (neměli žádné děti, ale starali se o dvě děti Johannova bratra Petra), odešel zcela do ústraní a prakticky přestal komponovat. Bránil mu v tom nejen smutek nad ztrátou Juliány Kláry, ale i dna, která postihla i klouby rukou a znemožnila skladateli psát.  Na podzim 1740 zemřel po pádu z koně císař Karel VI., považovaný za posledního barokního panovníka. Nedlouho potom, začátkem nového roku 1741, vyhasl i život jednaosmdesátiletého Johanna Josepha Fuxe.

Dílo.

Ačkoliv se Johann Joseph Fux sám považoval více za teoretika a pedagoga, než za komponistu, je jeho skladatelský odkaz obsáhlý. Zachovalo se kolem 400 kompozic, jejichž charakter vyplývá jednak z konvencí vídeňského dvora počátku 18. století, jednak z Fuxovy pozice vrchního císařského kapelníka a zároveň kapelníka katedrály sv. Štěpána.  Rozsah jeho díla popsal detailně již více jak před sto lety Ludwig von Köchel, týž, který vytvořil i obecně známější chronologický soupis Mozartových kompozic - Köchel Verzeichnis, zkratka KV. V polovině 20. století Köchelovu biografii o skladateli doplnil novými objevy hudební historik Andreas Liess.

Opery.

Všichni tři habsburští císařové, za nichž u dvora působil – Leopold, Josef i Karel, hudbu nejen velmi milovali, ale sami se do vídeňského hudebního života aktivně zapojovali komponováním nebo řízením prováděných skladeb. Mimo postního období musela být opera součástí každé významnější oslavy.  V rozmezí let 1702 a 1731 napsal celkem 18 oper (jiný zdroj uvádí 19 oper). Uvedené letopočty určují vznik první a poslední Fuxovy opery. Najdeme mezi nimi dvojí typ kompozic. Jednak je to tzv. "Componimento da camera" (komorní opery), jednak tzv. "Festo teatrale" (výpravné velké opery).

Oratoria.

U vídeňského dvora se komponovala oratoria italského typu. Byla to především tzv. sepolchra, která se prováděla o každé ze šesti postních nedělí před Hodem božím velikonočním a substituovala operu, jejíž provozování nebylo v tuto dobu přípustné. Fuxova sepolchra i sepolchra ostatních současných vídeňských komponistů zhudebňovala italská libreta s novozákonními náměty. Měla skromnější obsazení, než opery, preferoval se pravidelný sled recitativů a árií, sbory jsou po italském vzoru často zcela vyloučeny nebo zařazeny symbolicky - do děje přímo nezasahují, pouze jej otevírají a uzavírají.  V rozmezí 1714 a 1728 napsal celkem 10 oratorií, nepočítáme-li jeho ztracenou prvotinu, oratorium "Die Heilige Dimpna, Infantin von Irland" (Svatá Dimpna, infantka z Irska), která vznikla stejně jako jeho první opera v roce 1702.

Chrámová hudba.

Místo kapelníka ve vídeňské katedrále sv. Štěpána a pozice vrchního císařského kapelníka určovala Fuxovi starat se rovněž o chrámovou hudbu. Měl výsostné právo komponovat pro významné církevní oslavy a svátky, staral se však i o hudbu pro soukromou císařskou kapli v Hofburgu. Jeho chrámové kompozice jsou syntézou italské a německé hudebnosti. Vyznačují se virtuozitou a bohatou invencí. Smyčce a continuo běžně doprovází značný aparát žesťových nástrojů, klarin, trompet a pozounů.  Köchelův soupis (zkratka K.) skladatelova díla uvádí okolo 300 chrámových kompozic. Několikrát zhudebnil základní liturgické texty, Magnificat, Rekviem, Te Deum, Stabat mater, Salve Regina, napsal přibližně 50 mší, několikery nešpory, litanie, zhudebnil přes 40 žalmů, z nichž některé vícekrát, např. 110. žalm Dixit Dominus osmkrát, 112. žalm Beatus vir čtyřikrát, psal i moteta, ofertoria.

Instrumentální hudba.

V návaznosti na 17. století jsou podstatnou součástí jeho instrumentální hudby sonáty, komponované "da chiesa o da camera", jako chrámové nebo jako komorní, tedy určené do komnat císařského dvora. Fuxovy sonáty bývají psány pro dvoje housle, (violu) a continuo. Ke korunovaci římským králem věnoval skladatel staršímu Leopoldovu synu Josefovi soubor svých nejlepších instrumentálních děl. Byl vytištěn roku 1701 v Norimberku pod názvem "Concentus Musico-Instrumentalis in septem Partitas". Je tvořen sedmi partitami, respektive suitami, a jsou určeny dvěma až osmi instrumentálním hlasům s doprovodem continua. Souboru dominuje rozměrná "Serenata a 8" pro 2 trubky, 2 hoboje, smyčce a continuo.

Z jeho učebnice kontrapunktu, kterou dokončil v roce 1725 pod názvem "Gradus ad Parnassum" (Stupeň na Parnas), se učila komponovat řada skladatelů 18. století, včetně Wolfganga A. Mozarta či Ludwiga van Beethovena. Jan Dismas Zelenka, čelní osobnost českého hudebního baroka, nabyl kompozičních zkušeností především od Johanna Josepha Fuxe, svého učitele.


Popis.

Klimagram se skládá ze tří základních os. Na ose x jsou vyneseny měsíce. Pro severní polokouli od ledna do prosince, pro jižní pak od července do června. Jednotlivé úseky jsou stejně dlouhé a označují se kolmými čárkami. Zkratky měsíců se nemusí uvádět. Na ose y, která má počátek v lednu, resp. červenci a stoupá vzhůru se vynesou teploty po 10 °C, pravá svislice pak obsahuje srážky po 20 mm. Průměrná měsíční teplota se následně označí tlustou křivkou a průměrné měsíční srážky tenkou křivkou. Vlevo nahoře je uvedeno jméno města, nebo lokality, ve které se nachází meteorologická stanice a v závorce nadmořská výška v metrech. Vpravo nahoře pak průměrná roční teplota lokality a průměrné množství srážek za rok.

Analýza klimagramu.

V případě, že máme celý klimagram před sebou, vznikají nám zde 3 druhy prostorů. Černé plochy představují perhumidní období, kdy průměrné srážky přesahují 100 mm. Jeden dílek na pravé straně tak odpovídá 200 mm, tedy v poměru 1 : 10. Svisle šrafované plochy představují humidní období, kdy výpar nepřevyšuje srážky, a tečkované plochy představují aridní období, kdy výpar srážky převyšuje.

Další ukazatele klimagramů.

