Vznik britského protektorátu.

Území Afrického rohu a Somálska bylo ke konci 19. století kolonizováno několika evropskými koloniálními mocnostmi, především Velkou Británií, Itálií a Francií. Ještě před podrobením území severního Somálska Brity ovládala toto území Osmanská říše a Egypt. Britská přítomnost v Somálsku byla motivována především snahou zabezpečit vjezd do Rudého moře (na protější straně drželi strategický důležitý přístav Aden) a také získat zázemí v oblasti Afrického rohu. Praktický význam nové državy byl však prostý - sloužil jako zásobárna masa a zemědělských plodin pro britské síly v regionu.

Itálie začíná být hrozbou.

V roce 1935 a 1936 dobyla Itálie císařskou Etiopii a spojila tak své kolonie v Eritrei a italském Somálsku. Nově dobyté území bylo spojeno s dřívějšími italskými koloniemi do Italské východní Afriky. Itálie tak odstranila poslední vakuum v oblasti Afrického rohu. V budoucnu bylo jasné, že případná další expanze bude možná jen na úkor Francie nebo Británie.

Invaze italské armády.

Příležitost přišla během druhé světové války. Východoafrický místokrál Amedeo, vévoda z Aosty rozhodl obsadit pro vylepšení vlastní obrany britské Somálsko, jelikož byla Británie oslabená válkou v severní Africe. Navíc obranu této malé kolonie zastával tzv. Somálský velbloudí sbor, což byla vzdor honosnému názvu jednotka o síle pěšího praporu složená z místních odvedenců. Nepřekvapí, že velitel tohoto sboru, důstojník námořní pěchoty A. R. Charter měl hodnost pouhého podplukovníka.  Velitel britských sil na Středním Východě generál Archibald Wavell si byl vědom neudržitelnosti britského Somálska v tváří tvář početné armádě vévody z Aosty, nicméně zastával názor, že žádné britské území by nemělo být vydáno úplně bez boje (v čemž si vzácně rozuměl s Winstonem Churchillem s kterým měl jinak neustále rozpory). Britové zkrátka do předem ztracené bitvy vyslaly dostupné zálohy - jeden severorhodéský prapor, jeden keňský, dva indické a poslední - elitní prapor Black Watch, patřící ke Královskému skotskému horalskému pluku. Charterův velbloudí sbor byl posílen 17 důstojníky a 20 poddůstojníky z Jižní Rhodesie a sám Charter povýšen na brigádního generála. Horší byla situace s dělostřelectvem. Před italským útokem se do britského Somálska podařilo dovést jen jednu baterii čtyř houfnic ráže 94 mm z Keni a dvě protiletadlová děla ráže 76 mm z Adenu. Zoufalou situaci nejlépe popisuje fakt, že když se kapitán australského torpédoborce "Hobart", přivážející do Somálska posily dozvěděl o situaci, nabídl Charterovi tříliberní dělo, užívané k pozdravným salvám s 30 náboji a třemi muži obsluhy, což Charter vděčně přijal. Tento kanon byl připevněn na barel, z kterého ostřeloval protivníka do posledního náboje, poté obsluha padla do italského zajetí.  Charter věděl, že případná invaze italských vojsk bude namířena na přístav Berbera, hlavní středisko kolonie. Nejkratší a nejrychlejší cesta vedla přes soutěsku Tug Argan, kde Charter umístil prakticky veškeré své obranné síly, umístil na pahorcích dvě protiletadlová děla, vybudoval kulometná hnízda a pár set metrů ostnatého metru na zátarasy. Nyní již vše záleželo na odolnosti obránců.  První italské oddíly překročily hranici 3. srpna 1940. Pod velením generálporučíka Guglielma Nasiho se armáda čítající 23 praporů koloniální pěchoty za podpory 21 baterií polního dělostřelectva, roty středních a roty lehkých tanků a 57 letounů rozdělila na tři kolony. První mířila k moři, aby od sebe odřízla britské a francouzské Somálsko. Britové neměli síly ani prostředky je zastavit, takže tato kolona dosáhla již za dva dny přístavní městečko Zeila. Jak Charter správně předpokládal, hlavní kolona vedená generálmajorem de Simonem postupovala na Tug Argan krytá třetí kolonou vojsk.  Po třídenním postupu přerušil de Simone na dva dny postup, aby pokračoval tentokrát s podporou středních tanků. Wavell vyslal do Somálska brigádního generála A. R. Godwin-Austena, dosavadního velitele britských jednotek v Palestině, aby převzal velení obrany a zároveň naplánoval evakuaci britských sil do Adenu. Godwin-Austen převzal velení 11. srpna 1940, v době kdy Italové zahájili rozhodující útok. Po třech dnech urputných bojů, při kterých se vyznamenali příslušníci velbloudího sboru a praporu The Black Watch, bylo jasné, že se obrana brzy zhroutí a Godwin-Austen dostal povolení k evakuaci. 15. srpna italská vojska definitivně zlomila poslední ohniska odporu a zahájila postup na Berberu. Zatímco vybrané jednotky postup zdržovaly na narychlo zbudovaných pozicích 50 a 30 km od přístavu, v Berbeře probíhala horečná evakuace jak vojáků, tak civilního obyvatelstva. Celkem bylo ve dnech 15.-18. srpna evakuováno 7 000 osob. Poslední opozdilce odvezl z Berbery torpédoborec "Hobart" 19. srpna ráno. Italové vstoupili do Berbery 19. srpna 1940 večer.  Britské ztráty po dvou týdnech bojů byly 260 padlých, raněných a nezvěstných. Celkové italské ztráty činily 2052 mužů. Tak vysokou cenu zaplatila italská armáda za své jediné vítězství v roce 1940.

Britská protiofenzíva.

Poté, co britská vojska v lednu 1941 zahájila ve východní Africe rozsáhlou protiofenzívu, bylo otázkou času, kdy se boj přenese i do britského Somálska. 16. března 1941 připlul z Adenu invazní svaz dvou lehkých křižníků a dvou torpédoborců, vezoucí dva prapory britské pěchoty a podpůrné oddíly. Po krátkém ostřelování přístavu a okolí děly všech plavidel si vyloděná pěchota poměrně rychle poradila se slabým odporem. Během týdne byla Berbera znovuzprovozněna a bylo možno přes ní zásobovat africkou 11. divizi bojující v severní Etiopii. 8. dubna se do Berbery vrátil i brigádní generál Charter, aby se stal znovu vojenským guvernérem této kolonie, která zůstala v britských rukou do roku 1949.

Zánik britského Somálska.

Roku 1949 jako poručenské území OSN vrátila Velká Británie bývalé italské Somálsko do správy Itálii a Ogaden již předtím Etiopii.  V květnu 1960 se britská vláda rozhodla připravit britské Somálsko na nezávislost s tím záměrem, že se spojí s Itálií spravovanou části Somálska, které získalo nezávislost 1. července 1960. Britské Somálsko vyhlásilo nezávislost 26. července 1960 jako Somalilandský stát a o týden později se spojilo s italskou částí Somálska do jednotné Somálské republiky.

Britské Somálsko () byla britská kolonie (formálně protektorát) v letech 1884 až 1960, (s výjimkou roku 1940 a 1941, kdy bylo pod kontrolou fašistické Itálie) nacházející se v Africkém rohu. Britské Somálsko je předchůdcem mezinárodně neuznaného státu Somaliland, který se odtrhl od Somálské republiky a nárokuje si hranice shodné s britským Somálskem.


Obsah.

Román "Děti půlnoci" je volnou alegorií na události v Indii, které se odehrály předtím i bezprostředně poté, co se stala nezávislým státem, i po jejím rozdělení. Protagonistou a vypravěčem příběhu je Salím Sináí, který se narodil přesně v okamžiku, kdy Indie získala nezávislost. Do vínku mu byly dány nejen telepatické schopnosti, ale také velký, neustále plný a na pachy extrémně citlivý nos. Román je rozdělen do tří knih. Začíná příběhem rodiny Sináíových v době, kdy se odehrávaly události později vedoucí k získání nezávislosti a rozdělení Indie. Salím se narodil přesně o půlnoci 15. srpna 1947 a díky tomu je starý úplně stejně jako nezávislá indická republika. Později objeví, že všechny děti, které se ten den narodily mezi půlnocí a jednou hodinou ráno, jsou nadány zvláštními schopnostmi. Salím pomocí svých telepatických sil ustaví shromáždění dětí půlnoci, které se potýká se stejnými problémy z důvodu kulturních, jazykových, náboženských a politických rozdílů jako mladá indická republika. Salím díky telepatii umožňuje kontakt stovek geograficky vzdálených dětí a zároveň se snaží odhalit význam jejich nadání. Zvláště ti, kteří se narodili velmi brzy po úderu půlnoci, jsou nadáni mocnějšími schopnostmi než jiní. Kolenatý Šiva, Salímova nemesis, a čarodějka Párvatí, děti s pozoruhodným nadáním, hrají v Salímově příběhu velkou roli.  Salímova rodina se mezitím vydá na rozličná putování a snáší četné války, které pustoší celý subkontinent. V této době Salím utrpí ztrátu paměti, která se mu vrátí až poté, co vstoupí do jakéhosi mytologického exilu uprostřed džungle v Sundarbanu. Tehdy se také opět spojí se svými přáteli z dětství. Později zažije výjimečný stav vyhlášený premiérkou Indirou Gándhíovou i „čistěním“ slumu Jama Masjid, které nařídil její syn Sandžaj. Na čas je Salím držen jako politický vězeň. V těchto pasážích je patrná sžíravá kritika Gándhíové, která během výjimečného stavu překročila své pravomoci, což Rushdie vnímal jako osobní touhu po moci hraničící s božstvím. Výjimečný stav znamenal pro děti půlnoci ztrátu jejich schopností. Salímovi nezbývá nic jiného, než se se situací vyrovnat. Rozhodne se sepsat příběh sebe sama i mladého indického národa – příběh, který věnuje svému synovi.

Přijetí románu.

Kniha Děti půlnoci získala v roce 1981 Man Bookerovu cenu, ocenění English Speaking Union Literary Award a James Tait Prize. V roce 1993 a 2008 byla oceněna jako nejlepší kniha, která kdy dostala Man Bookerovu cenu (Best of the Booker Prize). Toto ocenění jí bylo uděleno u příležitosti 25. a 40. výročí Man Bookerovy ceny.  V roce 1984 se Indira Gándhíová obrátila na britské soudy, protože se cítila očerněna jednou větou v předposledním odstavci 28. kapitoly, podle níž měl její syn Sandžaj Gándhí svou matku držet v hrsti, protože ji obvinil z toho, že svou nevšímavostí zavinila smrt jeho otce. Soudní spor se urovnal, když Salman Rushdie souhlasil, aby tato urážlivá věta byla z knihy vyňata.

Filmová zpracování.

Na základě této knihy byl natočen v roce 2012 stejnojmenný dokument, na kterém se podílela kanadská režisérka indického původu Deepa Mehtaová.

Děti půlnoci (v anglickém originále "") je historický román Salmana Rushdieho, britského spisovatele indického původu, vydaný v roce 1981. Zabývá se přechodem Indie od britského kolonialismu k nezávislosti až po rozdělení indického státu. Řadí se do postkoloniální literatury a magického realismu. Příběh, který je zasazen do kontextu aktuálních historických událostí, vypráví jeho protagonista Salím Sináí. Tato kniha získala v roce 1981 Man Bookerovu cenu a ocenění James Tait Black Memorial Prize.


Historie.

Loď byla postavena jako 378 m dlouhá o kapacitě 480 000 tun, tedy o velikosti jakou už měly supertankery Globtik Tokyo a Globtik London a pod jménem Seawise Giant (moře znalý obr). Největší lodí byl ještě 414 m dlouhý a 63,05 m široký Pierre Guillaumat, postavený v Chantiers de l ́Atlantique pro Shell Francois s kapacitou 555 051 tun. Seawise Giant vykonal pouhé dvě plavby a poté sloužil jako přístavní skladiště, roku 1981 byl zrekonstruován v Oppama Shipyard společností Nippon Kokan a byla mu přidána 81 m dlouhá středová sekce, která loď prodloužila na 458 m a nosnost zvedla o 84 000 tun, loď byla přejmenována na Happy Giant (šťastný obr). Roku 1988 loď v Hormuzském průlivu zasáhla irácká řízená střela během Irácko-íránské války. Loď byla opravena v Singapuru a přejmenována na Jahre Viking (mladý Viking), do služby se vrátila roku 1991. Poté loď a největší lidský technický výtvor sloužila až do roku 2004, kdy byla zrekonstruována v suchém doku v Dubaji kvůli bezpečnosti a byla přejmenována na Knock Nevis. Loď už pětadvacet let zůstala velikostně nepřekonána. Kdyby nepřišla v polovině sedmdesátých let ropná krize, mohly by se stavět plavidla ještě daleko větší, například klíčový francouzský ropný přístav Fos-sur-Mer má doky pro lodě s kapacitou až 1 000 000 tun. V lednu 2010 ho přejmenovali na "MONT", byl dotažen do Alangu kde v únoru 2010 začala jeho šrotace. Obrázky z průběhu šrotace zde :.

Kapacita.

Tanker měl výtlak 647 955 tun, maximální kapacitu 564 764 tun (uváděno i 564 739 t nebo 564 839 t) ropy, ponor 24,61 m a přepravoval 4 240 865 barelů ropy, což odpovídá 3 miliardám dolarů. Od moře dělí toto množství ropy jen 3,5 cm silný plát.

Nevýhody obří velikosti.

Tanker pojme jen několik málo přístavů, např. Le Havre ve Francii, Europort v Rotterdamu, terminály v Singapuru a Los Angeles a Khark v Íránu. Poloměr nejmenší otáčky je 3 kilometry, brzdná dráha 9 kilometrů a nastavení plného chodu zpět znamená, že loď popluje ještě přes čtvrt hodiny. Loď nemůže proplout vodními cestami, jako jsou Kielský, Singapurský nebo Lamanšský průliv, ani Panamským či Suezským průplavem. Paradoxní je, že díky uzavření Suezského průplavu se začaly stavět ty největší tankery – lodě musely obeplout Mys Dobré naděje a byly tedy žádány co největší jednorázové dodávky ropy.

