Charakter provozu.

V porovnání se západnějí položenými městy Evropy jsou podmínky provozu tramvají v Petrohradu na nesrovnatelně nižší úrovni. Nasazeno je rozličné množství typů tramvají, které jsou většinou (stejně jako i tratě) ve velmi špatném stavu, cestovní rychlost je tak velmi nízká. Od roku 1998 mají všechny tramvaje průvodčí; jízdenky se kupují přímo u něj.

Historie.

1863–1900: První začátky.

Historie pouliční dráhy v tomto městě začala dne 27. srpna 1863, kdy společnost "Première Compagnie des tramways à Petersbourg" zahájila provoz na první lince koňské tramvaje. Byla 4,3 km dlouhá, spojovala náměstí Admiratelitejskaja se současným nádražím Moskovskij vokzal; vozy jezdily po kolejích s rozchodem 1524 mm. Za další dva roky následovalo otevření dvou 3,5 km dlouhých dalších nových úseků. V roce 1874 navíc ve městě vznikla druhá tramvajová společnost a nastal skutečný rozvoj; přibývaly desítky kilometrů tratí. O čtyři roky později bylo tak v provozu již 27 linek na 90,7 km tratí. Na přelomu století kolejová síť dosáhla velikostí současné síti pražské; měřila 131,3 km.  Dopravních společností však stále přibývalo. Roku 1878 se objevila už třetí společnost; otevřela úsek linky mezi nádražím Moskovskij vokzal a čtvrtí Rybackoje. Roku 1902 se ale projevil zájem města získat trati pod svojí kontrolu, to tento úsek jako jeden z prvních vykoupilo.  Zatímco byly v provozu desítky kilometrů koňky, elektrická trakce uvedena do provozu ještě nebyla. Změnu přinesly roky 1895 a 1896 kdy ruská loďařská společnost z Finska právě první linku zprovoznila.  V letech 1895–1910 se v zimě jezdilo i přes zamrzlou Něvu. Tři postavené jednokolejné tratě o rozchodu pravděpodobně 1000 mm opravdu vedly po silné vrstvě ledu, na které byly položeny dřevěné pražce a kolejnice. Do ledu byly „zamraženy“ také dřevěné stožáry pro trolejové vedení. První trať spojovala Senátní náměstí a Vasiljevský ostrov, druhá Palácové nábřeží a Mytninskaje nábřeží a třetí Suvorovovo náměstí a Vyborské nábřeží. Tento nápad se však nesetkal u většiny veřejnosti s pochopením.

1900–1921: Předsovětská doba.

Kolem roku 1906 už existovalo kolem 150 km tratí, jak elektrifikovaných, tak ještě s animální trakcí. Ročně se přepravilo kolem 100 milionů cestujících. 16. září 1907 se přidalo k postupné elektrifikaci sítě i samo město a to byl soumrak koňské tramvaje; ta byla poté deset dalších let postupně nahrazována a vytlačována. Těsně před první světovou válkou bylo v provozu 710 vozů, většina z nich sloužila i za časů občanské války.  Kromě koňky a elektrických tramvají jezdily také mezi 80. lety 19. století a koncem občanské války ještě dva parní vozy, i přes zamrzlou řeku.

1921–1945: Meziválečná doba a obléhání města za druhé světové války.

Od roku 1923 byly zavedeny nově jízdní řády. Síť se poté, co se obnovily mírové podmínky, opět rychle rozrůstala, na konci meziválečného období její délka dosahovala již okolo 700 km. S blokádou, nyní již Leningradu, kterou zahájila německá vojska, nastaly pro petrohradské tramvaje krušné časy. Přesto celý systém – ač s ohromnými těžkostmi – fungoval i v této době; krátké zastavení provozu proběhlo v zimě a na jaře roku 1942, důvodem byly problémy s dodávkami proudu. Prvních pět linek začalo jezdit 15. dubna 1942, během několika měsíců jich fungovalo již dvacet.  Během války bylo zničeno 500 km drátů trolejového vedení a 150 vozidel; dalších 1065 bylo poškozeno. Některé z úseků se octly dočasně na okupovaném území, provoz musel být z nedostatku prakticky všeho dočasně ukončen.