Některé klimagramy dále ukazují, jak dlouho daná meteorologická stanice provádí měření. To se uvádí do hranaté závorky v rocích pod jméno lokality. Dále mohou zobrazovat nejvyšší a nejnižší teplotu naměřenou na stanici, průměrné teplotní minimum a maximum, období s denními minimy a s průměrnými denními minimy pod 0 °C. Protože osa x leží na úrovni nula stupňů Celsia, stává se, že graf zasahuje částečně i pod tuto osu.

Poznámka.

Dílky pravé a levé svislice musí být stejně dlouhé. Do klimagramu se vypisují jen nezbytně nutné údaje, které přímo nevyplývají z grafu.

Klimagram (též klimadiagram nebo Walterův klimagram) je diagramové vyjádření vztahu průměrných teplot a vlhkosti v určité lokalitě. Klimagramy zachycují průběh průměrných teplot a srážek zprůměrovaných za každý měsíc. Jsou konstruovány na základě meteorologických měření.


Pravidla.

Hráči sedí v kruhu či v řadě za sebou. První si vymyslí nějakou zprávu a pošeptá ji sousedovi, který ji pošeptá dalšímu kolegovi, což pokračuje, než zpráva tiché pošty dorazí k poslednímu hráči. Poslední hráč vysloví zprávu, která k němu dorazila a startující hráč poví, co ve skutečnosti řekl. Většinou je výsledná zpráva značně zkomolená, což je zdrojem zábavy.

Varianty.

V psané variantě tiché pošty první hráč na papír nakreslí či dostane nakreslený obrázek, který překreslí prsty na záda svému sousedovi. Ten tuto grafickou zprávu předá dál. Na konci se porovnají původní a s nově nakresleným obrázkem. Další varianta spočívá ve vyprávění příběhu, který si první hráč vymyslí a pošeptá ji druhému, který obsah sdělení předá svému nejbližšímu kolegovi. Cílem hry je zachovat smysl příběhu a co nejvíce informací z něj.

Název hry.

V češtině se nejčastěji používá označení tichá pošta. Objevuje se i varianta telefon či fax. V Británii je hra známá pod názvem Číňanka (případně čínské šeptání.), toto pojmenování je odrazem domněnky Američanů a Evropanů, že čínština je nesrozumitelná. Ve Spojených státech se nazývá telefon, v Turecku „od ucha k uchu“, v polštině hluchý telefon.

Použití.

Používá se kromě zábavy rovněž ke vzdělávacím účelům – například při výuce cizích jazyků či k vysvětlení šíření pověstí, fám či různých nedorozumění. Též se používá ve školách k nácviku týmové spolupráce, kdy hrají dvě či více družstev, kdo dříve a přesněji přenese danou zvukovou či obrazovou zprávu. V mateřských školách se využívá k logopedickým cvičením či ke zvýšení citlivosti na dotyk.

Tichá pošta (též telefon) je společenská hra, při které si jednotliví hráči šepotem předávají zprávu, která je většinou kvůli přeslechnutím či nedorozuměním zkomolená. Označení tichá pošta se používá přeneseně pro situace, kdy se nepřesným či tajným několikanásobným předáváním informace šíří dezinterpretace původní zprávy či se tak označuje rychlé neoficiální šíření informací.


Stavba těla.

Tasemnice dětská je nejmenší lidskou tasemnicí, dospělec dorůstá nanejvýš do délky 40 mm. Jeho ploché bělavé tělo se skládá ze 100 až 200 článků. Každý z článků obsahuje samčí i samičí reprodukční orgány. Oplodněný článek dále vytváří vakovité útvary naplněné vajíčky, ta jsou velká asi 50 μm. Vajíčka jsou oválná, bezbarvá a jejich množství v jednom článku se pohybuje mezi 80 až 200 kusy. Na hlavičce se nachází 4 přísavky a krátký vysouvací chobotek s 20 až 30 háčky uspořádanými do kruhu, které napomáhají k uchycení v lumenu střeva.

Životní cyklus.

Přímý vývojový cyklus začíná konzumací vajíčka definitivním hostitelem, kterým bývá nejčastěji člověk. Vajíčko putuje trávicím traktem až k dvanáctníku, kde se uvolní onkosféry a ty dále pronikají do sliznice střeva. V lymfatických prostorách střevních klků se vyvíjejí do stádia cysticerkoidu a po 6 až 12 dnech se vynoří zpět do lumenu střeva. Pomocí přichycovacích orgánů umístěných na skolexu se uchytí na střevní sliznici a trvá dalších 10 až 12 dní, než doroste do dospělce. Po dvou týdnech se z natrávených tělních článků začnou uvolňovat zralá vajíčka a konečníkem vycházejí ven z těla hostitele.  Nepřímý vývojový cyklus probíhá v těle členovců (například blechy nebo potemníka), kde se vajíčko přemění na cysticerkoid. Definitivním hostitelem v tomto případě bývají kromě člověka i psi nebo hlodavci.

Příznaky.

Nákazu lze snadno diagnostikovat prokázáním přítomnosti vajíček ve stolici. Projevy hymenolepiózy závisí na intenzitě nákazy a délce trvání onemocnění. První rok probíhá nákaza bez příznaků, po 6 letech už dochází i k výraznému úbytku hmotnosti. Tasemnice svým působením narušují střevní klky a sliznici, v důsledku čehož mohou vznikat rozsáhlé nekrózy. Parazit uvolňuje ze svého těla metabolity, které mohou být pro hostitele toxické. Reakcí bývají alergie a poruchy trávení proteinů. Hlavními příznaky nemoci bývá bolest hlavy, bledost, pocity únavy a podrážděnost. U podvyživených a imunitně oslabených lidí jsou projevy silnější. Běžné jsou například žaludeční nevolnosti, zvracení, průjmy a silné bolesti břicha nezávisle na jídle.

Prevence.

Mezi rizikové skupiny patří především dětské kolektivy a lidé žijící v špatných hygienických podmínkách. Prevencí je tedy důkladné dodržování základních hygienických návyků, jako je mytí rukou před jídlem a po defekaci. Dětské nočníky a hračky se čistí horkou vodou a desinfekcí, stejně tak je důležité pravidelné vytírání společných prostor a častá výměna ložního prádla.

Tasemnice dětská ("Hymenolepis nana", von Siebold 1852) je kosmopolitně rozšířený parazit ze třídy Cestoda (tasemnice). Je jedním z nejčastějších parazitů z této třídy, jejichž definitivním hostitelem bývá člověk. Vývoj může být přímý nebo nepřímý s jedním mezihostitelem. Nákaza tímto druhem tasemnice se nazývá hymenolepióza a v současnosti se počet nakažených osob odhaduje na 45 až 50 miliónů, především v tropických a subtropických oblastech. V České republice se toto onemocnění vyskytuje spíše vzácně.


Klasifikace.

Bagry dělíme:  Zvláštními druhy bagrů jsou:  Další členění je podle způsobu pohybu bagru:  Mimo výše uvedená dělení existují i další hlediska, nicméně tato nemají velký praktický význam.