Zajímavosti.

Posádku tankeru tvoří indický kapitán a filipínští námořníci, kvůli velikosti paluby (jako 4 fotbalová hřiště) se po ní musí přesouvat na kolech. Tanker je jedním z třiceti plavidel elitní třídy ULCC (Ultra Large Crudeoil Carrier = ultravelký ropný nosič) a jedním ze sedmi plavidel delších než 400 m a s větší nosností než 500 000 tun ropy. Mezi ty dále patří: "Batillus" (553 662 tun) a jeho tři sesterské lodě "Bellamya" (553 662 tun), "Prairial" (554 974 tun, přejmenován na "Sea Giant" a poté na "Hellas Fos") a "Pierre Guillaumat", největší loď před rekonstrukcí Knock Nevis roku 1981 (555 051 tun), dále pak "Esso Pacific" (Kapetan Giannes, 516 891 tun) a jeho sesterská loď "Esso Atlantic" (Kapetan Michalis, 516 421 tun). Ačkoli byly Batillus a jeho sesterské lodě výrazně menší než Knock Nevis, uvezly téměř stejně těžký náklad, protože měly o plné čtyři metry větší ponor a tím i výšku (35,01 m pro Batillus a 35,92 m pro Bellamyu, Prairial a Pierre Guillaumat vs. 29,80 m pro Knock Nevis).

Knock Nevis byl japonský supertanker, postavený loděnicemi Sumimoto Heavy Industries v Tokiu v roce 1976 (někdy se uvádí i 1975 nebo 1979) pro rejdaře C. Y. Tunga z Hongkongu a známý také pod jmény Seawise Giant (1989–1991), Happy Giant (1991–2004) nebo Jahre Viking (od roku 2004, kdy spolu s názvem změnil i majitele a stal se majetkem norské společností Fred Olsen Production).


Rozšíření.

Ploskonosé opice obývají hlavně tropy a subtropy Jižní a Střední Ameriky. Nejvíce jich lze nalézt v povodí řeky Amazonky, kde jsou nejrozsáhlejší lesní porosty s rozmanitou vegetací umožňující opicím snadnou obživu. Některé druhy našly svůj domov i vysoko na svazích And.

Historie evoluce.

Ploskonosé opice patří do řádu primátů, jehož nejstarší historie začíná pravděpodobně před 60 mil. let v pozdním paleocénu. Fosilní nálezy infrařádu opic pocházejí z období před 40 mil. let, ze středního eocénu. Zhruba před 25 mil. let dochází k rozdělování prakontinentu a Jižní Amerika se začíná vzdalovat od Afriky, od této doby začíná oddělený vývoj opic Nového i Starého světa, vyvíjejí se ploskonosé opice.

Popis.

Jsou to opice rozličných velikostí, od kosmana zakrslého velikého okolo 15 cm po chápanovité měřící až 90 cm a vážící okolo 10 kg. Od svých příbuzných úzkonosých se na první pohled liší širokou nosní přepážkou mezi nozdrami směřujícími do stran. Při čelním pohledu, odmyslíme-li různá ochlupení, vypadá jejich hlava širší, při bočním je zase protáhlejší. Mají dobrý zrak a prostorové vnímání, až na mirikinovité vidí barevně. Sluch mají také dobrý, pouze čich je redukovaný. Samice má jeden pár prsních bradavek a zjevný menstruační cyklus.  Dalším významným znakem je mohutný ocas, u mnoha rodů je chápavý, s hmatovou plochou, nejvíce je tato vlastnost rozšířena u chápanovitých, kteří jej používají jako pátou končetinu a také ještě u malpovitých. Nutno zmínit i vřešťany, kteří díky hrdelnímu rezonátoru jsou považování za jedny z nejhlasitějších živočichů. Téměř všechny ploskonosé opice, až na kosmanovité, mají na rozdíl od úzkonosých, tj. i od lidí, 36 zubů, zubní vzorec je 2,1,3,3 (2 řezáky 1 špičák, 3 třenové zuby a 3 stoličky).

Životní projevy.

Jsou to všežravci s různou převahou rostlinné nebo živočišné potravy v závislosti na druhu i místě výskytu. Výjimkou jsou pouze vřešťani, kteří jsou typičtí vegetariáni. Až na mirikinovité jsou denními živočichy. Svůj život více méně tráví na stromech kde si hledají potravu i nocují, na zem slézají málokdy. Po větvích se pohybují hbitě po čtyřech končetinách a dobře skáčou. Na prstech mají nehty, někdy i dlouhé, za jejíchž pomoci dobře šplhají i ty druhy, které nemají palec postavený proti ostatním prstům.  Žijí v různě velkých skupinách s rozdílně rozvinutou strukturou a komunikují pomoci gest, mimiky a hlavně hlasem. Používají pro značkování svých území i výměšky pachových žláz nebo moč. Vyskytují se různorodé způsoby soužití, nikdy však dospělí samci nebo samice nežijí osamoceně. Některé druhy jsou monogamní (např. mirikinovití) kde samec žije se samici a mláďaty. Většina je však polygamních, ti žijí v tlupách s různým počtem samců a samic, například tlupy kotulů mívají i stovku zvířat. Ploskonosí jsou ve srovnání s úzkonosými považováni za vývojově méně úspěšné.

Taxonomie.

Oddělení ploskonosých opic se podle odlišných autorů dělí na 4 až 5 čeledí. Na základě moderní kladistické klasifikace došlo hlavně k osamostatnění bývalých podčeledí malpovitých.  ├── čeleď malpovití (Cebidae)

Ploskonosí (Platyrrhini, Ceboidea), nebo také opice ploskonosé nebo opice Nového světa, je jedno ze dvou oddělení infrařádu opic (Simiiformes). Druhým je úzkonosí, opice úzkonosé, neboli opice Starého světa. Někdy je pro zařazení ploskonosých a úzkonosých používán taxon "parvorder" nebo "falanx", zde je použito české pojmenování oddělení.


Popis.

Kozince jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny, polokeře a keře. Odění rostlin se skládá z jednoduchých nebo vidličnatých chlupů. Na okrajích palistů a listenů bývají často drobné žlázky. Listy jsou lichozpeřené nebo sudozpeřené, výjimečně s lístky přeslenitými. Řapíky listů nezřídka u keřovitých druhů vytrvávají a mění se v trny. Palisty mohou být zelené nebo suchomázdřité, přirostlé k řapíku nebo volné, nezřídka jsou také srostlé a tvoří pochvu kolem stonku. Květenství jsou úžlabní přisedlé až dlouze stopkaté hrozny s několika až mnoha květy. Květy jsou stopkaté nebo téměř přisedlé, nejčastěji žluté, bílé, modré nebo fialové, případně dvoubarevné. Kalich je zvonkovitý až trubkovitý, zakončený 5 podobnými nebo nestejnými zuby, za plodu u některých druhů nafouklý. Pavéza bývá úzká a na vrcholu vykrojená nebo řidčeji zaoblená, na bázi většinou nehetnatá. Člunek je na vrcholu nezúžený, tupý, kratší než křídla. Tyčinky jsou ve většině případů dvoubratré (9+1), s nestejně dlouhými nitkami. Semeník je přisedlý nebo stopkatý, s mnoha vajíčky a rovnou nebo zahnutou čnělkou. Lusky jsou velmi různorodé, tenké nebo kožovité, výjimečně tvrdé a připomínající oříšek, někdy nafouklé. Mohou být pukavé, nepukavé nebo pukající jen částečně. Většinou jsou na spodní straně kýlnaté a na svrchní se žlábkem. Obsahují několik až mnoho ledvinovitých semen.

Rozšíření.

Rod kozinec je největším rodem kvetoucích rostlin, celkově zahrnuje asi 3000 druhů. Je rozšířen téměř po celé severní polokouli. Asi 500 druhů se vyskytuje v Severní Americe, zbytek připadá na Evropu, Asii a Afriku. Centrum druhové diverzity je v jihozápadní Asii. Severoamerické druhy jsou převážně vytrvalé byliny až polokeře, druhy Starého světa jsou často keřovité. Kozince obecně jsou světlomilné rostliny a rostou zejména na stepích, prériích a v polopouštních oblastech na lehkých propustných půdách a často jsou velmi odolné vůči suchu. Druhy ze západní a střední Asie jsou nezřídka ostnité nebo mají listy redukovány na fylódia či jinak modifikované jako přizpůsobení aridnímu klimatu.  V Česku se vyskytuje celkem 7 druhů kozinců. Nejhojnější je kozinec sladkolistý ("Astragalus glycyphyllos"), rozšířený v nížinách a podhůří téměř po celém území Česka. Podobný výskyt má i o něco vzácnější kozinec cizrnovitý ("A. cicer"). Zbylých 5 jsou teplomilné druhy, omezené svým výskytem na nejteplejší oblasti Čech a Moravy: kozinec bezlodyžný ("A. excapus"), kozinec dánský ("A. danicus"), kozinec rakouský ("A. austriacus"), a kozinec vičencovitý ("A. onobrychis") a pouze v Čechách kozinec písečný ("A. arenarius"). V minulosti se zde vyskytoval i kozinec drsný ("A. asper"), dnes však náleží mezi vyhynulé rostliny Česka. Na Slovensku se nadto vyskytuje kozinec měchýřnatý ("Astragalus vesicarius"), kozinec drsnokvětý ("Astragalus dasyanthus"), kozinec norský ("Astragalus norvegicus"), kozinec alpský ("Astragalus alpinus"), kozinec chladnomilný ("Astragalus frigidus") a kozinec poniklý ("Astragalus penduliflorus").  Z celé Evropy je udáváno asi 140 druhů kozinců. Nejvíce se jich vyskytuje ve Středomoří a v Rusku, resp. v bývalém SSSR. Na území Alp roste celkem 22 druhů kozinců, alpínského a subalpínského stupně dosahují druhy "Astragalus frigidus", "A. penduliflorus", "A. alpinus", "A. depressus"', "A. norvegicus", "A. australis", "A. excapus", "A. alopecurus", "A. sempervirens" a "A. leontinus".

Ohrožené druhy.

V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN je v kategorii kriticky ohrožených uvedeno celkem 6 druhů kozince. Z evropských druhů je to "Astragalus cavanillesii" a "Astragalus tremolsianus" ze Španělska, "Astragalus maritimus" a "Astragalus verrucosus" ze Sardínie. Zbývající 2 druhy rostou v USA, "Astragalus schmolliae" v Coloradu a "Astragalus sinuatus" ve státě Washington. Dalších 7 druhů je vedeno jako ohrožené. Druh "Astragalus nitidiflorus" ze španělské provincie Murcia je považován za vyhynulý.

Obsahové látky.

Většina druhů kozinců obsahuje cyklitoly, např. pinitol, některé v semenech také pyridinové alkaloidy (trigonellin aj.) a toxickou neproteinovou aminokyselinu kanavanin. Kozinec sladkolistý obsahuje triterpenoidní saponiny (glycyrrhizin).  Druh kozinec blanitý ("A. membranaceus") obsahuje isoflavonoidy (astraisoflavan, astrapterokarpan), saponiny (astragalosid) a kyselinu aminomáselnou. Kořeny kozince "A. hamosus" obsahují saponiny a steroidy.

Význam.

Z některých druhů kozince se získávají rostlinné slizy. Hlavním zdrojem je kozinec slizodárný ("A. gummifer"), pocházející z hor jihozápadní Asie. Podobně slouží i druhy "A. adscendens", "A. creticus", "A. massiliensis" a "A. verus". Z naříznutých větévek a kořenů těchto rostlin vytéká klovatina bez chuti a vůně, která po několika dnech tuhne v hmotu známou jako tragant. Má využití zejména v medicíně.  Některé druhy zejména asijských kozinců mají využití v medicíně. V indické medicíně jsou používány zejména druhy "A. candolleanus", "A. hamosus", "A. sarcocola" a "A. strobiliferus". V tradiční čínské medicíně jsou používány kořeny "A. mongholicus" a "A. membranaceus". V Koreji je jako léčivka často pěstován kozinec blanitý ("A. membranaceus").  Některé druhy kozinců, např. kozinec blanitý, byly testovány farmaceutickými společnostmi na přítomnost aktivátoru enzymu telomerázy, který by měl snížením degradace DNA zpomalovat stárnutí. Výtažky z kořene kozince blanitého obsahuje světlý ležák Galus 11 z lipovokamenického pivovaru.

Pěstování.

Polodřevnaté druhy kozinců vesměs vyžadují vápnitou štěrkovitou půdu na plném výsluní a jejich kultura je nesnadná. Nejlépe se jim daří v hlubokých skalních trhlinách. Množí se výsevem nebo dělením trsů, případně hřížením.

Kozinec ("Astragalus") je velmi rozsáhlý rod rostlin z čeledi bobovité, zahrnující asi 3000 druhů. Jsou to byliny se zpeřenými listy a různě zbarvenými motýlovitými květy v hroznech. V Česku se vyskytuje celkem 7 druhů, nejběžnější je kozinec sladkolistý.


Popis hůlek.

Hra dostala svůj název pravděpodobně podle stejnojmenné modré hůlky. Klasické Mikádo se skládá z 41 tyčinek, z nichž každá barva má jiné bodové hodnocení (celkem 170 bodů). Tyčinky jsou zhruba 15 cm dlouhé a jsou vyrobeny z různého typu dřeva. Zelená (Samurai) tyčinka je z buku, červená (Kuli nebo Pracovník) z jasanu, oranžová (Bonzen) z dubu, žlutá/černá (Mandarin) z třešně a konečně modrá (Mikado) z ořechu. Známy jsou tři verze této hry: normal, mini a obří. V tehdejším Československu společnost Chemoplast a.s. vyráběla tuto hru výhradně z umělé hmoty a v této podobě je také známá spíše dříve narozeným.  Hru je možné provést i náhražkou, obyčejnými špejlemi dlouhými 20 cm, které lze jakkoli barevně odlišit a tím umožnit bodové odlišení.

Způsob hry.