1945–1991: Poválečný Leningrad.

S opravami se mohlo začít až po konci války; do roku 1947 se podařilo zprovoznit celou síť, a poté se pokračovalo opět s rozvojem. Objevily se nové tramvaje; staré dřevěné nahradily moderní vozy koncepce PCC – sovětské i Československé (Tatra T2). Později přibývaly již pouze vozy domácí výroby (tramvaje UKVZ). V 60. letech zažil systém další éru svého velkého rozvoje, hlavně díky velké bytové výstavbě. Vrcholu bylo dosaženo roku 1986, kdy na 1022 km linek bylo v provozu přes 2 200 tramvají. Perestrojka ale vše změnila, začalo se s rozsáhlým rušením tratí, včetně i té nejstarší z roku 1863, jež byla zavřena po více než 130 letech provozu.

1991– současnost: Redukce tramvajové sítě.

Po roce 1991 došlo k dalším úsporám, hlavně v oblasti personálu; byly sníženy počty například u řidičů tramvají. Narostly tak intervaly a kvalita služeb klesla. Také se okamžitě zastavily veškeré práce na rekonstrukcích tratí a samozřejmě i plánování či výstavba nových. Kvůli tomu se tak ztráty začaly paradoxně ještě zvyšovat, což odstartovalo další kolo odlehčování celého tramvajového systému, s kterým se započalo někdy kolem roku 1995. V druhé polovině 90. let tak tramvajové koleje zmizely z mnoha prospektů a situace se začala po finanční stránce pomalu zlepšovat. Objevily se sice i nové tratě, většinou napaječe metra v odlehlejších částech velkoměsta, devadesátá léta a začátek 21. století se však zapsaly do dějin petrohradských tramvají spíše negativně. Světové prvenství v délce sítě ztratil Petrohrad ve prospěch melbourneských tramvají.

Vozový park.

Vozový park v Petrohradu představují tramvaje těchto typů:

Druhé největší město Ruska, Petrohrad, provozuje vlastní tramvajovou síť (rusky nebo také ). Na 220 km tratí je v provozu 38 linek; petrohradská tramvajová síť patří k nejrozsáhlejším na světě. Dopravu tu zajišťuje okolo tisíce vozidel (v září 2006 celkem 959 tramvají)


Životopis.

V roce 1898 André Derain vstoupil do "Académie Camillo", kde se seznámil s Henri Matissem, který v Louvru vytvářel kopie. V roce 1900 se seznámil s Mauricem de Vlaminckem, se kterým si pronajal ateliér. Začal malovat své první krajiny. Jako samouk navštěvoval mnoho muzeí, kde se vzdělával. Ovlivnil ho Vincent van Gogh a také postimpresionisté, především Paul Cézanne. V roce 1905 spolu s Henri Matissem vytvořili nový styl, který je znám jako fauvismus. Zajímal se i o dekorativní umění: keramiku, dřevěné reliéfy, plastiky apod. V roce 1907 se přestěhoval do Paříže do Bateau-Lavoir, kde potkal Picassa a Matisse, se kterými v roce 1910 odcestoval do Barcelony. Derain ilustroval první básnickou sbírku Guillauma Apollinaira "L'Enchanteur pourrissant" (1909) a sbírku básní Maxe Jacoba v roce 1912. V roce 1916 vytvořil ilustrace k první knize André Bretona "Mont de Piété".  V roce 1914 po vypuknutí první světové války byl Derain odvelen na frontu. Po válce se vrátil k umění. V roce 1919 vytvořil scénu a kostýmy pro Ruský balet Sergeje Ďagileva, se kterým měl velký úspěch. V roce 1928 získal Carnegieho cenu a začal vystavovat ve světě: Londýn, Berlín, Frankfurt nad Mohanem, Düsseldorf, New York a Cincinnati.  Během německé okupace Francie za druhé světové války Derain žil v Paříži a byl podporován Němci jako prestižní symbol francouzské kultury. V roce 1941 přijal pozvání na oficiální návštěvu do Německa. Nacistická propaganda ve velké míře této cesty využila a po válce byl Derain považován za kolaboranta. Po válce se stáhl do dobrovolné samoty. Rok před svou smrtí navrhl výpravu pro "Lazebníka sevillského". Poté utrpěl náhlé onemocnění očí. Zemřel 8. září 1954 v důsledku dopravní nehody.