Bagr na pásovém či kolovém podvozku.

Konstrukčně jsou oba tyto typy shodné, jediný rozdíl je v podvozku. Pásový podvozek má výhodu ve větší průchodnosti v těžkém terénu a v lepší stabilitě, naopak kolový podvozek umožňuje snadnější a rychlejší přesun bagru, a to i po silnicích v běžném provozu.

Rypadlo-nakladač.

Rypadlo-nakladač (lidově traktorbagr, anglicky backhoe-loader) patří do zvláštní podskupiny bagrů, kterou rozvinula v druhé polovině 20. století zvláště anglická firma JCB.  Rypadla-nakladače jsou univerzální stroje, původně na traktorovém podvozku. Na přední části je nakládací lopata, na zadní části je podkopové zařízení (tj. „bagr“). Přední nakládací část je určena pro nakládání materiálů, přední lopata může být buď jednoduchá tzv. nakládací, nebo (velmi často) univerzální – tzv.„klapačka“, moravsky „žralok“, anglicky „6in1“. Takováto lopata je dvoudílná, je možné s ní nakládat, ale lze používat i jako dozerovou radlici a je často vybavena i paletovacími vidlemi pro manipulaci např. s paletami cihel na staveništi.  Zadní podkopové zařízení je většinou konstruováno jako přesuvné, které umožňuje pracovat i mimo osu stroje. Skládá se z několika dílů – závěsná část se nazývá otoč (anglicky „kingpost“), dále výložník (základní rameno, anglicky „boom“), násada (anglicky „dipper“) často vybavená teleskopem (anglicky „extradig“). Jako pracovní zařízení slouží lžíce (anglicky „bucket“), někdy upevněná na rychloupínacím zařízení. Na Americkém kontinentu se používá středové pevné uložení podkopu, kombinované s do strany sklopnými opěrami, které v pracovní poloze přesahují stroj do stran.  Univerzálnost těchto strojů je však vykoupena nižším výkonem a menší obratností než u klasických bagrů. Tyto stroje jsou dnes často nahrazovány jinou technikou a jejich podíl na celkovém počtu strojů se výrazně zmenšuje.

Minibagr.

V poslední době získala značnou oblibu kategorie hydraulických bagrů na pásovém podvozku (obvykle s gumovými pásy) do 9 tun a získala obecně používané označení „minibagr“. Jedná se o kompaktní, přesto velmi výkonné stroje vhodné pro hloubení výkopů, základů domů, přípravu staveb atd.

Střední kategorie bagrů.

Tato kategorie nemá žádné zvláštní pojmenování. Přesto se jedná o nejrozšířenější skupinu bagrů, které mají nezastupitelné místo při stavebních a demoličních pracích. Jedná se o kategorii 10–30 tun. Tyto stroje jsou vyráběny na pásech a na kolovém podvozku. Kolové bagry existují s maximální hmotností 22t. Některé se vyrábí i se zvláštním podvozkem, který kromě silnice umožňuje pohyb po kolejích. Těmto strojů se říká dvoucestné a používají se při výstavbě a rekonstrukci železnic.

Velké bagry.

Největší vyráběné bagry se používají pro práce v povrchových lomech. Existují bagry o hmotnosti až 800 tun, které dokáží najednou uzvednout v lopatě materiál o hmotnosti až 70 tun, obvykle používají technologii "spodní lopaty" tedy nabírání směrem od sebe nahoru po stěně lomu. Vyprázdnění lopaty pak probíhá otevřením dna lopaty.  Do této kategorie patří i velké demoliční bagry s výškovým dosahem přes 70 m. Velké bagry jsou už natolik těžké a rozměrné, že jejich přeprava do místa určení se provádí po demontovaných částech.  Kromě bagrů na zemní práce existuje řada bagrů pro průmyslové aplikace, například překládku kovového šrotu, nebo dřeva. Jedničkou mezi výrobci stavebních strojů je společnost Caterpillar (její celkový podíl na celosvětové výrobě převyšuje 20 %). Největším výrobcem velkých rypadle je Komatsu. Mezi další významné výrobce patří např. společnost Liebherr, známá svými velkými lomovými bagry. V kategorii minibagrů patří mezi špičky TAKEUCHI, KUBOTA, YANMAR, BOBCAT či NEUSON. V kategorii rypadel-nakladačů je pojmem společnost JCB (její zakladatel Joseph Cyril Bamford je pokládán za otce této kategorie bagrů).  Zhruba od roku 2005 přichází do této oblasti možnost hybridních pohonů. Například společnost Caterpillar dodává stroje které využívají přebytečné energie hydraulického oleje která vznikne při brzdění otáčení kabiny. Tato energie je akumulována v zásobníku a je znovu použita při dalším otáčení kabiny. První opravdový hybridní stroj dodává společnost Komastu. Jde o kombinaci dieselové a elektrického pohonu stroje. Jedná se o klasickou konstrukci stroje, kde je pro otáčení kabiny s ramenem použit nízkootáčkový elektromotor s velkým kroutícím momentem. Tento motor se při brzdění otáčení kabiny změní v generátor a vyrobenou energii pak využije při novém otáčení stroje. Tato opatření vedou ke značným úsporám spotřeby paliva, které jsou schopny vyvážit vyšší pořizovací náklady.  Potřeba přesné práce při dokončovacích pracích (především svahovací lopatou) přivedla i do této oblasti řízení strojů pomocí laserových nivelačních zařízení, kdy je poloha lopaty porovnávána s informací z nivelačního laseru; strojník tak může velmi přesně provádět dokončovací práce. Nejnovější trendem jsou inteligentní stroje, kdy je pomocí GPS možno se strojem pracovat v 3D prostoru. Lze tedy dokončovat i lomené a zaoblené tvary, například silničních náspy nebo složité tvary rybníků a vodních toků. Do stroje je nahrán 3D model plochy kterou je možno s velkou přesností strojem zpracovat. Hlavním inovátorem těchto strojů v je výrobce Komastu využívající spolupráce s firmou Topcon.

Bagr, rypadlo nebo také exkavátor (anglicky excavator) je stroj, sloužící k těžbě a přemisťování hornin. Mezi jeho základní části patří podkop s pracovním zařízením (lopatou), kabina s pracovištěm obsluhy a podvozek.


Dějiny.