Celý svazek tyčinek se zarovná, sevře jednou z dlaní a pak se náhle z ruky uvolní na stolní desku či jinou podložku. Tyčinky dopadnou na stůl a soupeři pak vytahují z hromádky jednu za druhou. Pokud při vytahování dojde k pohnutí kterékoliv jiné tyčinky, ve hře pokračuje soupeř. Po získání tyčinky zvané Mandarin či Mikádo si jí lze při uvolňování ostatních pomáhat. Hra končí po rozebrání všech tyčinek. Vyhraje ten ze soupeřů, kterému se podaří nasbírat tyčinky s největším bodovým součtem.

Sálové mikádo.

Obdobnou hru lze hrát s tyčemi či rovnými klacky o délce přes metr. Každý hráč přidá na hromadu tyč. Z hromady pak jednotlivě vyjímají tyče tak, aby se jiné nepohnuly. Vyhrává, kdo tyčí získá nakonec nejvíc. I zde existují možné herní varianty, označení klacků pro zvýšení bodové hodnoty, hra družstev.

Mikádo je hra původem z Evropy. Do USA byla dovezena v roce 1936 z Maďarska, ale Američané tuto hru znají pod termínem pick-up sticks.


Počátky benátské expanze.

Roku 992 uzavřel Pietro II. smlouvy s byzantským císařem Basileem II. o přepravě byzantských jednotek výměnou za obchodní privilegia v Konstantinopoli. Na základě opakovaných stížností dalmatských městských států flotila vedená Orseolem zaútočila na Neretvijské piráty v Paganii během svátku Nanebevstoupení Páně roku 998. Pietro si poté přivlastnil titul dalmatského vévody a zároveň jej předal svému synovi Janu Orseolovi. 9. května 1000 se dóže rozhodl s konečnou platností pokořit Chorvaty a Neretvijce, aby tak mohl ochránit obchodní kolonie a zájmy romanizovaného občanstva dalmatských měst. Flotila šesti lodí vypálila prakticky celé východní pobřeží Jaderského moře, přičemž pouze Neretvijci se zmohli na nějaký odpor. Poté, co Benátčané ukradli zboží a odvlekli čtyřicet obchodníků ze Zadaru, vyslal dóže flotilu deseti lodí, která chytila Neretvijce poblíž ostrova Kača. Zajatí Neretvijci pak byli triumfálně převezeni do Splitu. Neretvijští vyslanci posléze výměnou za propuštění zajatců přijali podmínky - sám neretvijský vládce se přijde poklonit, prohlásí starou daň, kterou Benátčané museli platit od roku 948, za neplatnou a bude garantovat bezpečí všem benátským lodím plujícím Jaderským mořem. Pietro poté propustil všechny zajatce až na šest Neretvijců, které si ponechal jako rukojmí. Pevninští Neretvijci byli takto pacifikováni, avšak obyvatelé ostrovů Korčuly a Lastova se rozhodli bojovat. Nakonec však byla obě města poražena. Protože Lastovo bylo známo jako základna pirátů, nechal dóže město vyklidit a srovnat se zemí. Obyvatelé Lastova však odmítli a pokračovali v boji, ovšem neúspěšně. Pietro město tobyl a to bylo záhy zničeno.  Někdy v té době na malém ostrůvku svatého Maxima dubrovnický biskup odpřisáhl jménem města Ragusa (dnešního "Dubrovníku") dóžeti věrnost.  Pietrův syn, Ota Orseolo, se po otcově odchodu do kláštera stal novým dóžetem.

Odkaz.

Datum jeho vítězství se stalo svátkem, který se poté každý rok v Benátkách slavil. Dóže vždy spolu s biskupem odpluli na lodích k ústí Laguny, kde proběhly tzv. Zásnuby dóžete s mořem. Sloužilo k uctění moře a k zajištění přízně pro benátské lodě.

Pietro II. Orseolo byl v letech 991 až 1009 benátským dóžetem. Za jeho vlády začalo období expanze Benátek do východního Středomoří, které trvalo bezmála dalších 500 let. Dále zabezpečil svůj vliv v dalmatských osadách, zbavil Benátky padesát let trvající povinnosti platit poplatky Pagánii (nebo též "Neretvii") a započal etapu benátské dobyvačné politiky získáním Lastova, Korčuly a Dubrovniku.


Vznik a vývoj.

V roce 1945, po ukončení druhé světové války, se firma Convair (Consolidated-Vultee Aircraft Corp.) zaměřila také na produkci civilních dopravních letounů. Podněcována leteckou společností American Airlines zahájila vývoj dvoumotorového letounu s kapacitou 30 cestujících, určeného jako náhrada DC-3 na vnitrostátních amerických linkách. Prototyp "CV-110" poháněný dvojicí motorů Pratt & Whitney R-2800-CA-11 po 1534 kW byl zalétán v roce 1946, avšak zcela zklamal.  Convair nedostatky napravil a 16. března 1947 zalétal zdokonalený prototyp "CV-240 Convair Liner" s přetlakovým trupem pro 40 pasažérů s kabinou pro 3 až 4 členy posádky. Pohon zajišťovaly dva dvouhvězdicové osmnáctiválce Pratt & Whitney R-2800-CA-18 po 1764 kW. Jejich výfukové potrubí bylo svedeno do ejektorové trubice, kde se mísily se vzduchem v poměru 5:1. Tato směs unikala vzad tryskou, která vyvíjela statický tah zrychlující stroj až o 19 km/h. Štíhlé křídlo bylo vybaveno prostředky pro zkrácení vzletu a přistání, jehož vnější části byly vybaveny integrálními palivovými nádržemi. Podle přání zákazníka se vstupní dveře do kabiny montovaly buď před křídlo, nebo za ně. Obvykle se otevíraly nahoru, přičemž ze spodní části otvoru se sklopilo schodiště, takže letoun nebyl závislý na pozemním vybavení. Celkem bylo vyrobeno 176 civilních CV-240.  Slabinou CV-240 se v provozu ukázal vzlet na výše položených letištích, na vnitrostátních linkách USA zejména v Denveru a Cheyenne v předhůří Skalnatých hor. Především dopravci Braniff a UAL požadovaly u Convairu napravení tohoto nedostatku. Dne 5. října 1951 byl zalétán první "CV-340" odpovídající těmto požadavkům. Kombinoval větší křídlo s výkonnějšími výškovými pohonnými jednotkami R-2800-CB-16 o výkonu po 1784 kW. Do prodlouženého trupu o 1,4 m se nyní vešlo 44 sedadel.  V době výroby CV-340 začaly na americký trh pronikat briské konkurenční turbovrtulové letouny Vickers Viscount. Společnost Convair se proto pokoušela o adaptaci draku pro turbovrtulové motory Rolls-Royce Dart, avšak bez úspěchu.  Odpovědí na konkurenci Viscountu firmou Convair se stal až "CV-440 Metropolitan" vybavený radarem, zalétaný 6. října 1955. Tvarově a technologicky shodná verze s CV-340 měla instalované motory R-2800-CB-17 po 1837 kW a podstatně účinnější zvukovou izolaci kabiny, jejíž kapacita se zvětšila až na 52 sedadel pro cestující. První sériový letoun z celkového počtu 186 civilních Metropolitanů byl dodán v prosinci. Některé další byly upraveny na tento standard z CV-340.

Varianty.

Civilní.

Prodloužený Convair CV-5800 IFL Group

Vojenské.

USAF nakoupilo celkem 472 linkových strojů série CV-240, 340 a 440 v devíti různých verzích. Letounem určeným pouze k přepravě nákladu i osob byl typ "C-131 Samaritan", modifikovaný z 26 letounů CV-240 se dvěma hvězdicovými motory R-2800-9W o výkonu po 1864 kW a se sedadly pro 37 cestujících, nebo 27 lůžek pro pacienty a zdravotnický personál.  Dále vznikl z 36 strojů CV-230/340 typ "C-131B" s motory R-2800-99W, nebo -103W pro 48 pasažérů, který byl využíván i pro elektronický průzkum. Z 27 CV-340 byl upraven "C-131D" pro 44 cestujících s instalovanými pohonnými jednotkami R-2800-52W. Toto označení neslo také 6 kusů militarizovaných CV-440. Mimoto převzalo USAF několik letounů "R4Y" od US Navy s označením "C-131G". Štábní dopravní variantu "VC-131" se zdokonalenou zvukovou izolací doplňovaly dva stroje "VC-131H" s turbovrtulovými motory Allison T56-A-9 o výkonu po 2796 kW.

Služba.

Iniciátor vzniku CV-240, přepravce American Airlines, nejprve objednal stokusovou sérii, kterou však snížil na 75 exemplářů. Letouny byly na linky uvedeny 1. června 1948 především na spádových tratích, přivádějících cestující k hlavním spojům obsazených čtyřmotorovými dopravními letouny. Druhým zákazníkem se 1. září 1948 staly aerolinky Western Airlines následované Pan American World Airways, UAL a argentinská FAMA. V Evropě létaly CV-240 u společností KLM Royal Dutch Airlines, Sabena a LOT.  Prvním zákazníkem CV-340 se 28. března 1952 staly aerolinky UAL, ale jako první je na své tratě uvedl 1. listopadu 1952 Braniff (UAL až 16. listopadu). V Evropě byly zakoupeny přepravci Finnair, Linjeflyg a Lufthansa.  CV-440 zahájily provoz v dubnu 1956 u Continental Airlines, v Evropě je mimo jiné užívaly Swissair, Scandinavian Airlines, Sabena, Luthansa a Iberia.

Hlavní technické údaje (CV-240).

zdroj

Convair CV-240 je americký dvoumotorový dolnoplošný dopravní letoun se zatahovacím příďovým podvozkem a kapacitou 40 cestujících. Společnost Convair ho vyráběla od roku 1947 do roku 1954, zpočátku jako možnou náhradu za všudypřítomné letouny Douglas DC-3. Představoval modernější konstrukci s přetlakovou kabinou, přičemž byl letoun dále vyvíjen, čímž vznikly různé civilní a vojenské varianty. Ještě v 21. století stále létají různé varianty těchto letounů.


Charakteristika.

Podle vnitřního odporu lze rozdělit elektrické zdroje na "tvrdé" a "měkké" zdroje. Tvrdý zdroj má vnitřní odpor menší než 1 Ω a má proto menší úbytek napětí na zdroji při zatížení (například olověný akumulátor). Měkký zdroj má vnitřní odpor větší než 1 Ω (například vybitý tužkový článek).  Elektrický zdroj vykonává v elektrickém obvodu elektrickou práci. Velikost této práce za jednotku času je elektrický výkon zdroje.

Reálné zdroje napětí.

Reálným (tedy nikoliv ideálním) zdrojem napětí může být například:

Porovnání zdrojů.

+) 6článků v sériovém zapojení

) při rozdílu teplot 40.

Elektrický zdroj v obvodu.

Po připojení zdroje do uzavřeného elektrického obvodu začne obvodem procházet elektrický proud. Na rozdíl od elektromotorického napětí však proud kromě zdroje závisí také na dalších parametrech obvodu.

Elektrotechnická značka.

Jestliže záleží na "polaritě" zdroje, pak se ve značce u jednotlivých pólů vyznačí + a -. Nezáleží-li na polaritě, není nutno + a − vyznačovat.

Vnitřní odpor.

Protéká-li elektrický proud obvodem, protéká také elektrickým zdrojem. "Ideální zdroj" neklade proudu žádný odpor, jeho vnitřní odpor je nulový a svorkové napětí (napětí na svorkách zdroje) má vždy stejnou velikost jako elektromotorické napětí. U "reálných zdrojů" se projevuje jejich vnitřní odpor a napětí na svorkách zatíženého zdroje je menší než elektromotorické napětí.

Sériové zapojení zdrojů.

Sériové zapojení dvou a více zdrojů má za následek "zvýšení" celkového elektromotorického napětí:  Větším elektromotorickým napětí se dosáhne zvětšení výkonu zdroje, nevýhodou je zvětšení celkového vnitřního odporu:  Sériové zapojení zdrojů se uskutečňuje vodivým spojením pólů s opačnou polaritou. Prakticky se používá např. v plochých bateriích (3 suché články = 3 × 1,5 V = 4,5 V), v kapesních svítilnách (sériové zapojení více baterií), v automobilových akumulátorech (6 jednoduchých akumulátorů = 6 × 2 V = 12 V), ap.

Paralelní zapojení zdrojů.

Paralelním zapojením dvou a více zdrojů se nezvyšuje elektromotorické napětí, ale celkový elektrický výkon zdrojů, které jsou schopny dodávat při stejném napětí větší elektrický proud.  Důležitou podmínkou je stejná velikost elektromotorických napětí jednotlivých zdrojů, aby nedocházelo k tomu, že silnější zdroj bude způsobovat elektrický proud opačného směru ve slabším zdroji. To by představovalo ztráty elektrické energie, v chemických zdrojích by to mohlo způsobit nežádoucí chemické změny.  Paralelní zapojení se uskutečňuje vodivým spojením pólů se stejnou polaritou. Praktické použití je v rozvětvených elektrických obvodech, kde se elektrický proud rozděluje do více větví a je třeba, aby celkový elektrický proud dodávaný zdrojem měl dostatečnou velikost

Elektromotorické napětí.

Charakteristickou vlastností elektrického zdroje je elektromotorické napětí, což je elektrická energie přepočtená na jednotkový elektrický náboj, kterou je schopen zdroj dodávat. Tato energie vzniká z "neelektrické" práce přesouváním částic s elektrickým nábojem (elektronů, iontů) uvnitř zdroje proti směru "vnitřního" elektrického pole. Na "pólech" zdroje se vytváří odlišný elektrický potenciál, jehož rozdíl tvoří elektromotorické napětí.

Dualita elektrických zdrojů.

Reálný zdroj proudu může být nahrazen (modelován) ideálním zdrojem napětí se sériovým odporem a naopak reálný zdroj napětí může být nahrazen ideálním zdrojem proudu s paralelním odporem. Tyto dva modely reálného elektrického zdroje jsou rovnocenné.