André Derain (10. června 1880 v Chatou – 8. září 1954 v Garches) byl francouzský malíř a sochař, jeden ze zakladatelů fauvismu.


Život a kariéra.

Dětství.

Margery Allingham se narodila roku 1904 v Londýně do rodiny ponořených v literatuře. Její otec Herbert John Allingham a matka Emily Jane byli spisovatelé – on byl vydavatelem dvou magazínů a její matka psala příběhy do ženského magazínu. Její teta Maud Hudgesová také vydávala magazín.  Brzy po Margeryině narození opustila rodina Londýn a přestěhovala se do Essexu. Ona chodila do místní školy a potom do školy pro dívky v Cambridge. Mezi tím psala příběhy a hry - první odměnu dostala ve věku osmi let za příběh vytisknutý v magazínu její tety.  Když se vrátila do Londýna roku 1920, navštěvovala Westminsterovu univerzitu, kde studovala drama; v tomto čase také poprvé potkala svého budoucího manžela, Philipa Youngmana Cartera.  Svoji první novelu, "Blackkerchief Dick", publikovala v roce 1923 ve věku 19 let. "Blackkerchief Dick" byl sice dobře přijatý, ale neměl komerční úspěch. V tomto období napsala také pár her a pokoušela se napsat seriózní novelu, ale nakonec se rozhodla zkusit kriminální žánr.  Její první příběh detektivní fikce byl "The White Cottage Mystery", publikovaný novinami Daily Express roku 1927.  V roce 1928 se vdala za Philipa Youngmana Cartera, který s ní spolupracoval a vytvořil obaly pro několik jejich knížek. Žili spolu na kraji Essexu.

Úspěch.

Prudký vzestup úspěchu nastal v roce 1929 s publikací "Vražda v Black Dudley", která představila Alberta Campiona, i když původně jako méně důležitou postavu. Vrátil se "Mystery Mile" díky nátlaku jejích amerických nakladatelů.  Když Allinghamová vydala další novelu o Campionovi, ukázala se jako velmi úspěšná a tak Campiona udělala jako hlavní postavu v dalších 17 novelách a více než 20 krátkých příběhů.  Margery Allinghamová umřela na rakovinu prsu 30. května 1966 v Colchesteru v Londýně.  Její poslední novela o Campionovi, "Nebezpečný náklad", byla dokončená jejím manželem, jako její poslední přání, a vydána v roce 1968.

Margery Louise Allinghamová, nepřechýleně Margery Louise Allingham (20. května 1904 Ealing, Londýn – 30. června 1966 Colchester, Essex) byla anglická detektivní spisovatelka narozená v Londýně, která vydala mnoho novel, krátkých příběhů a her, hlavně v kriminálním žánru. Nejznámější byla jako tvůrce detektiva/dobrodruha Alberta Campiona.


Popis obrazu.

Tato olejomalba byla téhož roku dokončena v rozměrech 2,17 x 1,63 metru. V současnosti je umístěna v obrazárně Mauritshuis v městě Haag. Dvě osoby na této malbě jsou zvlášť zvýrazněny. První osoba je lékař dr. Nicolaes Tulp, který popisuje přítomným svalstvo levé ruky. Druhou zvýrazněnou osobou je mrtvola popraveného zločince. Další osoby jsou Jakob Jansz Colevelt, Adrian Cornilsz Slabberaen, Mathys Evertsz Calkoen, Jakob Jansz de Witt, Jacob Dielofse Block a Fray van Loenen, který drží v ruce středověký papír. Žádný ze sedmi mužů naslouchajících doktoru Tulpovi nebyl lékařem.  Anatomické demonstrace byla v 17. století významnou společenskou událostí. Demonstrace dr. Tulpa, konané každoročně v zimních měsících na mrtvolách popravených v "Theatrum anatomicum" (latinsky "Anatomické divadlo") byly velmi oblíbené. Byly realizovány v dohodě se soudem, a to nejen pro lékaře a komunální politiky, ale také před očima četného publika v zadních řadách. V té době byly v Evropě obdukce a především pitvy povoleny pouze u zločinců mužského pohlaví a postavených mimo církev. Zápach rozkladu z mrtvol byl překrýván vonnými bylinami a kadidlem, během lekcí hrála hudba, jedlo se a pilo. Předvádění sloužilo v prvé řadě k výměně anatomických poznatků přítomných prominentních lékařů, vstupným se však také financovaly galabankety amsterodamských chirurgů a soudců.