Ulice Unter den Linden vznikla v srdci historické části Berlína z koňské stezky vytvořené Janem Jiřím Braniborským v 16. století na to, aby se mohl dostat k lovištím v Tiergarten. Byla nahrazena alejí lipových stromů vysazených v roce 1647 od městského paláce k bráně do města na nařízení Fridricha Viléma. Zatímco západní část ulice si zachovala svůj charakter, oblast kolem dnešního náměstí Bebelplatz byla v důsledku Třicetileté války integrována do opevnění Berlína, což je patrné dodnes, protože se zde nenacházejí žádné stromy.  Do 19. století, jak se město rozšiřovalo na západ, se ulice Unter den Linden stala nejznámější a největší berlínskou ulicí. V roce 1851 byla v centrálním pruhu vztyčená jezdecká socha krále Fridricha II., navržená Christianem Danielem Rauchem. Během budování severo-jižního tunelu pro Berlínskou rychlodráhu v letech 1934-35 byla většina lip sťata. Během posledních dnů druhé světové války byly zbývající stromy zničeny nebo použity na topení. Velení Třetí říše během bitvy o Berlín využívalo po ztrátě okolních letišť ulici jako provizorní přistávací dráhu. Dnešní lípy byly vysázeny v padesátých letech 20. století a jsou ovlivněny znečištěním ovzduší a kontaminací půdy.

Budovy na ulici.

Od roku 1937 začíná číslování ulice od mostu Schloßbrücke, který spojuje ulici Unter den Linden s parkem Lustgarten a ostrovem muzeí. Budova Kommandantenhaus má číslo 1. Naproti ní pod číslem 2 stojí budova historické zbrojnice Zeughaus. Je to nejstarší budova na ulici, která byla postavena mezi lety 1695 a 1706. V dnešní době (2014) zde je sídlo Německého historického muzea. Další budovy, které lemují ulici z východu na západ jsou palác Kronprinzenpalais, číslo 3 a válečný památník Neue Wach, číslo 4. Dále se u náměstí Bebelplatz nachází Berlínská státní opera, číslo 7 a Katedrála svaté Hedviky s palácem "Altes Palais", číslo 9. Na severní straně se nachází hlavní budova Humboldtovy univerzity, číslo 6 a Berlínská státní knihovna, číslo 8. Na západním konci ulice se nachází ruská ambasáda, číslo 63-65 a maďarská ambasáda, číslo 76. Na rohu s ulicí Wilhelmstraße je Hotel Adlon, číslo 77. Na ulici jsou sochy Alexandra a Wilhelma von Humboldta před univerzitou a pruských generálů Scharnhorsta a Bülowa.

Unter den Linden („Pod lipami“) je bulvár v berlínském obvodu Mitte. Svůj název dostal podle aleje lip, které lemovaly pěší část mezi dvěma jízdními pruhy.


Životopis.

Drucker se narodil do rodiny vysoce postaveného úředníka v habsburském Rakousku-Uhersku. Na svět přišel v hlavním městě čokolády Rakouska, v malé vesnici jménem Kaasgraben, která je dnes součástí Vídně (19. okrsek, Döbling). Po porážce Rakouska-Uherska v první světové válce byl ve Vídni nedostatek pracovních míst, a tak se po dokončení školy přestěhoval do Německa, kde nejprve pracoval v bankovnictví a později jako žurnalista. Ve 20. letech studoval na univerzitě v Hamburku a potom studoval ve Frankfurtu mezinárodní právo, z kterého získal doktorát. Zde také pracoval jako redaktor listu ( "Frankfurtský všeobecný přehled") pro mezinárodní vztahy a hospodářství.  Vzestup nacismu jej však donutil v roce 1933 opustit zemi. Poté, co odešel, spálili nacisti jedno z jeho děl. Po čtyřech letech v Londýně, kde pracoval pro noviny "Financial Times", odešel roku 1937 natrvalo do USA, kde se z něj stal univerzitní profesor, ale také spisovatel na volné noze a vážený odborník přes management a podnikání. O schopnostech Druckera může svědčit i to, že jej George Orwell označil za jednoho ze spisovatelů, kteří předpověděli Německo-ruský pakt z roku 1939. Předpověděl i několik dalších významných událostí, mimo jiné např. propad newyorské burzy roku 1987. Roku 1943 získává Drucker státní občanství USA. Nejprve pracoval na Bennington College v Benningtonu, kde také roku 1945 napsal jedno ze svých nejlepších děl "Concept of the Corporation".  Od roku 1950 vyučoval jako profesor managementu na Newyorské univerzitě, přičemž pracoval na mnoha odborných publikacích, pravidelně přispíval do "Wall Street Journal" a dělal také poradce několika nadnárodním koncernům jako například General Motors a Sears Roeb  Od roku 1971 až do své smrti byl profesorem sociálních věd a managementu na Claremont Graduate University poblíž Los Angeles. Zde byla zřízena organizace „Peter F. Drucker Graduate School of Management at Claremont University“, která každoročně uděluje ocenění "Peter F. Drucker Award for Nonprofit Innovation".  Dne 9. července 2002 obdržel Drucker americkou prezidentskou medaili svobody (v orig. ), nejvyšší civilní ocenění Spojených států, od George W. Bushe. Mnoho odborníků z branže jej uznává jako nejvlivnějšího průkopníka moderního managementu. Drucker zemřel 11. listopadu 2005, několik dní před svými nedožitými 96. narozeninami, v Claremontu v Kalifornii přirozenou smrtí.

Kariéra.

Jeho kariéra ekonomického teoretika začala roku 1945, kdy mu jeho prvotní práce na téma politiky a společnosti otevřela dveře do záležitostí uvnitř společnosti General Motors, jedné z největších korporací na světě. Díky svým zkušenostem z Evropy byl fascinován problémy s udržováním autority. Svoje udivení sdílel s Donaldsonem Brownem, hlavním mozkem administrativy GM. Brown jej přivedl do společnosti, aby provedl něco, co by se dalo označit jako „politický audit“. Z výsledků jeho práce vzniklo dílo "Concept of the Corporation", kterým zpopularizoval mnohadivizionální strukturu GM a vedl k velké odezvě v odborných médiích, načež následovaly navazující články a knihy, které dále rozvíjely tuto myšlenku.  Drucker se zajímal o rostoucí počet lidí, kteří pracovali stále více spíš myslí než vlastníma rukama. Byl zaujatý zaměstnanci, kteří věděli více o určitých věcech než jejich šéfové nebo kolegové, ale museli již spolupracovat s ostatními ve velké organizaci. Než aby to prohlásil za projev úžasného lidského pokroku, analyzoval Drucker tento fenomén a zjistil, jak narušuje běžné smýšlení o tom, jak by měla být organizace vedena.  Jeho přístup fungoval dobře ve stále vyspělejším světě podnikání druhé poloviny 20. století. V této době již měly velké korporace vyvinuty základní výrobní postupy a hierarchii řízení masové produkce. Výkonní vedoucí si mysleli, že vědí, jak vést společnosti, a Drucker jim do toho najednou vešel s tím, že poukázal na skuliny v jejich přesvědčení, které by mohly způsobit stagnaci podniku. Ale udělal to velice sympatickým způsobem. Předpokládal, že jeho čtenáři jsou inteligentní, racionální a těžce pracující lidé dobré vůle, a tak, jestliže jejich organizace zažívala problémy, věřil, že je to zapříčiněno zastaralými myšlenkami, příliš plochým pojetím problémů nebo jejich vnitřním neporozuměním.  Drucker je autorem třicetidevíti knih, které byly přeloženy do více než dvaceti jazyků. Dvě z jeho knih jsou romány, jeden autobiografický. Je spoluautorem knihy zabývají se japonskými malbami a vytvořil také 4 série vzdělávacích filmů na téma management. Jeho první kniha byla napsána roku 1939, mezi lety 1975 a 1995 byl redakčním sloupkařem listu "The Wall Street Journal" a byl také častým přispěvatelem "Harvard Business Review", "The Atlantic Monthly" a "The Economist". V práci podnikového konzultanta (pracoval ale také pro neziskové organizace) pokračoval až do své smrti.