Zdroj napětí (, též "zdroj elektrického napětí") je v elektrotechnice takový elektrický zdroj, který na svém výstupu udržuje stálé elektrické napětí bez ohledu na odebíraný elektrický proud. Ideální zdroj napětí neexistuje, protože vnitřní odpor reálného zdroje omezuje maximální proud, který může elektrickým obvodem protékat. Reálný elektrický zdroj může pro zajištění stabilního napětí na výstupu používat stabilizátor napětí, který ho zajišťuje pomocí úbytku napětí (rozdíl mezi vstupním a výstupním napětím stabilizátoru). Obvyklé použití zdroje napětí je například nabíječka mobilních zařízení (AC adaptér), která na svém USB výstupu poskytuje napětí 5 V. Podle duality elektrotechniky je ke zdroji napětí protějškem zdroj proudu.


Mýty.

Ke Gortýně se vztahuje řada mytických událostí. Pod jedním z platanů na místě dnešního Odeionu měl počít Zeus v podobě býka spolu s Európou syny Mínóa a Rhadamantha. Podle jedné verze mýtu založil město samotný Mínós, podle jiné Rhadamanthův syn Gortys. Třetí, nejmladší verze považuje za zakladatele města jiného Gortyse, který pocházel z Tegey v Arkádii.

Historie.

Oblast pozdější Gortýny lidé poprvé osídlili v období neolitu, v polovině 4. tisíciletí př. n. l.. Gortys se vyskytuje i v Homérových eposech Illias a Odyssea. V Illiadě je označen jako město obklopené hradbami. V Odyssei Homér líčí, jak část loďstva spartského krále Meneláa cestou od Tróje ztroskotala kvůli silným bouřím při pobřeží u Gortýny. V roce 67 př. n. l. si Krétu podrobili Římané. Až do roku 828, kdy ostrov dobyli Arabové, byla Gortys správním centrem Kréty. Gortys byla jedním z center christianizace – podle tradice zde měl na začátku 60. let 1. století kázat svatý Pavel. Jeho žák sv. Titus byl prvním biskupem Gortýny. Kolem roku 300 se ostrov dostal do držení byzantské říše. Gortys takřka zničilo zemětřesení z roku 796.

Památky.

V Gortýně se nacházejí zbytky tří pevností: archaické a byzantské na pahorku Agios Ioannis a z období helénismu na vrchu Armi. Archeologové zde vykopali tři agory, nejstarší z nich se nacházela na místě dnešní baziliky sv. Tita. Kromě toho obsahuje areál Gortýny mj. pozůstatky mínójské vily, dvou vodovodů, pěti divadel, stadionu, hippodromu, čtyř lázní, pretoria (římských kasáren), pěti pohanských sakrálních staveb a devíti křesťanských církevních objektů. V centru areálu se nachází odeion a bazilika sv. Tita. Odeion sloužil k pořádání koncertů a divadelních představení. Jeho dnešní podoba pochází ze 4. století našeho letopočtu, původní odeion vznikl asi o 800 let dříve. Bazilika sv. Tita byla pojmenována po prvním gortynském biskupovi, žáku evangelisty sv. Pavla. Jedná se o raně křesťanskou stavbu ze 6. století. Východně od baziliky byla zřízena glyptotéka neboli prostor pro instalaci soch, které byly v areálu Gortynu vykopány.

Gortýnský zákoník.

Pro evropské dějiny práva je důležitým pramenem gortýnský zákoník. Vznikl kolem roku 450 př. n. l., kdy byla Kréta osídlena Dóry, reflektuje však starší právní stav. Více než 600 řádků textu vytesaného na kamenech zachycuje právní soustavu, jež vycházela ze Zaleukových zákonů ze 7. století př. n. l. Text je vyryt ve stylu psaní "bustrofédon" (střídavě zleva doprava a obráceně), a to archaickou alfabetou o 18 písmenech.  Z gortýnského zákoníku vyplývá, že otrok na Krétě měl volnější právní postavení než jinde, neboť se od svobodného obyvatelstva lišil jen tím, že nesměl vykonávat vojenskou službu. I žena měla podle Zákoníku vysoké společenské postavení. Mohla se rozvést, sňatkem nepřicházela o svůj majetek. Zákoník pamatuje i na právní ochranu dětí po rozvodu rodičů a kodifikuje další záležitosti z rodinného i trestního práva.  První kameny s textem zákoníku objevili francouzští cestovatelé v roce 1857. Od nich je zakoupilo muzeum v Louvre. Hlavní část Zákoníku se našla náhodou na podzim roku 1884, když si místní obyvatelé chtěli opatřit stavební kámen na stavbu olivového lisu.

Gortys, Gortýna, nebo Gortyn (řecky Γόρτυνα, Γόρτυς, nebo Γόρτυν), je nejrozsáhlejší archeologické naleziště na Krétě, položené u vesnice Mitropolis 45 km jižně od správního centra ostrova Heraklionu. V Gortýně, v době římské hlavním městě Kréty, byly objeveny první doklady o osídlení již v době neolitu. Rozkvět zažil v době mínojské civilizace a pak v helenisticko-římském období v době 67 př. n. l. – 300. Jedná se také o obec v regionální jednotce Iraklio.


Posádka.

Trojice kosmonautů USA byla v tomto složení:

Technická data.

Loď určená pro tříčlennou posádku s výrobním číslem CSM-116 se skládala z velitelského a servisního modulu používaného v předchozím úspěšném programu Apollo, vážila 19 970 kg. Byla vyrobena americkou společností North American Rockwell Corporation, Space Div., Downey, Kalifornie (USA) pro NASA v Houstonu. Byla později katalogizována v COSPAR s označením 1973-032A. Velitelský modul CM (') ve tvaru kužele vysokého 3,5 metru obsahoval kabinu, padákový systém se sedmi padáky, motorky, baterie, optiku a záchranný systém LES, který se po úspěšném vzletu odhodil. Modul SM (') obsahoval hlavní motor a pohonné hmoty, baterie, zásobník kyslíku. Před přistávacím manévrem se od druhého modulu oddělil.

Start.

Kosmickou loď vynesla na oběžnou dráhu 25. května 1973 raketa Saturn IB z mysu Canaveral na Floridě.

Průběh letu.

Po osmi hodinách letu se loď připojila nad Pacifikem k orbitální stanici Skylab, kam posádka po odpočinku přestoupila 26. května a zahájila připravený program. Po pěti dnech kvůli poruše museli Conrad a Kerwin vystoupit na povrch stanice (výstupy označené EVA) k provedení drobné opravy na panelu slunečních baterií. Výstup trval čtyři hodiny. O několik dní později, 10. června kvůli výměně kazet a filmů i dalším drobným opravám vystoupili ven znovu. Ve stanici pořídili několik tisíc fotografií Země a Slunce. Posádka na osmdesátitunové stanici strávila téměř celý měsíc a zanechala ji po svých opravách v dobrém stavu pro své následovníky na Skylabu 3.

Závěr letu.

Závěrečnému přistávacímu manévrhu předcházelo pozvolné snižování oběžné dráhy Skylabu 2 tak, aby kosmonauté po dlouhodobém pobytu v beztížném stavu omezili přetížení na minimálně nutnou dobu. Na Zem přistála posádka 22. června 1973 na hladinu Tichého oceánu asi 1300 km od San Diega. O posádku i s kabinou se postarala letadlová loď USS Ticonderoga, která byla v době přistání asi 10 km daleko. O dva dny později celá trojice odletěla do Kalifornie, kde byli představeni Richardu Nixonovi a Leonidu Brežněvovi.

Skylab 2 byla kosmická loď pro dopravu první posádky kosmonautů k Skylabu, orbitální stanici USA na oběžné dráze Země v roce 1973. Byla v pořadí 44 lodí Země s kosmonauty, která letěla do vesmíru.


Posádka.

Trojice kosmonautů USA byla v tomto složení

Technická data.

Loď určená pro tříčlennou posádku s výrobním číslem CSM-117 se skládala z velitelského a servisního modulu používaného v předchozím úspěšném programu Apollo, vážila 20 121 kg (nepatrně víc než předchozí Skylab 2), byla vyrobena americkou společností North American Rockwell Corporation, Space Div., Downey, Kalifornie (USA) pro NASA v Houstonu. Byla později katalogizována v COSPAR s označením 1973-050A. Velitelský modul CM (') ve tvaru kužele vysokého 3,5 metru obsahoval kabinu, padákový systém se sedmi padáky, stabilizační motorky, baterie, optiku a záchranný systém LES, který se po úspěšném vzletu odhodil. Modul SM (') obsahoval hlavní motor a pohonné hmoty, baterie, zásobník kyslíku. Před přistávacím manévrem se od druhého modulu oddělil.

Start.

Kosmickou loď Skylab SL-3 (AS-207), vynesla na oběžnou dráhu 28. července 1973 raketa Saturn IB z kosmodromu na mysu Canaveral (Kennedyho vesmírné středisko).

Průběh letu.

Po osmi hodinách letu a pátém oběhu se loď připojila k orbitální stanici Skylab, kam posádka po odpočinku přestoupila a zahájila připravený program. Zpočátku řešili problém s opakovaným únikem okysličovadla ze systémů trysek, uvažovalo se o ukončení programu. Na kosmodromu se začala připravovat záchranná raketa. Absolvovali několik mnohahodinových výstupů (EVA) na vnější plášť stanice kvůli drobným opravám, instalaci krytu fólií. Snímkovali Zemi i další vesmírné objekty (desetitisíce snímků), prováděli řadu experimentálních pokusů, měření. Vyzkoušeli létající křeslo ASMU (""), umožňující pohyb s manévrovacími tryskami. Posádka na 80tunové stanici strávila téměř dva měsíce, dvojnásobek než jejich předchůdci a celý program byl vyhodnocen jako velmi dobře splněný. Po jeho vyhodnocení byl značně upraven připravovaný let třetí posádky - Skylab 4. Skylab 3 se stal délkou letu rekordním.

Závěr letu.

Na Zem přistáli 25. září 1973 na hladinu Tichého oceánu asi 370 km od San Diega. O posádku i s kabinou se postarala loď USS New Orleans, která byla v době přistání 10 km daleko. Zdravotní stav posádky byl shledán velmi dobrý.

Skylab 3 byla kosmická loď pro dopravu druhé posádky kosmonautů v roce 1973 ke Skylabu, orbitální stanici USA na oběžné dráze Země.


Historie.

První písemná zmínka pochází z roku 1283, kdy bylo součástí Haličsko-volyňského knížectví. V druhé polovině XIV. století se stalo součástí Litevského velkoknížectví, od roku 1569 součástí Polské koruny. Roku 1793 po 2. dělení Polska se Rovno stalo součástí carského Ruska. Roku 1839 sem bylo přesunuto klasické gymnázium, které navštěvoval mj. spisovatel Vladimir Korolenko. V letech 1921–1939 náleželo opět Polsku, po obsazení východní části Polska v roce 1939 se stalo součástí Sovětského svazu (Ukrajinské SSR).  V letech 1941–1944 bylo město okupováno nacistickým Německem, které z města učinilo centrum reichskomisariátu Ukrajina. Byly zmasakrovány tisíce rovenských Židů. Proti německé okupaci zde organizoval teroristické akce partyzán Nikolaj Kuzněcov, jemuž zde bylo později zřízeno muzeum a památník (přesunutý roku 1994 na méně exponované místo). Od února 1944, kdy do města vstoupila Rudá armáda, patřilo opět Sovětskému svazu, od roku 1991 pak nezávislé Ukrajině. Tehdy bylo město přejmenováno na "Rivne" (do té doby se i v ukrajinštině oficiálně jmenovalo "Rovno"). Byly zbudovány pomníky symbolů ukrajinské kultury, jakým je například Taras Ševčenko (1999).

Hospodářství a doprava.

Po 2. světové válce se město stalo jedním z hlavních průmyslových center západní Ukrajiny. Je zde soustředěn těžký strojírenský a chemický průmysl a od 60. let zde funguje obří textilka.  Železnice spojující Kyjev a Brest dorazila do Rovna roku 1873, později byla zdvojkolejněna a elektrifikována. Zřízena byla také odbočka na Sarny. Dnes tudy projíždějí především vlaky spojující Volyň s Kyjevem a dalšími místy Ukrajiny, v poslední době bylo zavedeno také rychlé spojení se Lvovem.  Přes Rovno vede expresní silnice Lvov – Kyjev. Od roku 1974 funguje ve městě trolejbusová doprava; v roce 1977 bylo otevřeno místní letiště.

Narození v Rovně.

Jaroslav Jevdokimov (* 1946), zpěvák

Rovno, někdy též přepisováno z ukrajinštiny Rivne (,, vyslovováno [ruvne], [rovna]) je město ležící v západní části Ukrajiny na historickém území Volyně. Je hlavním městem Rovenské oblasti a Rovenského rajónu. Bylo také známo jako středisko volyňských Čechů.


Základní charakteristické rysy MAS.

Multiagentní systém lze rozlišit podle následujících rysů:  Někdy jsou multiagentní systémy chápány díky svému charakteru jako nové paradigma pro konceptualizaci, návrh a implementaci softwarových systémů, zvláště těch, které se využívají v prostředí, jež je distribuované a otevřené jako např. internet.  Na rozdíl od klasických výpočetních algoritmů, které vedou k predikovatelným výsledkům, vznikají v multiagentních systémech díky interakci agentů emergentní jevy připomínající živé ekosystémy a projevující určitou inteligenci. V tom je hlavní rozdíl oproti agentním systémům, kde se pracuje jen s jedním agentem, neboť mnohost agentů je základním rysem MAS.  V některých případech se také o těchto systémech z hlediska jejich projevů hovoří jako o nejslabší formě tzv. umělého života či nové umělé inteligenci, případně distribuované umělé inteligenci. Oproti modelům klasické umělé inteligence s centralizovanou jednotkou pracující s reprezentací prostředí, poznatků a rozhodovacím mechanismem tato nová umělá inteligence využitá v multiagentních systémech vychází z následujících principů:

Historie, současnost a budoucnost.