Osobnosti na obraze.

Někteří pozorovatelé jsou na obraze jen kvůli tomu, že si zaplatili. Pozorovatelé jsou pro tu slavnostní chvíli vhodně oblečeni. Avšak někteří z těchto pozorovatelů, zvláště pak v levé zadní části, byli přidáni do obrazu až později. Dr. Tulp byl oficiálně jediným městským anatomem, který mohl provádět jednu pitvu za rok a tělo mělo být od oběšeného zločince. V 17. století se významní vědci jako byl dr. Tulp neponížili k podřadné a krvavé práci, jako byla příprava na pitvu, a takový úkol byl přenechán jiným. To je důvod, proč na obraze nejsou žádné řezací nástroje. Místo toho můžeme vidět v pravém spodním rohu otevřenou učebnici anatomie. Lékařští specialisté komentovali přesnost svalů a šlach malované 26letým Rembrantem. Není známo, kde získal tyto vědomosti. Je možné, že kopíroval detaily z anatomické učebnice. Tvář oběšeného zločince je z části ve stínu, návrh ambra morfia (stín smrti), technika, kterou Rembrandt často používal. Obraz "Lekce anatomie dr. Tulpa" byl první obraz, na který se autor podepsal jako Rembrandt a nikoli svým obvyklým podpisem "RHL".

Související díla.

V roce 2010 Yiull Damaso namaloval parodii malby zobrazující významné osobnosti Jižní Afriky. Pitvanou mrtvolou je Nelson Mandela, jihoafrický aktivista zemřelý ve dvanácti letech na AIDS Nkosi Johnson představuje demonstrátora a přihlížejícími jsou: Desmond Tutu, Frederik Willem de Klerk, Thabo Mbeki, Jacob Zuma, Cyril Ramaphosa, Trevor Manuel a Helen Zille. Africký národní kongres dílo označil jako neuctivé k Mandelovi, rasistické a kulturně necitlivé k africkému tabu zobrazovat žijící osoby jako mrtvé.

Anatomie doktora Tulpa je obraz nizozemského malíře Rembrandta. Je první velkou kompozicí, kterou Rembrandt vytvořil po svém přestěhování do Amsterdamu. Připomíná přednášku Nicolaese Tulpa o fyziologii paže, konanou 16. ledna roku 1632, kdy anatom doprovázel svůj výklad pitvou paže popraveného zločince.


Život.

Vystudovala matematiku na univerzitách v Berlíně a Edinburghu, poté se živila jako učitelka. Byla známa svými feministickými postoji – byla prý první ženou jezdící po Berlíně na kole.  Roku 1932 odjela do Limy, mj. kvůli růstu vlivu nacistů v Německu. Zde se seznámila Paulem Kosokem, který pro vědecký svět objevil geoglyfy na planině Nazca, o nichž ona před jejich setkáním nic netušila. Pro Kosokovu práci se nadchla. Pracovala pro něj nejprve jako překladatelka do španělštiny a posléze se sama stala badatelkou, když přijala Kosokovu astronomickou teorii o Nazce, jež vysvětluje soubor obřích obrazců jejich vztahy k hvězdné obloze a chápe je jako "de facto" velký kalendář.  Na planinu se poprvé dostala v roce 1941 a od té doby provedla řadu měření a objevů. Objevila například známý geoglyf pavouka, několika ptáků i dalších zvířat. Popsala rovněž 15 paprskových center vyrytých linií. Dokázala též silnou vazbu určitých linií na souhvězdí Plejád. Pozornost veřejnosti vzbudily její riskantní způsoby fotografování obrazců – nechávala se připoutat na dřevěnou desku pod vrtulník. Své výzkumy shrnula zejména do knihy "Mystery on the Desert" (1949). Byla známa svým odmítáním náboženského výkladu obrazců či teorií Ericha von Dänikena, že planina Nazca sloužila jako starověké letiště pro mimozemské návštěvníky – upozornila mj. na to, že povrch pampy je měkký a každý těžší stroj by se zabořil do písku. Známá byla též bojem proti ničení obrazců turisty.  V Peru se rozhodla natrvalo zůstat roku 1946, v roce 1993 získala peruánské občanství. V roce 1994 obdržela nejvyšší peruánské vyznamenání "Řád Slunce".