Diferencovatelnost je v matematice vlastnost reálných funkcí anebo obecnějších geometrických struktur. Diferencovatelná funkce v bodě je v matematické analýze taková funkce, která má v určitém bodě diferenciál. Obdobně lze definovat diferencovatelnost na intervalu, případně na celém definičním oboru.


Mládí a rodina.

Byla nemanželským dítětem služebné Mary Brenham a bohatého kupce Wiliema Cornaca z irského města County Cork. Po několika rocích milostný vztah jejích rodičů vyšel najevo, a tak se Wiliam rozhodl pojmout Mary za manželku a odjet do Charlestonu v Jižní Karolíně, tehdy nazývaném Charles Town.  Charleston se posléze stal pirátským městem, kde verboval svoji posádku sám Černovous. Rodině se zde dařilo dobře, manželé koupili velkou bavlníkovou plantáž a začali vydělávat velké peníze. Anne chodila do školy pro bohaté přistěhovalce. Byla sice inteligentní, ale měla problémy se trpělivostí a nechala se snadno rozptýlit. Později začalo její chování vykazovat také krutost; ve třinácti letech na svátečním nedělním obědě zaútočila na služku příborem a služka útok nepřežila. Její neovladatelné záchvaty zuřivosti s věkem nepominuly, naopak se stále více stupňovaly.  V jejích šestnácti letech otec vyslovil přání, aby uzavřela výhodný sňatek, usadila se a zklidnila. Tehdy se Anne rozhodla, že raději uteče z domova a stane se pirátkou. Vdala se za námořního zběsilce Jamese Bonnyho, který pracoval pro guvernéra Rogerse a chtěl její ruku jen kvůli bohatství jejího otce. Když se otec dozvěděl, že se provdala za piráta, ihned ji vydědil. Praví se, že rozzuřená Anne zapálila plantáž a utekla do přístavu, kde nastoupila na loď Valyho Cyocka přezdívaného Mrskač a naučila se zde pít a používat drsnou pirátskou mluvu. Proslavila se prý také tím, že zabila několik pirátů, kteří ji obtěžovali.

Pirátský život.

V jedné námořnické hospodě potkala jednonohého piráta Jacka Rackhama přezdívaného Calico Jack. Zamilovaný Jack Rackham chtěl Anne vykoupit z manželství, což byl v oné době jeden z mála způsobů rozvodu. Anne tvrdě odmítla být prodána jako zvíře, avšak její manžel James Bonny, nevěda, že odmítla, se domluvil s guvernérem na jejím veřejném zmrskání, aby se k němu vrátila. I přes mučení a žalář se Anne roku 1718 podařilo utéct s Calicem na jeho lodi na moře a začala se převlékat za muže. Za několik měsíců porodila na Kubě jeho dítě. Není známo, co se s dítětem stalo; historici se domnívají, že Anne ho nechala v rukou kubánské rodiny a vydala se zpět na moře.  V roce 1720 se Jackova loď již proslavila a úspěšně napadala různá jiná plavidla. Guvernér Jamajky spolu s anglickým parlamentem si všimli její rostoucí popularity, a tak na ni poslali lovce pirátů Jonathana Barnetana.

Mary Read.

Když byla Mary Read, přestrojená za muže pod jménem Mark, zajata na palubě Calica Jacka Rackhama, nacházela se loď právě u pobřeží Nassau. Praví se, že Anne se do Mary zamilovala a pak si svěřily svá tajemství. Více zdrojů ale říká, že navázaly jen velmi blízký vztah jako žena k ženě. Posléze si Calico Jack všiml, že Anne si je blízká s Mary, a jelikož nevěděl, že Mary je také žena, začal být žárlivý. Mary si kapitánova chování včas všimla a přiznala se mu ke svému tajemství. Spolu s Anne byly nejkrvelačnejšími piráty na Jackově palubě.

Konec pirátské kariéry.

V listopadu roku 1720 v Bry Harbour Bay na Jamajce pirátský lovec Jonathan Barnet spolu se svou posádkou nečekaně napadl Calicovu loď. Posádka byla opilá, jelikož oslavovala nejnovější kořist „rumovou oslavou“. Jen Mary Read a Anne statečně bojovaly, zatímco se zbytek pirátů zabarikádoval v podpalubí. Nakonec Barnetova posádka obě ženy přemohla a chytila i zbytek pirátů. Všechny členy posádky lodi čekala poprava.  Mary a Anne ale deset dní po Jackově popravě prohlásily, že obě čekají dítě, a podle pravidla zakazujícího zabití těhotných žen byla jejich poprava odložena. Mary umřela jen necelý rok poté ve vězení na horečku. Její pohřeb se konal 21. dubna 1721 v kostele Svaté Kateřiny na Jamajce. Není známo, zda Mary umřela těhotná.  Dodnes také není jisté, co se stalo s Anne. Mezi méně pravděpodobné domněnky patří, že se po propuštění z vězení vrátila ke svému manželovi či změnila identitu a znovu započala pirátský život. Moderní historici však na základě některých důkazů prohlašují, že jí otec vykoupil svobodu a provdal ji za váženého vládního komisaře Josepha Burleigha. Anne si poté změnila jméno na Annabele, porodila Josephovi osm dětí a zemřela ve věku 88 let na konci dubna 1782.

Moderní kultura.

Anne Bonney patří mezi první ženy, které v osmnáctém století vykonávaly „zaměstnání“ rezervované výlučně mužům. Dá se říct, že to byl počátek feminismu.  Postavu Jane Bonney můžeme nalézt v americkém televizním seriálu Black Sails, kde ji hraje herečka Clara Paget. Objevuje se též v sériové hře Assassin's Creed.

Anne Bonny (někdy též Anne Bonney, * asi 1700 Kinsale, hrabství Cork, Irsko, † 1782) byla známou pirátkou operující v oblastech Karibiku, která se proslavila oblékáním za muže. Velká část jejího příběhu pochází z knihy kapitána Charlese Johnsona "A General History of the Pyrates" (Obecné dějiny pirátů). Spolu s Mary Read byly nejstatečnějšími a nejnebezpečnějšími pirátkami osmnáctého století, tzv. zlaté doby pirátství.