Vývoj MAS kopíruje historii computingu a otázky po využití agentů se objevily souběžně s rozvojem distribuovaného výpočetního prostředí. Prvotní zájem lze vysledovat do přelomu 70. a 80. let 20. století, kdy došlo k pokrokům v expertních systémech a začal se využívat distribuovaný computing přes sítě typu LAN. V té době se také začíná hovořit právě o zmíněné distribuované umělé inteligenci. Princip autonomního agenta (tzv. reaktivního agenta) popsal Rodney Brooks, pracovník laboratoří umělé inteligence Massachusettského technologického institutu. Princip inteligentních agentů pak popsal M. J. Wooldridge. Zájem byl v této fázi zaměřen na problém kooperace v rámci jedné konkrétní organizace, v níž byl systém vyvíjen. Jedna z prvních laboratoří orientovaná na multiagentní systémy vznikla v roce 1977 v rámci ústavu informatiky na Massachusettské univerzitě v Amherstu.  V 90. letech pak zvýšilo atraktivitu tohoto přístupu propojení lokálních počítačových sítí s internetem, v němž mohou být agenti implementováni a udržováni více než jednou organizací. Výzkum v této sféře se posunul směrem k možnostem interakcí obecně s důrazem na možnosti emergentního chování. V roce 1996 vzniká nezisková asociace s názvem FIPA (Foundation for Intelligent Physical Agents), která byla založena jako organizace s cílem produkovat softwarové standardy pro heterogenní a agentní systémy a jejím hlavním cílem je propagovat technologii založenou na agentech a interoperabilitu mezi jinými technologiemi. Zaměřuje se hlavně na oblasti modelování, metodologií, bezpečnosti a komunikace v MAS. Od roku 1997 je na její půdě rozvíjen jazyk ACL (Agent Communication Language), určený pro vzájemnou komunikaci agentů, který vychází z jazyka KQML (Knowledge Query Manipulation Language). V roce 2005 se FIPA stala součástí organizace IEEE (Institute of Electrical and Electronics Engineers).  Aktuálními otázkami pro dnešní dobu je v oblasti MAS hlubší rozpracovávání otázek autonomie, kooperace, vazeb a společných akcí. V současnosti lze již tvrdit, že multiagentní systémy dosáhly stupně dospělosti, který je spojený s jejich nasazením v řadě oborů a kromě původní oblasti výzkumu a pronikají do prostředí, která fungují jako rozhraní mezi člověkem a počítačem. Lze se s nimi setkat např. v astronautice při ovládání vesmírných lodí, zpracování zdravotních záznamů, plánování vojenských misí, správě síťových zdrojů, plánování řešení katastrof nebo třeba v aukcích. MAS již ovlivnily takové oblasti, jako je vzdělávání, zábava, simulace, designování mechanismů, uživatelská rozhraní a modely založené na agentech se používají pro simulaci nejrůznějších typů societálních sítí a lidských organizací. Příliš ovšem tento přístup zatím ještě nepronikl např. do oblasti návrhů architektury informačních systémů.  Budoucí výzkumy by pak mohly rozšířit měřítko využitelnosti MAS, jejich heterogenitu a přímé nasazení v reálném světě pro zkoumání, porozumění a ovládání komplexních a propletených vztahů ve fyzickém světě a to způsoby, které byly s dosavadními metodami prakticky nepředstavitelné. Jako budoucí aplikace v horizontu zhruba 10 let si lze představit např. tzv. chytré domy, inteligentní dálniční systémy a podobně. Za 15 let by pak mohly být multiagentní systémy kompletně integrovány do systémů, které podporují a sloužit pro sledování a opravu jakéhokoliv nesprávného chování těchto systémů.

Možnosti a způsoby využití MAS.

Motivace pro zvyšující se zájem o multiagentní systémy vychází z možnosti jejich využití v následujících oblastech:  Při konkrétních aplikacích multiagentních systémů se pak hovoří o multiagentních modelech či o multiagentním modelování. Jedná se o základní přístup pro analýzu multiagentních systémů a o způsob jejich uvádění do praxe.  I když MAS přinášejí řadu potenciálních výhod, je tento přístup spojen i s určitými specifickými nároky, které se u tradičních výpočetních systémů nevyskytovaly a vytvořit kvalitní multiagentní systém může být proto obtížné. Jedná se hlavně o návrh a implementaci MAS, neboť není vždy snadné popsat, zformulovat, dekomponovat a alokovat problémy a syntetizovat výsledky mezi skupinou inteligentních agentů. Je také potřeba vyhnout se nepředvídatelnému a chaotickému chování multiagentních systémů, které může plynout z chybějícího globálního pohledu, který v MAS z principu není obsažen. Problémem může být použití optimálních komunikačních protokolů mezi agenty a spolupráce mezi heterogenními entitami, zajištění koherentního jednání agentů a zprostředkování individuálním agentům informace o akcích, plánech a znalostech dalších agentů. Nedostatečné jsou také systematické metodologie, které by návrhářům přinesly jasné specifikace a strukturu pro jejich aplikace a nástrojové balíčky a jazyky pro tvorbu MAS, kterých existuje jen omezený počet.  Moderní platformy pro multiagentní simulace podporují využití statisíců až milionů souběžně aktivních agentů, přičemž toto množství umožňuje porozumět na systémové úrovni chování i v relativně složitých a komplexních situacích.  Vzhledem k možnosti paralelního postupu agentů při výpočtech dochází také ke zkrácení doby řešení úkolu, nicméně s rostoucím počtem agentů se výrazně zvyšují i nároky na hardware počítače, provádějícího výpočty. Jednou z možných cest by mohlo být např. využití jader grafických čipů od společnosti nVidia s podporou architektury CUDA či od AMD s technologií ATI Stream, vhodných pro zpracování masivně paralelizovaných úloh, jakými modely s velkým množstvím agentů jsou.

Praktické aplikace.

Pilotní aplikace pro multiagentní systémy se objevily v první polovině 80. let a zahrnovaly řešení problémů z řady oblastí, počínaje řízením výrobního procesu přes letovou kontrolu až po informační management.  Jedna z prvních MAS aplikací od Victora R. Lessera a Daniela D. Corkilla byla zaměřena na distribuovaný monitoring vozidel, v níž se vyskytovaly geograficky rozmístění agenti, kteří monitorovali vozidla, projíždějící jimi sledovanými lokalitami a výsledkem byl pokus o interpretaci toho, jak tato vozidla projíždějí celým prostorem a snaha analyzovat jejich pohyby. Výsledky byly publikovány v roce 1983 pod názvem The Distributed Vehicle Monitoring Testbed: A Tool for Investigating Distributed Problem Solving Networks v časopise "AI Magazine".  Van Dyke Parunak v roce 1987 popsal výrobní systém (YAMS), ve kterém se využívá pro výrobu protokol CNP (Contract Net Protocol), který je určen pro spolupráci mezi agenty. Továrny v simulaci se skládají z jednotlivých buněk, tvořících funkční celky, které jsou zastoupeny agenty. Úkolem je docílit co nejefektivnější produkce, čehož je dosaženo vyjednáváním mezi zainteresovanými agenty.  Velmi známá je softwarová platforma pro procesní řízení s názvem Archon, spojená s metodologií pro budování aplikací na této platformě. Jednalo se o jednu z prvních platforem využívající MAS, která se dočkala použití v reálné praxi. Archon byl totiž využit v několika aplikacích řízení procesů, např. při správě transportu elektřiny v severním Španělsku či při řízení urychlovače částic. Další systémy procesního řízení využívající agenty byly vytvořeny pro monitoring a diagnostiku selhání v atomových elektrárnách, řízení raket či pro dohled nad klimatem.  V roce 1992 popsali autoři Magnus Ljungberg a Andrew Lucas sofistikovaný systém řízení letového provozu využívající agenty, který nesl název Oasis. Agenti v něm reprezentují jednotlivé stroje, které mají různé cíle (např. přistát v konkrétní dobu na určité ranveji) a další agenti, kteří jsou zodpovědní za letový provoz, mají na starost, aby byly tyto cíle splněny. Další známou aplikací, jež vznikla v 90. letech, je systém pro správu finančního portfolia s názvem Warren, který integruje informace, které získává a filtruje z internetu tak, aby podpořil uživatele ve správě jeho portfolia. Řada multiagentních systémů našla uplatnění v oblasti telekomunikací a např. autoři Robert Weihmayer a Hugo Velthuijsen v roce 1994 použili agenty pro vyjednávání o podmínkách uskutečnění telefonních hovorů v případě, že došlo ke konfliktu. Existují i obdobné multiagentní systémy pro řízení počítačových sítí, pro směrování a přepínání, pro správu služeb a podobně, přičemž stupeň jejich využití v posledních letech narůstá.

Prvky multiagentních systémů.

Mezi základní prvky každého multiagentního systému patří zmínění agenti a prostředí, v němž se vyskytují.

Agenti.

Agenti fungují jako autonomní systémy a vazby mezi nimi jsou většinou volné, mohou se měnit dle aktuální situace či zanikat. V multiagentních systémech je lze chápat jako aktivní prvky, které jsou vytvořeny za určitým účelem. Agenty lze rozlišit např. dle typu na umělé (fyzické a softwarové) a na přirozené, dle komplexnosti na jednoduché či složité nebo podle chování např. na reaktivní, deliberativní (též označovaní jako inteligentní či intencionální), hybridní a sociální.  Agenti jakožto hlavní aktéři v multiagentních systémech se v každém okamžiku nalézají v určitém stavu, označovaném jako lokální stav, jenž obsahuje veškerou jim dostupnou informaci, kterou je možné označit jako znalost. Prostředí, v němž je agent zasazen, lze pak chápat jako vše ostatní, co je relevantní pro řešenou úlohu. Vývoj systému v diskrétním čase pak popisuje globální stav.

Prostředí.

V multiagentních systémech lze chápat prostředí nebo také okolí jako vše, s čím agent přichází do styku. Je možné odlišit prostředí agentů (přímo v rámci konkrétního modelu) a prostředí pro celou simulaci. To je z programátorského hlediska možné brát jakožto vrstvu mezi systémem a aplikací, která zprostředkovává agentům jejich interakce a přístup ke zdrojům a přirovnat jej k middlewaru v konvenčních aplikacích. Toto prostředí je možné tedy obecně považovat za sadu specifických komponent a služeb pro konkrétní aplikaci.  Agentní prostředí může být: plně pozorovatelné / částečně pozorovatelné, statické / dynamické, deterministické / nedeterministické či diskrétní / spojité.

Multiagentní systém (Multi-agent system, zkráceně MAS) je simulované prostředí se síťovým charakterem, v němž dochází k interakci určitých typů aktérů (agentů) mezi sebou a / nebo s prostředím, ve kterém se nacházejí. Tito agenti řeší společně problémy, které přesahuji možnosti a znalosti každého z nich.


Životopis.

Narodil se v neapolské rodině pocházející ze střední vrstvy. Rok jeho narození 1566, který uvádějí některé zdroje, je v rozporu s rokem 1575, který uvádí jeho životopisec Benedetto Croce. Basile byl během své kariéry dvořan a voják u různých italských knížat, včetně benátského dóžete. V Benátkách začal psát poezii. Později se vrátil do Neapole, aby sloužil jako dvořan pod záštitou Dona Marina I Caracciolo, avellinského prince, jemuž věnoval svoji idylu "L'Aretusa" (1618). V době své smrti dosáhl hodnosti hraběte z Terrone (Conte di Torrone).  Basileho nejstarší známá literární tvorba je z roku 1604 v podobě předmluvy k hrdinskému eposu "Vaiasseide" (v neapolštině) jeho přítele, neapolského spisovatele Giulia Cesare Corteseho. Následující rok byla jeho villanella "Smorza crudel amore" zhudebněna a v roce 1608 publikoval svoji báseň "Il Pianto della Vergine".  Basile je zmiňován hlavně v souvislosti s jeho sbírkou neapolských pohádek (v neapolštině) s názvem "Lo cunto de li cunti overo lo trattenemiento de peccerille" (česky: "Pohádka pohádek, aneb zábava pro nejmenší"), také známé jako "Il Pentamerone". Sbírku publikovala posmrtně ve dvou svazcích jeho sestra Adriana v Neapoli v roce 1634 a 1636 pod pseudonymem Gian Alesio Abbatutis. Sbírka známá jako "Pentamerone" byla po nějakou dobu zapomenuta, pozornost si znovu získala, když ji bratři Grimmové označili jako první národní sbírku pohádek. Mnoho z těchto pohádek jsou nejstarší existující varianty známých pohádek jako "Šípková Růženka", "Popelka" aj.  Zemřel jako místodržící rodného města Giugliano in Campania při velké epidemii v roce 1632 a je pohřben ve zdejším kostele sv. Žofie (chiesa di Santa Sofia); ve městě je ulice nesoucí jeho jméno (Via Giambattista Basile).

Giambattista Basile (1566?, Giugliano in Campania – 23. února 1632, Giugliano in Campania) byl neapolský barokní básník, dvořan a sběratel pohádek.


Historie.