Maria Reicheová (15. května 1903, Drážďany – 8. června 1998, Lima) byla německo-peruánská matematička a archeoložka. Proslula svými výzkumy starověkých petroglyfů a geoglyfů na planině Nazca v Peru.


Život.

Narodil se v Kansas City v americkém státě Missouri. Věřil, že k hudbě ho přivedly dvě okolnosti, a to vliv hudebního skladatele Miklóse Rózsi a řeckého pravoslaví. V mládí byl při mších uchvácen zvukem sborového zpěvu. Od sedmi let se učil hrát na klavír. Studoval na "Univerzitě Jižní Kalifornie" obory film a hudba a v univerzitních archívech je ještě dodnes uloženo několik jeho krátkých filmů. Na studiích se seznámil s režiséry Johnem Miliusem a Randalem Kleiserem, s nimiž později jako skladatel spolupracoval. V roce 1985 složil hudbu k filmu "Flesh & Blood" pro režiséra Paula Verhovena, což byl počátek jejich budoucí spolupráce na dalších dílech.  Oženil se v roce 1969 a s manželkou Bobbie měl dvě dcery Zoë a Alexis. Starší dcera Zoë Poledouris je herečka a také skladatelka filmové hudby, příležitostně s otcem na některých projektech spolupracovala (např. na hudbě k "Hvězdné pěchotě"). Poslední čtyři roky Basil Poledouris strávil na ostrově Vashon ve státě Washington a zemřel 9. listopadu 2006 v Los Angeles ve státě Kalifornie ve věku 61 let na zdravotní komplikace zapříčiněné rakovinou.

Dílo.

Byl znám svým stylem mohutné epické orchestrální kompozice a užitím složitých tematických vzorů. Na svoje dílo upozornil zejména hudbou k filmům "Modrá laguna" (1980, režie Randal Kleiser), "Barbar Conan" (1982, režie John Milius), "Ničitel Conan" (1984, režie Richard Fleischer), "Rudý úsvit" (1984, režie John Milius), "RoboCop" (1987, režie Paul Verhoeven), "Hon na ponorku" (1990, režie John McTiernan), "Zachraňte Willyho!" (1993, režie Simon Wincer) a další pokračování, "Hvězdná pěchota" (1997, režie Paul Verhoeven) a "Hra snů" (1999, režie Sam Raimi). Hudba k filmu "Barbar Conan" je mnohými považována za jeden z nejlepších soundtracků všech dob. Také se podílel na přípravě zahájení Letních olympijských her v roce 1996 v Atlantě.  Ve Venice u Los Angeles založil vlastní studio "Blowtorch Flats", které se zabývalo profesionální mixáží pro film a další média.  Jako herec se objevil v drobných epizodních rolích ve třech dílech seriálu "Star Trek" (1967–1968).

Basilis „Basil“ Konstantine Poledouris (21. srpna 1945 Kansas City, Missouri, USA – 8. listopadu 2006 Los Angeles, Kalifornie, USA) byl americký skladatel filmové hudby.


Život.