Charakteristika.

Vnitrozemských států je na světě výrazná menšina, byť se jejich počet počátkem 90. let rozpadem některých států (zejména Sovětského svazu) významně zvětšil (o 12). V roce 2013 je ze 204 samostatných států (včetně neuznaných OSN) 48 vnitrozemských. Nejvíc (nesporných) jich je v Africe, vůbec se nevyskytují v Oceánii a Severní Americe.  Mezi vnitrozemské státy patří i Česko. Nejmladším vnitrozemským státem je Jižní Súdán vzniklý odtržením od Súdánu (2011), následuje Kosovo odtržené od Srbska (2008) a samotné Srbsko vzniklé po rozpadu státu Srbsko a Černá Hora (2006).  Minimální počet vnitrozemských států byl v historii zejména v koloniálním období na konci 19. století, mnoho jich vzniklo v Evropě po první světové válce a v Africe kolem roku 1960. Dalšími potenciálními vnitrozemskými státy jsou sporná či separatistická území Čečensko, Kašmír, Kurdistán, Azavad, Tibet nebo Ujgursko.

Výhody a nevýhody.

Vnitrozemské státy jsou oproti přímořským znevýhodněny, protože nemůžou přímo těžit z námořního obchodu, námořní dopravy a přímořské turistiky a jsou ochuzeny rovněž o mořské přírodní zdroje; tyto nevýhody však byly částečně omezeny mezinárodními smlouvami OSN o využití moří. Ke vnitrozemským zemím rovněž v historii obvykle později pronikal technologický i kulturní pokrok. S tím částečně souvisí fakt, že vnitrozemským státem není žádná velmoc a jen zřídkakdy byla (např. Mongolská říše byla podstatou vnitrozemská).  Na druhé straně jsou vnitrozemské státy přirozeně chráněny proti útokům z moře a před řadou nebezpečí s mořem souvisejících (tsunami, úniky ropy z tankerů, zvyšování hladiny oceánu).

Zvláštní případy.

Největším vnitrozemským státem na světě je Kazachstán, nejlidnatějším Etiopie a nejmenším Vatikán. Kazachstán je zároveň jediným vnitrozemským státem, který leží na dvou kontinentech (podle některých definic hranice mezi Evropou a Asií). Vnitrozemským státem nejvzdálenějším od nejbližšího moře je Kyrgyzstán (přes 1500 km), nejblíže k moři je Moldavsko (jen 2 km, pokud budeme pokládat Dněsterský liman za součást moře, jinak 40 km), případně San Marino (10 km).  Zvláštní kategorií jsou vnitrozemské státy, které jsou obklopeny státy, jež jsou všechny rovněž vnitrozemské; takové státy (tzv. "dvojnásobně vnitrozemské") v současnosti existují dva: Lichtenštejnsko a Uzbekistán.  Existuje sedm vnitrozemských států, které sousedí jen se dvěma státy: Andorra, Bhútán, Lichtenštejnsko, Moldavsko, Mongolsko, Nepál a Svazijsko.  Další kategorií jsou státy, které jsou úplně obklopeny územím jediného jiného státu – takové státy se nazývají enklávy (pokud takový stát sousedí jen s jedním státem, ale má přístup k moři, mluví se někdy o tzv. poloenklávě; v tomto případě samozřejmě nejde o vnitrozemský stát). Enklávy (jako samostatné státy) existují v současnosti (2013) tři: Vatikán, Lesotho a San Marino.

Seznam vnitrozemských států.

Současné vnitrozemské státy:

Vnitrozemský stát je takový stát, jehož území se nedotýká moře, tj. není přímořský. Většinou se za přímořské považují jen ty státy, které mají přímý přístup ke světovému oceánu; za vnitrozemské se tedy pokládají např. i státy kolem Kaspického moře (Ázerbájdžán, Kazachstán, Turkmenistán), pokud nemají přístup ke světovému oceánu jinde (Írán, Rusko).


Život.

Narodil se v Mnichově. Vyučil se zámečníkem. Byl členem Vlastenecké strany během 1.sv války. Byl neúspěšným básníkem a jedním z vlasteneckých (völkisch) agitátorů. Společně s novinářem Karlem Harrerem, Gottfriedem Federem a Ditrichem Eckhartem založil v Mnichově v roce 1919 Německou dělnickou stranu (DAP).  Na shromáždění této malé strany v jedné z mnichovských pivnic v září roku 1919 se dostavil tehdy neznámý Adolf Hitler. Hlavním řečníkem před několika málo členy strany byl Gottfried Feder; poté, co domluvil, navrhl nějaký profesor, jehož jméno je dávno zapomenuto, aby se Bavorsko odpojilo od Pruska a vytvořilo nový státní útvar s Rakouskem. V tu chvíli se Hitler vymrštil a prudce zaútočil na onoho řečníka. Jeho projev natolik všechny zaskočil a zaujal, že na odchodu mu Drexler vtisknul do dlaně malou brožurku. Jmenovala se „Mé politické probuzení“ a jak Hitler sám říkal, názory této strany odpovídaly jeho vlastním. Později ten den dostal pohlednici, na které mu Drexler nabízel členství ve straně. Po krátkém váhání Hitler nabídku přijal a vstoupil do DAP.  V roce 1920 Drexler na příkaz Hitlera přejmenoval stranu na Nacionálněsocialistickou dělnickou stranu Německa (NSDAP).  V roce 1921 se Hitler s plným zápalem a nezdolnou energií pustil do organizace celé strany. Začal zdokonalovat propagandu strany, organizoval přednášky, na kterých pronášel proslovy. Svou energií a organizačními schopnostmi přitáhl do strany mnoho příznivců a ta se začala rozrůstat. Brzy zastínil Drexlera a stal se neoddiskutovatelným vůdcem strany. V létě téhož roku odjel do Berlína, aby se zúčastnil setkání nacionalistických stran ze severního Německa. Tohoto okamžiku Drexler využil k tomu, aby se Hitlera zbavil. Společně s ostatními členy předsednictva strany sepsal a nechal zveřejnit pamflet o Hitlerovi, ve kterém jej obviňuje z neukojitelné touhy po moci a zároveň z toho, že Hitler je Žid. Tím se chtěl zbavit Hitlera a zároveň se spojit s další socialistickou stranou. Hitler okamžitě učinil protiakci a Drexlera zažaloval pro pomluvu. Spor vyhrál a Drexler musel na několika veřejných mítincích svá tvrzení odvolat. Hitler vyhrožoval odchodem ze strany. Vedení strany si uvědomilo, že bez jeho schopností strana ničeho nedosáhne, a proto celé odstoupilo. Drexler získal čistě symbolickou pozici prezidenta strany a v roce 1923 ji opustil.  Drexler byl také členem vlivného nacionálního (völkisch) klubu Thule-Gesellschaft. Jeho členství v NSDAP skončilo zákazem strany po nevydařeném pivním puči v roce 1923, kterého se již neúčastnil. Později byl zvolen do bavorského zemského parlamentu za jinou stranu a zde se stal viceprezidentem až do roku 1928. Po znovuobnovení NSDAP již do ní nevstoupil. Ke straně se opět připojil v roce 1933 po nástupu Hitlera k moci, ale to už byl pouze využíván k propagandistickým účelům. Zemřel v roce 1942 zcela zapomenut.