Je málo známé, že fotografické portréty ve formátu carte de visite vyráběl ještě před Disdérim francouzský portrétní fotograf z Marseille Louis Dodéro. V článku v časopisu "La Lumière" z 24. srpna 1851 popsal Frances Wey, spisovatel a kritik fotografie, Dodérovu myšlenku uvedení malé fotografie na kartičce, která by umožňovala ""místo jména mít na vizitce vlastní portrét". V roce 1851 Dodéro také vycítil, že toto zmenšení formátu identifikační podobenky může být použito pro úřední dokumenty, jako pas nebo lovecký lístek..  Disdéri však vyrobil rotační fotoaparát, který uměl udělat osm různých obrázků na jedno políčko negativu. Fotoaparát byl opatřen čtyřmi objektivy a snímal na pohyblivou fotografickou desku. Ty pak bylo relativně snadné i levné kopírovat ve větším počtu. Po vytištění na albuminový papír byly obrázky rozstřiženy na malé portréty, nalepeny na karton a používány jako navštívenky. Na snímku zobrazil většinou celou postavu od hlavy k patě v umělém prostředí ateliéru, v obyčejné póze s harmonickou a příjemnou optikou. Tak uvedl do fotografie její schopnost poskytnout levně a každému jeho podobiznu. Při velkolepé reklamě a nízkých cenách dosáhl toho, že do jeho portrétního ateliéru v Paříži přicházelo pro vlastní podobiznu mnoho lidí. Velmi brzy se ateliér stal chrámem fotografie - místem jedinečného skvostu a elegance, který denně prodal 300 až 400 portrétů.  Na rozdíl od drahých a velkých daguerrotypií, fotografické vizitky si pak mohli přátelé vyměňovat mezi sebou a díky standardnímu formátu umisťovat do rodinných alb. Vizitky se staly populární až poté, když v květnu 1859 Disdéri vyfotografoval ve svém ateliéru Napoleona III, který přerušil svou cestu do války. Ještě větší popularitu získaly vizitky poté, když se nechala vyfotografovat celá královská rodina v Londýně. Během tří měsíců se prodalo 70000 fotografických vizitek a údajně jich bylo vyrobeno ještě 200 000 dalších.  Mnozí fotografové také prodávali podobizny známých osobností, méně časté byly pak fotografie měst, soch či důležitých událostí. O rozsahu „vizitkománie“ svědčí i to, že v Anglii počty prodaných vizitek ročně šly do stovek miliónů což vzhledem k jejich nemalé pořizovací ceně je obdivuhodné. Vizitky během 80. let ustoupily větším kabinetním fotografiím, v Čechách se však vyráběly souběžně až do 30. let 20. století.  Ve Vídni zavedl fotografování na vizitkové formáty rakousko-uherský c. k. fotograf Ludwig Angerer v roce 1857, tedy tři roky po Disdérim.  Angličan John Jabez Edwin Mayall (1813 – 1901) v roce 1860 pořídil první carte de visite královny Viktorie. Mayall využíval techniky ručně kolorovaného albuminového tisku. V březnu 1861 byl pověřen, aby pořídil dvojportrét královského páru. Albert však několik měsíců poté zemřel (v prosinci 1861) a tato událost vyvolala poptávku veřejnosti po portrétech královské rodiny na fotografických vizitkách. Nákupem těchto snímků veřejnost demonstrovala své sympatie a podílela se na podobě veřejného smutku. V té době bylo módní sběratelství fotografií a vkládat je do alb. Královna Viktorie sdílela se svým manželem nadšení pro fotografování a vlastnili více než 100 alb, ve kterých sbírali portréty z každé zahraniční cesty.  Návštěva fotografa byla podstatnou událostí. Fotograf se většinou se zákazníkem předem setkal, aby zjistil jeho povahu a podle ní doporučil volbu oblečení a typ portrétu. Samotné aranžmá portrétu se sice řídilo přísnými pravidly celosvětové módy, ale mělo za úkol vyjadřovat povahu i povolání fotografovaného. Je zajímavé, že i přes značná omezení si autor mohl zachovat osobitý výraz.  Používaný bílkový papír byl velice tenký a proto se fotografie lepily na tužší kartony, které jsou velice užitečnou pomůckou pro datování fotografie. Počátkem 60. let bývaly kartony bílé s ostrými rohy a brzy si fotografové na zadní strany začali tisknout svá jména. Koncem 60. let už bylo běžné používat tlustší kartony s kulatými rohy a na reverzech jemné rytiny s logy ateliérů. Během 70. let se začaly používat barevné rámečky kolem fotografií a opět se vrátily ostré rohy. Během 80. let se používaly také černé kartony se zlatým potiskem. Na přelomu století se zase prosadila secese s jemnými, světlými odstíny.

Dánsko.

Techniku fotografií carte de visite do Dánska přinesl Rudolph Striegler v roce 1860. Tato technika se v 70. letech velmi rychle rozšířila jako levná a atraktivní alternativa portrétní malby. Provozovali ji například fotografové jako Ludvig Grundtvig (1836–1901) a Adolph Lønborg (1835–1916) v Kodani nebo Heinrich Tønnies (1856–1903), který si otevřel ateliérové studio v Aalborgu.  Heinrich Tønnies (1825–1903) zůstává doposud jedním z předních fotografů fotografických vizitek v Dánsku. V červnu 1856 začal svou fotografickou kariéru jako partner C. Fritsche v Aalborgu a v prosinci téhož roku zakoupil partnerský podíl na podnikání a začal provozovat ateliér pod svým vlastním jménem. Od roku 1861 jeho obchod kvetl, potřeboval větší studio a více asistentů, v roce 1870 se stal dánským občanem. Jeho rodinný podnik nakonec přežil po tři generace – celkem 75 let. Šíře jeho fotografických produktů zahrnovala: daguerrotypie, kalotypie, pannotypie, fotolitografie, stereoskopie, ambrotypie, fotografické vizitky a medailony. Předpokládá se, že je autorem minimálně 75 000 fotografických vizitek, mnoho jich vzniklo v důsledku velké vlny emigrace z Nordjyllandu do Severní Ameriky. Vzhledem k chudobě v Aalborgu v oblasti Vendsysselu tamní poptávka po levných portrétech carte de visite pokračovala až do první světové války, což učinilo Tönniovo studio jedním z posledních vyrábějících tento typ portrétů v Dánsku.  Pietro Boyesen (1819–1882) byl dánský fotograf, který strávil většinu svého profesního života v Římě. Měl talent pro kompozici a charakterizaci. Na rozdíl od nudných studiových portrétů, které byly v té době velmi časté, fotografoval portréty v exteriérech v intimních pózách v prostředí římských staveb. Měl talent pro kompozici a vystižení charakteristiky. Snímky komponoval s různými předměty představující římské prostředí. Jeho díla obsahují poněkud nesmělé, ale intimní kouzlo.  Frederikke Federspiel (1839–1913) byla jednou z prvních dánských fotografek. Ve svých 35. letech absolvovala školení v oblasti fotografie v německém Hamburku, přičemž její strýc, Poul Friedrich Lewitz, její teta i bratranec Alfred Lewitz byli všichni fotografové. V roce 1876, při registraci svého podnikání v Aalborgu, se stala jednou z prvních oficiálně uznávaných fotografek v Dánsku. Svou profesi registrovala pod značkou "Photographin" - německým slovem, které mělo jasně odkazovat na to, že byla žena. Specializovala se na portréty, v roce 1883 se stala také jednou z prvních žen členkou Dánské fotografické společnosti. Jako jedna z prvních experimentovala s hořčíkovým práškovým bleskem. Jakmile byla v Aalborgu v roce 1901 zavedena elektřina, ve svém ateliéru instalovala elektrické lampy.  Kristen Feilberg (1839–1919) představuje dalšího dánského fotografa známého hlavně svými snímky pořízenými daleko za hranicemi Dánska. Od roku 1860 až do roku 1890 se Feilberg účastnil expedice na Sumatru, do Singapuru a Penangu. V roce 1867 vystavoval fotografie na výstavě v Paříži a v roce 1870 se připojil k expedici do zemí Bataků na východní Sumatru, kde úspěšně pořídil desítky národopisných obrázků.  Christian Hedemann (1852–1932) se řadí mezi nejstarších dánské umělce, kteří emigrovali do největší vzdálenosti od domova. Ačkoli absolvoval vzdělání v Dánsku, Kodaň opustil v roce 1878 a usadil se na Havaji. V první řadě pracoval jako strojní inženýr na cukrové plantáži Hana ("Hana Sugar Plantation"), ostrov Maui, později jako technický manažer v železárnách v Honolulu. Jako vášnivý amatérský fotograf pomohl založit havajský "Camera Club" (1889–1893). V roce 1903 se stal americkým občanem a v roce 1909 přijal jmenování dánského konzula. Jeho pozoruhodné fotografie havajské královské rodiny a společenských elit zůstávají v archivu jako jedny z prvních obrazových dokumentů před připojením Havaje k USA.  Mary Steen (1856–1939) byla úspěšná kodaňská fotografka, průkopnice interiérové fotografie rodin v jejich domovech. Později jako dvorní fotografka fotografovala dánskou královskou rodinu, ale nějaký čas strávila také v Londýně, kde fotografovala Královnu Viktorii. Jako feministka se zasloužila o zlepšení pracovních podmínek pro ženy a její vlastní příběh jde příkladem pro mnoho žen, které se chtěly stát profesionálními fotografkami. Benedicte Wrenstedová (1859–1949) byla další významná dánská fotografka, která emigrovala v roce 1894 do USA. Řemeslu se naučila od své tety z matčiny strany, Charlotte Borgenové, a nějakou dobu v 80. letech 19. století provozovala studio na Torvet č.p. 8 v dánském Horsens. Velkou část své fotografické kariéry strávila ve svém ateliéru v Pocatello, malém městě v jihovýchodním Idaho, kde portrétovala místní obyvatele a zaznamenávala růst města. Jejím nejznámějším dílem jsou však její dokumentární fotografie původních Američanů kmene Shoshone v oblasti Velké pánve, které jsou považovány za velmi důležité antropologické materiály. Wrenstedová se stala americkou občankou v roce 1912, ve svých 53 letech a ve stejném roce ukončila svou kariéru fotografky. Mnoho jejích snímků indiánů je uchováno v Instituci Smithsonian a Národním archivu NARA.  Spojené království

Fotografické vizitky (carte de visite) jsou malé fotografie nalepené na kartonu velikosti dnešních vizitek, které ovládly svět během 60. a 70. let 19. století a značně tak přispěly k rozšíření a popularizaci fotografie vůbec. Jejich formát si patentoval 22. listopadu roku 1854 pařížský fotograf André-Adolphe-Eugène Disdéri.


Dějiny.

Na podzim roku 1865 zde bylo 15 statků, tento rok se současně považuje za rok založení města. Status města má Elista od roku 1930. 31. prosince 1942 bylo město osvobozeno Rudou armádou a přibližně rok poté bylo obyvatelstvo obviněno z kolaborantství s Němci a stalinským rozhodnutím násilně vysídlené do Kazachstánu, na Sibiř a do střední Asie. V roce 1944 byla Kalmycká ASSR zrušena a Elista byla pod názvem "Stepnoj" (rus. "Степной") přidružena ke Stavropolskému kraji. Znovu byla ustanovena v roce 1957 a v témže roce se do ní začali vracet i původní přesídlení obyvatelé a Elista se postupně stala politickým, administrativním, ekonomickým a kulturním centrem Kalmycké republiky.

Pamětihodnosti.

Vzhledem k charakteru obyvatelstva se ve městě míchají dvě kultury: vedle původní kalmycké tradice (buddhismus) se zde nacházejí ruské památníky především z doby komunismu. Centrální a největší náměstí města nese jméno V. I. Lenina. V současnosti se tam nachází komplex "Pagoda 7 dní", fontána "Tři lotosy" a památník připomínající šachovou olympiádu, která se zde konala v roce 1998. Na kopci v severní části byl vybudován památník osvoboditelům města (6. gardová tanková brigáda 28. armády) a v parku "Družba" byl vybudován komplex na památku padlým hrdinům občanské a Velké vlastenecké války. Na Náměstí Gorodovikova zase stojí památník hrdinovi Sovětského svazu, veliteli O. I. Gorodovikovi (1878-1960).  6. července 1995 na 60. narozeniny dalajlámy byla v centru města odhalena socha sedícího Buddhy, zhotovená z bílého uralského mramoru. Dnes je toto místo významným kulturním bodem města. Ve městě se nachází i památník věnovaný pohádkářům, kteří opěvovali tradiční kalmycký epos Džangar, dnes nejrozšířenější národní dílo Kalmycka. Ve městě se také nachází památník věnovaný obětem stalinských deportací a návratu deportovaných v letech 1943-1957.

Elista (rusky Элиста́; kalmycky Элст / "Elst") je hlavní město Kalmycka, republiky na jihu Ruské federace. Žije zde obyvatel, z toho Kalmykové tvoří asi 50 % a Rusové 45 %. Z průmyslu převažuje spotřební a potravinářský. Ve městě je univerzita (od roku 1970), roku 1996 byl otevřen největší kalmycký buddhistický chrám.


Obsah.

V tomto díle Elias zformuloval teorii vývoje osobnostních struktur člověka a způsobů jeho chování a vývoje společenských struktur nerovnosti, moci a řádu. Elias ukazuje, že oba tyto vývojové procesy jsou oboustranně závislé. Výsledkem tohoto pohledu jsou dvě vzájemně související teorie – civilizační teorie (vztahující se na změny, jež se týkají osobnosti a chování) a teorie utváření států.

Díl I. Proměny chování světských horních vrstev na Západě.