Tolman se narodil ve West Newtonu v Massachusetts a studoval chemické inženýrství na Massachusettském Technologickém Institutu, kde obdržel bakalářský titul v roce 1903 a doktorský titul v roce 1910 pod vedením Arthura Noyese.  V roce 1924 se oženil s psycholožkou Ruth Sherman Tolmanovou.  V roce 1912 představil koncept relativistické hmotnosti tím, že napsal, že "výraz "m"(1 - "v"/"c") je nejlelpší pro popis hmotnost pohybujícího se tělesa."  Roku 1916 experimentálně prokázal, že se elektřina se skládá z elektronů tekoucích přes kovové vodiče. Jako vedlejší produkt tohoto experimentu byla změřena hodnota klidové hmotnosti elektronu. Byl však znám především jako teoretik.  Tolman byl členem Technické Aliance do nějž vstoupil v roce 1919. Šlo o předchůdce Technokratického hnutí. V rámci aliance pomáhal provádět energetický průzkum, analýzu možností uplatnění vědy v sociálních a pracovních záležitostech.  Členem Americké Akademie Umění a Věd byl zvolen v roce 1922. Ve stejném roce nastoupil na Kalifornský Technologický institut, kde se stal profesorem fyzikální chemie a matematické fyziky a později děkanem.  Jedním z Tolmanových raných studentů na Kalifornském technologickém institutu byl teoretický chemik Linus Pauling, kterého Tolman naučil pre-Schrödingerovskou kvantovou teorii.  V roce 1927 publikoval Tolman text o statistické mechanice, jehož pozadí byla stará kvantová teorie, Maxe Plancka, Nielse Bohra a Arnolda Sommerfelda. V roce 1938 vydal novou podrobnou práci, která se vztahuje na aplikace statistické mechaniky na klasické a kvantové systémy. Byla to standardní práce na toto téma po mnoho let a zůstává v zájmu fyziků i na počátku 21. století.  V pozdějších letech své kariéry se Tolman stále více zajímal o aplikace termodynamiky na relativistické systémy a kosmologii. Důležitou monografii vydal v roce 1934 pod názvem "Relativita, Termodynamika a Kosmologie", která ukázala jak se záření černého tělesa ochladí v expandujícím vesmíru, ale zůstává tepelným, což byl klíčový ukazatel vzhledem k vlastnostem reliktního záření. Tolman v této monografii dále jako první člověk dokumentoval a vysvětlil, jak by mohl mít uzavřený vesmír nulovou energii. Vysvětlil že veškerá hmota a energie je pozitivní a veškerá gravitační energie je záporná, takže se vzájemně vyruší, což vede k vesmíru s nulovou energií. Jeho zkoumání hypotézy oscilujícího vesmíru, kterou navrhl Einstein v roce 1930, upozornilo na problémy, pokud jde o entropii modelu a vyústilo v zánik hypotézy v pozdních 60 letech.  V průběhu druhé světové sálky působil Tolman jako vědecký poradce generála Leslie Grovese v rámci projektu Manhattan. V době jeho smrti v Pasadeně, byl hlavním poradcem Bernard Barucha amerického zástupce v komisi OSN pro atomovou energii.  Každý rok uděluje jihokalifornská sekce Americké Chemické Společnosti Tolmanovu cenu "za vynikající příspěvky v chemii."

Rodina.

Tolmanův bratr byl behaviorální psycholog Edward Chace Tolman.

Richard Chace Tolman (4. března 1881 – 5. září 1948) byl americký matematický fyzik a fyzikální chemik, který byl odborníkem ve statistické mechanice. Udělal také významné příspěvky k teoretické kosmologii v letech těsně po Einsteinově objevu obecné teorie relativity. Byl profesorem fyzikální chemie a matematické fyziky na Kalifornském Technologickém Institut.


Dětství a vzdělání.

Narodil se v roce 1916 v St. Louis ve státě Missouri. Studovat začal na Princetonské univerzitě, kde získal titul bakaláře. K dalšímu studiu přešel na Rochesterskou univerzitu, kde v roce 1939 získal doktorát z jaderné fyziky.

Výzkum.

Atomová fyzika.