Anton Drexler (13. června 1884, Mnichov – 24. února 1942, Mnichov) byl německý politik, předseda dělnické (DAP) a později nacistické strany NSDAP.


Historie.

V 7. a 8. století touto oblastí procházela via Mansuerisca, která spojovala významné cesty z Remeše do Kolína nad Rýnem a z Bavay do Kolína nad Rýnem. Tato cesta byla poprvé zmíněna roku 670 v diplomu franského krále Childericha II.  Území dlouho rozdělovaly administrativní hranice, které vedly přes Baraque Michel. Na severozápadě se nacházel markyzát Franchimont (knížectví Lutych), na severovýchodě vévodství Limburk, na jihovýchodě hrabství a později vévodství Lucembursko a na jihozápadě opatství Stavelot-Malmedy.  Roku 1795 se oblast stala součástí francouzského departementu Ourthe. Roku 1815 bylo území rozhodnutím Vídeňského kongresu rozděleno na dvě části. Hranice mezi nimi vedla přibližně od severu k jihu a tvořily ji zejména říčky Helle a Eau Rouge.  V 19. století začalo docházet k výrazným změnám rašelinné krajiny kvůli masivnímu vysazování smrků, které narušilo ekologickou rovnováhu této oblasti. Roku 1924 lutyšská univerzita zřídila v Hautes Fagnes vědeckou stanici, určenou ke zkoumání této oblasti z různých hledisek. Roku 1957 vznikl národní park Hautes Fagnes s rozlohou 4200 ha a roku 1971 byl vytvořen národní park Hautes Fagnes-Eifel, který se rozkládá na ploše 2400 km2, z toho 700 km2 na území Belgie.  Na konci 20. století bylo kvůli velkému zájmu turistů nutné učinit určitá opatření, týkající se zejména usměrňování pohybu turistů – přístup do některých zón je omezený nebo zakázaný. Přesto tuto oblast v létě zaplňují milovníci přírody a v zimě běžkaři, přijíždějící z Belgie, ale i z přilehlých oblastí Nizozemska a Německa.  9. a 10. srpna 2004 došlo k požáru, který zničil 150 ha bažin poblíž Baraque Michel.

Podnebí.

Při nízké maximální nadmořské výšce má oblast neobvykle drsné podnebí. Charakterizují je hojné srážky (1400 mm ročně na Signal de Botrange, oproti 850 mm v Bruselu), husté mlhy a vytrvalé sněžení (někdy sněží ještě v květnu). Oteplování klimatu však v posledních letech zmírňuje tuhost zim. Rekordní množství sněhu, 1,15 m, napadlo 9. února 1953.

Geografie.

Náhorní plošina Hautes Fagnes se táhne od východoseverovýchodu k západojihozápadu. Na severu ji vymezuje řeka Vesdre a na jihu Rour, Warche a Amblève. Silnice, které procházejí plošinou od severu k jihu, a řeky, které zde vytvářejí hluboká údolí, určují několik nezalesněných oblastí bažin, které následují od západojihozápadu v tomto pořadí:  Řeka Rour odděluje Hautes Fagnes od Rocherathské plošiny, která má podobné ekologické, klimatické a geologické podmínky, nicméně není součástí Hautes Fagnes. Pramení zde řeky Warche, Olef a Schwalm a v bývalé obci Elsenborn se nachází vojenský tábor, jehož území tvoří zejména vřesoviště a bažiny.

Pravidla pro přístup veřejnosti do přírodních rezervací.

Na území přírodních rezervací je zakázáno se pohybovat od západu do východu slunce. Pravidla přístupu veřejnosti ve dne určuje rozdělení na čtyři zóny:  Na některých místech jsou tato omezení zpřísněna v období hnízdění (od poloviny března do konce července). Procházky po Hautes Fagnes jsou zcela zakázány, když jsou vztyčeny červené vlajky.

' (fr.),'(něm.) či (niz.), česky doslova "„vysoké bažiny“", je bažinatá náhorní plošina mezi Ardenami a vrchovinou Eifel. Rozkládá se na území belgické provincie Lutych a německých spolkových zemích Porýní-Falc a Severní Porýní-Vestfálsko. Jejím nejvyšším bodem je Signal de Botrange (694 m n. m.), který je zároveň nejvyšším vrcholem Belgie. Velká část Hautes Fagnes je součástí německo-belgického národního parku "Hohes Venn-Eifel (Hautes Fagnes-Eifel)".


Charakter.

Britské krátkosrsté kočky mají milou přítulnou a hodnou povahu, v mládí jsou velmi hravé a v dospělosti jsou klidné. Snášejí se s ostatními domácími zvířaty a dovedou se zabavit i samy i když dobu čekání na svého pána si převážně krátí spánkem nebo pozorováním vody v koupelně. Britské krátkosrsté kočky jsou vhodné pro chovatele s dětmi a pro chovatele, kteří chtějí mít pokojného domácího mazlíčka.

Popis.

Britská modrá krátkosrstá kočka je středně velká až velká. Má krátkou hustou srst s bohatou podsadou. Hlava je velká, kulatá s masivní lebkou, nos je krátký, široký a rovný. Uši jsou malé, mírně zakulacené a široce posazené. Oči jsou velké a kulaté a mají žlutou až měděnou barvu (u barevných variant jsou povolené i modré a zelené oči).

Zbarvení srsti.

Černá britská krátkosrstá.

Černá britská krátkosrstá kočka má stejnou černou barvu, bez barevných variet. Bílé chloupky po těle jsou nežádoucí. Malá koťata mohou být lehce zrzavá, toto zbarvení přibližně v půl roce mizí. Pokud se černé britky sluní na slunci, může jejich srst získat hnědavé, nežádoucí zbarvení. "Oči" jsou jiskřivé oranžové nebo měděné. "Hlava" je kulatá, široká s krátkým nosem. Černý čenich. "Uši" se zaokrouhlenou špičkou. "Tělo" je stejné jako u ostatních britek, polštářky tlapek černé. "Povaha" je milá společnice a přítulná

Bílá britská krátkosrstá.