V prvním díle tohoto spisu Elias čerpal z literatury vzniklé v rozmezí 12. až 18. století. Z dob středověku se zachovalo poměrně velké množství výpovědí. Jeden z nejvýznamnějších dokladů představuje spis Erasma Rotterdamského, z roku 1526, do češtiny přeložený jako O slušném chování dětí.  Publikace je rozdělena do dvou částí. V první části se Elias věnuje pojmům civilizace a kultura a jejich sociogenezi. Vysvětluje rozdílné formování v Německu oproti Anglii a Francii. Podle Eliase pojem civilizace vyjadřuje: "„sebepojetí a sebevědomí Západu. Bylo by možné také říci, že vyjadřuje jeho národní vědomí. Zahrnuje všechno to, o čem se západní společnost posledních dvou tří staletí domnívá, že představuje její náskok před dřívějšími nebo současnými „primitivnějšími“ společnostmi.“" Západní kulturou je myšlena Francie, Anglie a Německo.  Civilizace neznamená pro všechny západní národy to samé, autor poukazuje na rozdílné pojetí a chápání kultury, civilizace ve Francii a Anglii ve srovnání s pojetím v Německu. Francouzi a Angličané vyjadřují hrdost vlastního národa a pokrok západu pojmem civilizace. Na druhé straně, v německém jazykovém úzu, Němci interpretují a vyjadřují hrdost na vlastní výkony a na vlastní charakter pojmem „kultura“. Pro pochopení těchto rozdílů, je nutné si uvědomit, že vývoj francouzského měšťanstva probíhal v jistém ohledu přesně opačně než vývoj měšťanstva v Německu. Ve Francii byla elita středního stavu a měšťanská inteligence poměrně záhy vtažena do kruhů dvorské společnosti. Rozšiřování dvorské společnosti se v Německu událo až později, kvůli přísnějšímu oddělení stavů. Ve druhé části knihy se pak, mimo jiné, zabývá praktickou specifickou proměnou lidského chování. Konstatuje, že v raném středověku je chování méně omezováno a je více určováno spontánními afekty a pudy. Jí se prsty, které se nemyjí, jídlo se hltá, kosti se házejí na zem, smrká se do dlaní, šatů nebo ubrusu. Konkrétně věnuje autor pozornost především významu stolování, jež je v této době hlavní společenskou aktivitou. Tento rituál jde vždy spojen s mnohými novými zvyky a pravidly chování v zájmu udržení společenské konvence.V 16. století se obnovuje pevnější sociální hierarchie a s ní se objevuje potřeba neobtěžovat svým chováním jiné, lidé se vůči projevům a hnutí jiných lidí stávají citlivější, upozornění na společensky nevhodné chování se stává součástí společenské kontroly. Ta je stále závažnější, společnost se díky ní vnitřně pacifikuje. S přetvářením společnosti zesiluje nutkání k sebekontrole, po staletí stejně opakovaná pravidla se proto mění. Autor udává konkrétní citáty, jež posloužili jako dobové příručky o společenském mravu:  "“Následuj vznešeného, střež se neotesance” "  "“Když někdo jako jezevec při jídle funí,"  "jak to mnozí dělávají, a mlaská jako kanec,"  "tuze se pohoršuje proti dobrému chování.”"  "“Když se někdo při jídle dáví a vyplivuje"  "a smrká do ubrusu,"  "to se obojí nepatří,"  "jak soudím.” "  Dobré mravy začaly jako dvorská kurtoasie. Ta se posléze rozšiřuje do měšťanských vrstev a s tím vychází z módy. Podobný osud potkal o dvě století později pojem "civilité", ten je nahrazen pojmem civilizace. Sama proměna chování probíhá nejvíce v době užívání druhého z trojice pojmů a fází "kurtoazie – civilité – civilizace". Od 19. století se na civilizaci pohlíží jako na cosi hotového, co je nyní třeba šířit, přičemž se minimálně na jednu fázi celého procesu zapomíná. Proces přitom probíhá různým tempem a jeho fáze lze těžko odlišit.  V průběhu procesu civilizace se mění postoje k tělesným potřebám. Zpočátku se o nich bez ostychu mluví, i když jsou lidé v rámci kurtoazie nabádáni je provádět v ústraní, později ale ze spisů mizí, nebo se na ně odkazuje jen narážkami. Provádět tělesné úkony lze před osobami níže postavenými, někdy toto sebeodhalování slouží jako vyjádření jistého stupně důvěry a rovnosti. Prstenec příkazů a zákazů se tak kolem dnešního člověka utáhl natolik úzce, že, nechce-li být vyloučen ze společnosti druhých, má jen jedinou možnost – poslechnout je. Míra potlačování vlastních pudů a afektů formuje dnešní dítě do společensky přijatelného člověka, ve srovnání se středověkem se však mezi dítětem a dospělým člověkem nachází obrovská kulturní vzdálenost. Pudové sklony jsou potlačeny do nevědomí a označeny za infantilní.  Jestliže se za oponu studu dostává tělesné chování, dostává se tam i vybíjení agresivity. Ta je ve středověku formou sociálně účelného chování, společnost, která si hospodářsky ani nemůže dovolit živit zajatce, vybíjí svou agresivitu na jejich mrzačení a mučení, vítězství dává opojný pocit moci, která ospravedlňuje agresi na životech druhých. Rozkoš z týrání živých tvorů se projevuje veřejným upalováním koček v Paříži Karla IX., stejně jako se projevuje dnes v boxerských zápasech. Mění se pouze standard, který daná společnost vyznává a který již považuje za nechutný, nestandardní. Proces utváření takové sebekontroly je součástí civilizačního procesu, civilizovaný však neznamená dokonalejší.

Díl II. Nástin teorie civilizace..

V druhém dílu spisu se Elias obrátil do hlubší minulosti, do období, v němž zanikla západořímská říše, a došlo ke stěhování národů. Základním tématem této části Eliasova díla je proces tvorby států. Na samém začátku druhého díla zdůrazňuje, že celým středověkem prolíná boj mezi aristokracií, církví a panovníky o podíl na vládě a výnosy z hospodaření na půdě. V průběhu 12. a 13. století se partnerem v této mocenské hře stává nová skupina, měšťanstvo..  Sociogenezi západní civilizace vidí autor v zápase o moc mezi šlechtou, církví a knížaty. Proměna západní civilizace je pak nejpregnantněji vyjádřena v období absolutizmu, v němž – ne náhodou – vrcholí proces zadržování a kontroly afektů, o němž autor hovořil v prvním díle knihy. Proces proměny západní civilizace a proces odstupu od vlastních afektů je nejlépe viditelný v dvorské společnosti a podle autora jej nejlépe lze pozorovat ve Francii, odkud potom ovlivňoval celou Evropu. Samotný proces civilizace ale nelze pochopit odděleně od utváření státní moci a absolutizmu. Moc absolutistického vládce se utváří postupně, s narůstajícím sektorem peněžního hospodářství roste i podíl, který prostřednictvím daní připadne panovníkovi a jeho dvoru. Panovník pak díky těmto příjmům může financovat armádu, s níž dochází k posílení centrální moci. Od 13. století se navíc rozvíjí měšťanstvo, jehož boje se šlechtou následně panovník podporuje, protože oba stavy zaměstnává a udržuje je v závislosti.  Nejprve lze v konstrukci středověké společnosti sledovat "odstředivé síly". Snahou leníků ovšem bylo ovládat dané území natrvalo a vymanit je z dosahu královské moci, o což se opakovaně pokoušeli. Zpočátku velké říše se tak záhy rozpadají. Ústřední moc je v této feudální fázi nestabilní, převládá naturální hospodářství s nerozvinutou dělbou práce. Elias zde rozlišuje "fázi dobyvačných ústředních vládců", kteří moc díky válce a novým územním ziskům posilují a "fázi konzervujících vládců", kteří nezískávají novou půdu.  Později se panovníci věnují zvětšování osobního majetku. Nositel koruny, sám ne víc než velký feudál, začíná s pomocí daní pomalu vytvářet monopol finančních a vojenských prostředků, zisk z takového hegemonie mu dává sílu k zápasu s velkými teritoriálními soupeři. Daně se později stávají běžnými, postupně se díky nim odděluje hospodářství společnosti od hospodářství jednotlivých osob spravujících monopol. Král disponuje stále většími příjmy, což jej zbavuje nutnosti rozdávat půdu. Centrální moc je udržována výběrem daní, ona sama pak daňový monopol udržuje pomocí monopolu vojenského.  V reálné situaci navíc nedochází jen k soupeření okolních států a procesu centralizace jednoho velkého státu, ale také ke změně závažnosti vrstev uvnitř jediné správní jednotky. Z původních bojů na život a na smrt vyrůstá díky dělbě práce situace, kdy jsou jednotlivé sociální vrstvy vázané na centrální moc poskytující jim jistou míru spokojenosti, nic je tedy nenutí k povstání, které by samu tuto moc odstranilo, zároveň však každá strana trne nad možným posílením druhé strany.  Procesu civilizace se vedle racionalizace účastní i stud a pocit trapnosti. Stud vzniká, když jiní jedinci jednají v souladu s Nad-Já stydícího se člověka, vede ke strachu z překročení společenských názorů. Trapnost je protipólem studu, vzniká při prolomení škály povinností a zákazů, které Nad-Já reprezentuje. Hranice studu i trapnosti se postupně posouvají. Strach obecně se mění, ubývá vnějšího nebezpečí a tudíž i vnějšího strachu, přibývá naopak vnějšího napětí mezi jednotlivými složkami osobnosti. S ústupem zbraní a násilí se lidé stávají citlivějšími na vše, co připomíná útok. Proto například omezují pravidly použití jídelního nože.  Kniha končí tvrzením, že v tuto chvíli tedy nejsme na vrcholu civilizace, jsme pouze v jejím procesu.

O procesu civilizace (německy "Über den Prozeß der Zivilisation", 1939) je nejdůležitější dílo německého sociologa Norberta Eliase. Analyzuje historii Evropy přibližně od roku 800 až po rok 1900 našeho letopočtu z hlediska dlouhodobých změn struktury osobnosti Evropanů. V roce 1998 Mezinárodní Sociologická Asociace jmenovala knihu "O procesu civilizace" sedmou nejdůležitější sociologickou prací dvacátého století.


Rozšíření.

Podle vědeckých výzkumů pochází z indického subkontinentu a blízkého okolí, konkrétně z Indie, Nepálu, Srí Lanky a z ostrova Diego García, součásti Čagoských ostrovů. Ze svého původního areálu se v minulosti rozšířil téměř po celé jižní Asii, z větších státu jmenovitě od Pákistánu přes Bangladéš, Myanmar, Thajsko, Kambodžu, Laos, Vietnam, jižní Čínu, Malajsii a Indonésii až po Filipíny. Po osídlení objevené Ameriky byl fíkovník posvátný zavlečen do Střední Ameriky, na ostrovy Karibiku i na sever Jižní Ameriky. Druhotně roste také v tropické Africe, např. v Mosambiku, na některých ostrovech v Indickém oceánu, stejně tak jako na ostrovech Pacifiku.

Ekologie.

Druh je tolerantní k různým druhům půd i širokému rozmezí tropického podnebí. Roste v nížinách i pahorkatinách, s výškovou tolerancí od mořské hladiny po 1500 m n. m. Vyhovují mu průměrné roční teploty od 16 po 35 °C a úhrnné roční srážky 500 až 5000 mm. Nejlépe roste v půdách hlubokých, aluviálních hlinitopísčitých, dokáže však růst i v plytkých, včetně puklin ve skalách. Je dlouhověkou dřevinou, někteří jedinci přežívají i přes 2000 let. Při dlouhé období sucha nebo při poklesu teploty se může částečně zbavit listů, které opět narostou.

Popis.

Stálezelený nebo částečně opadavý, rychle rostoucí listnatý strom vysoký až 25 m s rozložitou, ale nepravidelnou korunou. Kmen mívá krátký, tlustý asi 0,5 m, kůru má hrubě rozpukanou a větve šedé s hnědými skvrnami. Tento strom, na rozdíl od většiny fíkovníků, nemá vzdušné kořeny; všechny jeho části po poranění roní bílý latex.  Listy s řapíkem dlouhým do 10 cm vyrůstají střídavě ve spirále. Jejich kožovitá čepel je 10 až 20 cm dlouhá a 8 až 10 cm široká, trojúhle až široce vejčitá, na bázi klínovitá nebo srdčitá a na vrcholu extrémně dlouze špičatá se zkroucenou, 2 až 5 cm dlouhou špičkou. Po obvodu je čepel celistvá a někdy jemně vlnitá, zespod světle a svrchu tmavě zelené, v mládí může být slabě narůžovělá a má zpeřenou žilnatinu se šesti až devíti páry bočních žilek. Palisty jsou malé, vejčité.  Drobné květy jsou skryté v přisedlém dužnatém útvaru, uzavřeném květenství cibulovitého tvaru zvaném sykonium, s drobným otvorem na vrcholu, které vyrůstá v paždí listů jednotlivě nebo ve dvojici. Sykonium bývá asi 6 mm velké, žlutavě zelené a obsahuje jak květy samčí, tak i samičí (těch bývá více). Samčí květy jsou umístěné u otvoru sykonia, jsou přisedlé, mají dvou či třílaločný kalich s volnými, vejčitě kopinatými lístky s podvinutými okraji a jednu tyčinku s krátkou nitkou zakončenou prašníkem. Samičí květy jsou přisedlé, mají čtyřlaločný kalich s široce kopinatými lístky, kulovitý semeník a dlouhou čnělku s úzkou bliznou. Za příhodných podmínek, při dostatku vláhy, tepla a živin v půdě strom kvete celoročně. Květy opyluje štíhlopasá chalcidka z čeledi fíkovnicovitých, stehnatka "Blastophaga quadraticeps". Každý druh fíkovníku má symbiotický vztah s určitým druhem chalcidky, která se podílí na opylení jeho květů. Vzájemné vztahy mezi opylovači a květy podrobně popisuje článek fík.  Plodem je fík, což je srostlé dužnaté plodenství obsahující semena mnoha květů sykonia. Je hladký, kulovitý, mírně stlačený a velký do 1,5 cm, zprvu zelený, ve zralosti tmavě červený až fialový, některé variety jsou žluté. Vyrůstá jednotlivě nebo ve dvojicích na kratičkých stopkách a má tři obvejčité listeny.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se hlavně semeny, která roznášejí ptáci, netopýři a opice živicí se plody na stromech, stejně jako hlodavci a prasata požírající je na zemi. Celkem dobře se množí i pomoci řízků. Aby dospělý jedinec mohl produkovat životaschopná semena, musí v blízkosti žít požadovaný opylovač.  V přírodě někdy začíná strom svůj život jako epifyt, vzklíčí ze semene zaneseného do dutiny nebo rozsochy větve v koruně libovolného stromů, kde vypustí kořínky. Na svém hostiteli neparazituje, kořeny se ho pouze přidržuje a živiny i vláhu čerpá ze vzduchu. Kořínky rostou poměrně rychle a když dosáhnou až k zemi, vniknou do půdy. Pak se chovají jako normální kořeny a nový jedinec jimi začíná získávat živiny z půdy. Strom se dále vyvíjí normálně, ovšem dlouhé kořeny postupně rychle sílí a pokud hostitelský strom omotaly, tak jej uškrtí a když vnikly do jeho dutiny, tak roztrhají. Je to ovšem akt mnoha desetiletí až staletí.

Význam.

Mimo náboženských účelů, kdy bývá vysazován v blízkosti buddhistických chrámů, je používán i pro ryze hospodářské účely nebo jako okrasný a stín poskytující strom. Jeho čerstvé či silážované listy a čerstvé větvičky slouží jako potrava pro slony, dobytek i velbloudy. Strom je významným hostitelem červců, např. červce lakového ("Kerria lacca"), jejichž výměšky tvoří základ šelaku užívaného k výrobě lihových a izolačních laků, politur a tmelů. Plody jsou většinou potravou zvířat a jen v době hladomoru i lidí.  Dřevo je šedavě bílé, středně těžké, váží 480 až 640 kg/m3, je středně trvanlivé a dobře odolává vodě. Dělají se z něho domácí pomůcky, bedny a sloužívá jako palivo, používá se také při ohňových obětech hinduistů. V tradičním lékařství se plody užívají jako mírné projímadlo a při bolestech zubů. Sušené plody léčí astma, kůra má stahující účinky a pomáhá při nemoci kůže, semena hojí zánět močových cest.  Fíkovník posvátný je místy považován za invazní druh, obvykle v oblastech kde roste druhotně, jako příklad jsou uváděné Izrael, Kuba a ve Spojených státech Florida a Havajské ostrovy.

Fíkovník posvátný ("Ficus religiosa") je statný, dlouhověký, listnatý strom pocházející z jižní Asie. Je jedním z asi 800 druhů ve všech tropech světa rozšířeného rodu fíkovník. Jeho druhové jméno "posvátný" je odvozeno od náboženského významu, který má pro buddhisty i hinduisty. Podle buddhistické mytologie dosáhl princ Siddhártha Gautama po šestileté meditaci v jeho stínu konečného osvícení a stal se Buddhou, strom proto bývá často vysazován u buddhistickým chrámů nebo u soch zpodobňujících Buddhu. Fíkovníku posvátného si váží i hinduisté, protože podle jejich starověké tradice se ve větvích tohoto stromu zjevil lidem hinduistický bůh Višnu a spojují jej také s bohy Brahmou a Šivou.


Sultán.

Muhammad XII. byl synem Abul Hasana Aliho, sultána Granady, kterého nahradil v roce 1482, kdy o jeho následnictví rozhodly dvorní intriky a rozpory mezi obyvatelstvem.  Muhammad XII. se brzy snažil o získání náklonnosti napadením Kastilie, ale v roce 1483 byl uvězněn v Luceně. Muhammadův otec byl znovu uznán vládcem Granady, ale v roce 1485 byl znovu nahrazen. Tentokrát jeho strýcem Muhammadem XIII., známým jako "Abdullah ez Zagal".  Muhammad získal svobodu a pomoc od křesťanů, díky kterým znovu usedl na trůn v roce 1487. Souhlas s vládou nad Granadou jako nad královstvím spadajícím pod katolické monarchy. Dále se zavázal, že nebude zasahovat do pevnosti Málaga, kterou poté obsadili křesťané.  Po pádu Málagy a Bazy v roce 1487, byly také v následujícím roce křesťany obsazeny pevnosti Almuñécar, Salobreña a Almería. Na začátku roku 1491 byla Granada jediným městem na Pyrenejském poloostrově, kterému vládli muslimové.

Kapitulace Granady.

V roce 1491 byl Muhammad XII. povolán Isabelou Kastilskou a Ferdinandem Aragonským, aby se vzdal města Granady, které bylo obsazeno kastilským obyvatelstvem. Následně pak město kapitulovalo v lednu roku 1492. Královský průvod se přesunul ze Santa Fe na místo asi jednu míli od Granady, kde Ferdinand převzal moc nad tímto územím na březích řeky Genil. Ferdinand odeslal soukromý list před očitými svědky biskupovi z Leónu pouhých šest dní po této události.

Exil.

Legenda praví, že Muhammad XII odcházel do exilu přes kamenitý výběžek, odkud se mohl naposledy podívat na město. Držel na uzdě svého koně a naposledy si prohlížel město Alhambra a zelené údolí, které se rozléhalo kolem. To bylo údajně na místě, kde se dnes nachází Puerto del Suspiro del Moro, v překladu "Moorův pohled". Muhammad truchlil nad svou prohrou a pokračoval ve své cestě do exilu, společně se svou matkou.  Muhammadovi XII. byly darovány provincie Laujar de Andarax, Las Alpujarras a hory mezi Sierra Nevada a Středozemním mořem, ale v říjnu roku 1493 překročil Středozemní moře a odešel do města Fes v Maroku spolu se 1 130 dvořany a služebníky. Většina muslimské populace v Granadě také odešla do severní Afriky, kdy využili klauzule o volném pohybu při kapitulaci Muhammada.

Dopis Marínovcům z Maroka.

The entire text was reported by al-Maqqari:  Krátce po jeho kapitulaci poslal dopis marockým vládcům z dynastie Marínovců, kde žádal o útočiště. Dopis začínal dlouhou poemou chválící Marínovce, kterou následovala próza, kde naříkal nad svou porážkou a žádal odpuštění jeho dřívějších hříchů a hříchů svých předků, kteří Marínovce napadali. Zbylá část textu byla zdokumentována od al-Maqqariho:"... Pán z Kastilie nám slíbil slušnou rezidenci a ujistil nás o naší bezpečnosti, což stvrdil vlastnoručním psaním, aby dal klid našim duším. Ale my, potomci Banu al-Ahmara, s tímto nejsme spokojeni a naše víra v boha nám nedovoluje být pod ochranou bezvěrců. Také jsme obdrželi z východu mnoho listů plných dobré vůle, kde nám nabízeli útočiště na svých územích a ty nejlepší výhody. Ale my nemůžeme přijmout jinou nabídku, než tu z domova našich praotců, můžeme přijmout pouze ochranu od našich příbuzných, ale ne kvůli oportunismu, ale abychom potvrdili naše bratrské vztahy a dodrželi zákony našich praotců, které nám říkají, abychom nepřijímali pomoc od jiných než jsou Marínovci a nedělali nic, co by nám bránilo v cestě k vám. Tak jsme tedy putovali přes rozlehlé země a přepluli bouřlivé moře a doufáme, že se nebudeme muset vracet zpět, a že vaše oči budou uspokojeny, a že naše zranění a bolesti plné duše budou vyléčený z tohoto trápení..."  "- Muhammad Abu Abdallah"

Exil v severní Africe a smrt.

Historik ze 17. století Al-Maqqari napsal, že Muhammad XII. doplul přes Středozemní moře do Melilly a odsud odešel do města Fes, kde vybudoval palác. Zůstal tu až do své smrti mezi lety 1533-34 (roku 940 podle muslimského kalendáře). Byl pohřben nedaleko "Musaly" (místa, kde se vykonávaly důležité modlitby během muslimských svátků), přesněji za branami města Fes. Muhammad XII. přežil dva své syny - "Yusufa" a "Ahmeda". Al-Maqqari se s jeho potomky setkal v roce 1618 ve městě Fes; žili mezi státní chudinou a spoléhali se na zakát (určitá část výdělku, kterou musí každý muslim darovat každoročně potřebným).  Alternativní místo odpočinku Muhammada XII. bylo navrženo arabistou "M. C. Brosselardem" na konci 19. století, který přeložil zdlouhavé nařízení ve Andalusijských spisech, které měří tři stopy a dnes je najdeme v muzeu v Tlemcenu. Tyto spisy lokalizují hrobku vyhoštěného krále, který zemřel v Tlemcenu v květnu roku 1494. Spory o místa pochování a data smrti nejspíše spočívají v tom, že jak Muhammad XII., tak i jeho strýc El Zagal (Muhammad XIII.), zemřeli oba v exilu v severní Africe.  Španělský kronikář Luis del Mármol Carvajal napsal, že Muhammad XII. zemřel nedaleko "Oued el Assouad" (Černá řeka), když se během války Marínovců a Saadů brodil přes řeku. Tohoto zdroje se také držel Louis de Chénier, diplomant francouzského krále Ludvíka XVI., ve své publikaci o historii Maroka v roce 1787.

Abú Abdalláh Muhammad XII. (kolem 1460 – asi 1533) zvaný Boabdil (zkomolenina prvních jmen Abú Abdalláh) byl dvacátý druhý a poslední vladař Granadského emirátu z dynastie Nasrídů a zároveň poslední muslimský vladař na Iberském poloostrově, jehož sesazením byla završena reconquista. Na trůn nastoupil roku 1482 po svém otci sultánu Abú al-Hasanu Alím. Roku 1483 byl zajat vojáky pozdějších „katolických Veličenstev“ Ferdinanda II. Aragonského a Isabely Kastilské. Byl propuštěn roku 1487 na základě složení vazalského slibu vůči svým věznitelům. Roku 1491, po podrobení ostatních muslimských enkláv, si ho Ferdinand a Isabela předvolali a požadovali odevzdání Granady, což se stalo 2. ledna 1492. Muhammad XII. pak získal od panovníků darem panství v Andalusii, ale brzy odešel do exilu v Maroku, kde zemřel.


Historie.

Pokyn ke stavbě baziliky vydal císař Maxentius v roce 308, dva roky poté, co se stal římským vládcem. Pro její umístění byl vybrán severovýchodní konec Fora, kde od dob Flaviovců stávala "horrea piperataria", skladiště pepře i jiného koření, která však v roce 283 vyhořela. Maxentius si jako inspiraci pro svoji stavbu vybral haly římských lázní a nechal ji postavit jako monumentální přijímací sál. Zároveň zde měla sídlo i městská prefektura. Roku 312 ale Maxentius padl v bitvě u Milvijského mostu a v práci na budově baziliky pokračoval jeho přemožitel Konstantin I. Veliký. Ještě téhož roku byla bazilika vysvěcena a pojmenována podle něj "Basilica Constantina".

Architektura.

Budova byla postavena jako monumentální trojlodí o délce 100 metrů a šířce 76 metrů. Střední loď měla výšku 53 metrů, obě boční lodi 25 metrů.. Střední loď tvořila tří klenební pole s křížovou klenbou, boční lodi byly zaklenuty klenbami valenými vyzdobenými kazetovým stropem. Klenební pole podpíralo osm patnáctimetrových sloupů, do současnosti se dochoval jen jediný, který nyní stojí na římském náměsti Piazza Santa Maria Maggiore před bazilikou Panny Marie Sněžné. Bazilika byla na západní straně ukončena apsidou, ve které stála Maxentiova socha. Vnitřní prostor osvětlovala velká půlkruhová okna ("claristoria") zasazená ve stěně prostřední lodi převyšující lodě boční. Podlaha byla vydlážděna mramorem, vnitřní zdi kryly desky z červeného a zelenénho porfyru s mramorovými intarziemi. Kazetové stropy krášlily pestré mozaiky.  Císař Konstantin při pokračující přestavbě dispozici baziliky pozměnil. K původnímu vchodu z východní strany nechal ještě přistavět nový vchod na jižní straně směrem k Via Sacra s předsazeným portikem o čtyřech korintských sloupech a širokým schodištěm. Přímo proti novému vchodu vznikla v severní lodi i nová apsida, jejíž strop byl také vyzdoben kazetami. Maxentiovu sochu stojící v západní apsidě nechal Konstatnti odstranit a nahradit svojí vlastní 12 metrů vysokou kolosální sochou.  Do současné doby se z celé baziliky dochovala jen jedna boční (severní) loď.

Maxentiova bazilika (italsky: "Basilica di Massenzio") byla velká budova při severní straně římského Fora Romana. V literatuře se také používají názvy "Basilica Nova" ("nová bazilika"), "Constantinova bazilika" nebo "Bazilika Maxentia a Constantina". Jedná se vůbec o jednu z posledních velkolepých staveb, která připomíná velikost římského impéria a jeho architektury.


Výskyt.

Tyto rostliny jsou rozšířeny téměř celosvětově, nejvíce druhů roste v mírném podnebném pásu. Počet druhů rodu turan není ještě ustálen, poslední údaj hovoří o 200 druzích.  V České republice vyrůstá ve volné přírodě těchto 7 druhů:  Mimo tyto se v zahradnictví pěstují další druhy pro své květy jako skalkové rostliny nebo letničky. Jsou to např.

Popis.

Jsou to roční, dvouleté nebo vytrvalé byliny, zřídka keře, dosahující výšky od 0,2 do 1,5 m. Vyrůstají buď z kůlovitého, rozvětveného, rozprostřeného vláknitého kořene nebo z oddenků. Lodyhy bývají vzpřímené, vystoupavé nebo poléhavé, jednoduché nebo větvené, lysé, chlupaté nebo žláznaté. Přízemní listy bývají kopinaté, obkopinaté, vejčité, hrubě pilovité o délce 1,5 až 8 cm a šířce až 2 cm. Lodyžní jsou kopinaté až podlouhlé kopinaté, obvykle vyrůstající na lodyze střídavě, mívají řapíky či jsou přisedlé. Čepele s výraznou žilnatinou bývají celokrajné, lalokovité nebo zubaté, lysé nebo mírně ochlupené.  Květní lůžko o průměru 5 až 35 mm bývá diskovité nebo miskovité, většinou vyrůstá na chlupatých stopkách jednotlivě, vzácněji jsou seřazeny do řídkého květenství, chocholíkové laty. Venkovní jazykovité květy v počtu 0 až 100 i více v jedné nebo více řadách jsou pestíkovité, obvykle bílé, namodralé, purpurové až růžové, nebo vzácně žluté. Středních bisexuálních diskových květů s 5 korunními lístky žluté nebo oranžové barvy bývá 25 až 450, vnějších jen samičích pak 50 až 200 v 1 až 4 řadách. Koruna diskových květů bývá úzká, nálevkovitá. Polokulovitý zákrov je tvořen 30 až 125 plochými úzkými listeny, ve 2 (maximálně 5) řadách, jsou tvaru eliptického až kopinatého a mají 1 nebo 3 žilky.  Plody jsou podlouhlé jednoplodé nažky o délce 1 až 2 mm s chmýřím, rozšiřovány jsou nejčastěji větrem, vodou nebo zvířaty. Semena, kterých bývá na dobře vzrostlé rostlině i stovky tisíc, mohou po opylení dozrát do plodného stadia i na pokosené rostlině.

Význam.

Turan je většinou považován za plevelnou rostlinu a některé druhy i za invazivní, přesto mnoho škod většinou nečiní. Roste obvykle na neobdělávaných místech s písčitou půdou, na úhorech, nevyužívaných loukách a zahradách, skládkách, okrajích cest a podél železničních tratí.  Variety některých druhů jsou pro své květy podobné astrám v oblibě a proto se množí v zahradnických podnicích. Rostliny se pak vysemeňují do volné přírody a za příhodných podmínek se nekontrolovaně rozmnožují. Obdobným způsobem se rozšířil i turan roční. Při pěstování vytrvalých druhů lze turan množit dělením trsů.  Flora of North America: Erigeron

Odkazy.

Externí odkazy.

Turan ("Erigeron") je rozsáhlý rod rostlin, které jsou velice rozmanitého vzhledu s různě zbarvenými květy. Je zařazen do čeledě hvěznicovitých ("Asteraceae"), kde dále přísluší do podčeledě "Asteroideae" a tribu "Astereae".