"Srst": krátká, hustá, bílá, bez odstínů žluté a našedlé. "Oči": velké, kulaté, oranžové. Každé oko může mít různou sytost barvy. "Uši" zakulacené. "Hlava": kulatá, široká, rovný nos, čenich má růžovou barvu. "Tělo" je silné, robustní, polštářky tlapek mají růžovou barvu. "Povaha": vypadá perfektně a stejně tak vystupuje. "Variety": s modrýma očima, s oranžovýma očima, s nestejně zbarvenýma očima

Krémová britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá podsada, jemná na dotek.Zbarvení jednobarevné, krémové, bez bílých znaků. Oči: velké, kulaté, měděné, oranžové, zlaté. Oříšková barva je vada, oproti minulosti, byly povoleny. Hlava: kulatá, široká, růžový čenich. Uši jsou zakulacené. Tělo: silné, podsadité. Tlapky mají růžovou barvu. Povaha: přítulná a velmi milá. Variety: žádné.

Modrá britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá podsada. Barva světle až středně modrá. Mramorování je nežádoucí. Tygrování se může objevit u malých koťat, ale za pár měsíců zmizí. Oči: velké, kulaté, měděné nebo oranžové. Hlava: kulatá, modrý čenich, uši zakulacené. Tělo: podsadité, tlapky jsou modré barvy. Povaha: milá, přítulná, vyrovnaná, ale zároveň rozmazlená princezna a někdy i uličník. Má zvláštní zvukové projevy. Není tak hlučná, jako siamky, ale její zvuková konverzace je velmi výřečná. Její hluboké, hrdelní mňau zní v mnoha tónech. Variety: Někdy je kartouzská kočka považována za varietu britských krátkosrstých, jindy za samostatné plemeno. Tyto kočky byly vyšlechtěny v klášteře Chartrese ve Francii. Jsou silnější a větší než modré britky, mají protáhlejší obličeje a šedivější barvu srsti. Jsou si na první pohled velmi podobné.

Modrokrémová britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá, bez známek tygrování. Světle modrá a krémová nesmí tvořit žádné skvrny. Optimální je velmi světlé zbarvení. Světlé chloupky jsou jemnější na dotek, než modré. Oči: velké, kulaté, měděné, oranžové nebo zlaté. Hlava: kulatá, modrý čenich, uši zakulacené. Tělo: podsadité, tlapky růžové, modré nebo směs obou barev. Povaha: velmi živá, zvědavá. Variety: nejsou žádné.

Mramorovaná britská krátkosrstá.

Srst: Mramorování má jasně černou barvu. Srst je krátká, jako plyšová. Jasně je vidět kresba srsti. Na nohou má jakoby náramky. Oči: velké, kulaté, měděné až zlaté. Od koutku vnějšího oka se táhne dobře viditelný pruh. Hlava: Kulatá, široká, čenich má jasně červenou barvu. Uši zakulacené. Tělo: stejně jako ostatní britky, podsadité. Barva tlapek červená. Niga:černá Povaha: přátelská, přítulná. Variety: První varieta má na boku kresbu, která vypadá jako obláčky. Druhý typ má kresbu podobnou spirálám. Je to klasický typ. Má na hřbetě tři pruhy, na hrudi náhrdelník, na čele kresbu do M. Obě strany těla mají mít stejnou kresbu. Další varieta je Stříbřitá černě mramorovaná britská krátkosrstá kočka s klasickou kresbou.

Želvovinová britská krátkosrstá.

Srst: krátká a hustá a černé, červené, krémové skvrny by měly být stejnoměrně rozdělené po celém těle. Pokud mají na hlavě tzv. plamínek - lysinku, jedná se o zvlášť ceněné jedince. Oči: velké, kulaté, oranžové nebo měděné. Hlava: kulatá, čenich je černé barvy. Tělo: podsadité, silné, tlapky růžové, černé nebo černorůžově skvrnité. Povaha: bystrá a okouzlující. Variety: Želvovinová s bílou barvou (podobná želvovinové a navíc má bílé barvy) nebo modřeželvovinová s bílou (má místo černé barvy barvu modrou a krémovou).

Dvoubarevná britská.

Srst: krátká, hustá s pravidelnými plochami. Barevné skvrny mají být i po tvářích a nejlepší je i lysinka na obličeji,neboli tzv. Véčko Oči: velké, kulaté, měděné nebo oranžové. Zelené jsou považovány za vadu. Hlava: kulatá, čenich růžový nebo odpovídající barva skvrnám po těle. Uši jsou zakulacené. Tělo: svalnaté,silné nohy,podsadité. Tlapky mají růžovou barvu nebo barvu obdobnou jako skvrny. Povaha: přítulná Varianty: I. černobílá, II. modrobílá, III. červenobílá, IV. krémovobílá, lilovobílá, čokoládovobílá,modrokrémovobílá,lilověkrémovobílá,černěkrémovobílá,čokoládověkrémovobílá Varianty s bílou Britské krátkosrsté kočky se vyskytují i mnoha barevných formách s bílou barvou: bicolor: bílá pokrývá 1/4 až 1/2 těla, harlekýn: bílá pokrývá více než 1/2 těla, van: bílá pokrývá celé tělo s výjimkou ocasu a skvrn na hlavě

Kouřová britská krátkosrstá.

Srst: krátká, hustá, spodek srsti má světlou až stříbrnou barvu, horní část je černá. Oči. velké, kulaté, měděné, zlaté, oranžové. Hlava: kulatá, černý čenich. Uši zakulacené. Tělo: podsadité. Tlapky mají černé polštářky. Povaha: přítulná, milá. Variety: Jsou dvě kouřová britská krátkosrstá a to v barvách černé a modré.

Britská krátkosrstá kočka činčila.

Srst: krátká, hustá, bílá, na bocích, hlavě, ocásku a na uších má tmavé zabarvení. Barva podsady by měla být co nejbělejší. Barva zabarvení může být jako obvykle u britských koček, i hnědá. Oči: kulaté, velké, barva očí zelená, černě orámované. Podstatný rozdíl oproti ostatním britským kočkám. Hlava: kulatá, široká, růžový čenich, uši zakulacené. Tělo: statné, tlapky růžové nebo v barvě zabarvení pesíků. Povaha: spokojená, vyrovnaná. Variety: různé zbarvení konečků srsti.

Varianty s bílou.

Varianty s kresbou.

U britských krátkosrstých koček všech barev se vyskytují následující kresby: Nejnověji se chovají i britské krátkosrsté kočky s odznaky tzv. colourpoint.

Britská krátkosrstá kočka je plemeno kočky domácí, vyšlechtěné kolem roku 1900 ve Velké Británii. Byla vyšlechtěna křížením perských koček a domácích krátkostrstých koček s mohutnou stavbou těla. Nejprve byla chována pouze v modré variantě, později se objevily další barevné varianty a v současnosti se chová ve všech možných barevných variantách. Britská krátkosrstá kočka je jedním z nejoblíbenějších plemen čistokrevných koček zejména pro svou přítulnou povahu, hebkou srst a pěknou tělesnou stavbu.