Po dokončení doktorátu pracoval na armádním výzkumu v Radiační laboratoři MIT. Podílel se zde na vývoji radaru a navrhl radiometr a mikrovlnný přijímač.  Po skončení Druhé světové války se v roce 1946 vrátil na Princeton, kde setrval až do důchodu. Ve druhé polovině 40. let se zabýval především atomovou fyzikou, například měřením vlastností elektronů. Jeho nejdůležitějším příspěvkem fyzice z té doby je ale objev takzvaného Dickeho zúžení. Jestliže je střední volná dráha atomu výrazně menší než vlnová délka jeho přechodu záření, dochází k časté změně rychlosti a směru pohybu atomu při současném vyzařování a pohlcování fotonu. To vede k vyzařování velmi úzkých spektrálních čar. Dickeho zúžení při nízkých tlacích ve spektru mikrovln s milimetrovou vlnovou délkou. Tento jev je analogický Mössbauerovu jevu, který platí pro gama záření a využívá se v atomových hodinách pro zvýšení jejich přesnosti.

Laserová fyzika.

V roce 1956 Dickeho napadla možnost výroby infračerveného laseru na kterou si vzápětí podal patent. Ten mu byl uznán v roce 1958, tedy ve stejné době, kdy patent dostali i Charles Hard Townes a Arthur Leonard Schawlow, oba dva pozdější nositelé Nobelovy ceny za laserovou fyziku.

Obecná teorie relativity a kosmologie.

Další část kariéry věnoval problematice testování obecné teorie relativity. V roce 1957 navrhl vlastní teorii gravitace inspirovanou Machovým principem a Diracovou prací o gravitační konstantě. Paul Dirac si všiml, že hodnota gravitační konstanty je přibližně shodná s věkem vesmíru v určitých jednotkách. A domníval se, že se její hodnota musí tedy měnit. Dicke si uvědomil, že jde o výběrový efekt, v době kdy tato rovnost neplatí nemůže ve vesmíru existovat život. Jedná se o první použití slabého antropického principu ve fyzice.  Tyto myšlenky o 4 roky později vedly k dokonalejší teorii gravitace, kterou předložili s Carlem H. Bransem a dnes se nazývána Brans-Dickeho teorie. Tato modifikuje princip ekvivalence platný v obecná teorii relativity. Zkoumal rovněž jeden z klasických důkazů obecné teorie relativity, tedy Stáčení perihelia Merkuru.  V roce 1965 odvodili Dicke a James Peebles při práci na obecné relativitě, nezávisle na polozapomenuté dřívější předpovědi z roku 1948 Alphera a Gamowa, existenci reliktního záření. Dicke, Peter Roll a David T. Wilkinson začali budovat radiometr, aby toto záření našli, byli však předstiženi náhodným objevem z Bellových laboratoří, který uskutečnili Arno Allan Penzias a Robert Woodrow Wilson. Nicméně práce Dickeho a Peeblese byla velmi podstatná pro pochopení důsledků objevu z Bellových laboratoří.  V 70. letech se podílel na výzkumu celkové energetické bilance vesmíru. Tvrdil, že vesmír musí mít hustotu velmi blízkou hustotě kritické, čímž míníme hustotu potřebnou pro zastavení expanze vesmíru. Občas toto bylo nazýváno Dickeho náhoda. Nicméně posléze tyto jeho myšlenky byly vyvráceny dalším pokrokem ve fyzice.

Rodina.

Dicke byl ženatý, měl dva syny a dceru. Jeho práce byla oceněna například v roce 1970, když získal Národní vyznamenání za vědu nebo o 3 roky později, kdy se stal laureátem Comstockovy ceny od Národní akademie věd Spojených států amerických.

Robert Henry Dicke (9. května 1916 – 4. března 1997) byl americký fyzik známý svými významný příspěvky v oblasti astrofyziky, kosmologie a atomové fyziky.


Historie.

Jakožto nejstarší plemeno Iberského poloostrova, není tedy jeho původ znám. První písemné informace o něm se objevili až v 16. století, v okolí města Castro Laboreiro, podle kterého je toto plemeno pojmenované. Lehce připomíná mastifa, který je dle neověřených informací považován za vzdáleného předka tohoto plemene.  Vyšlechtěni byli nejspíše neúmyslně, protože o křížení nejsou žádné dokumenty. Později se ale začalo využívat jako hlídač a honácký pes, který chrání stáda skotu nebo ovcí před vlky a medvědy. Dnes se využívají i v dalších bezpečnostních složkách - u policie a záchranářů.

Chov plemene v České republice.

První jedinci plemene byli do České republiky přivezeni teprve v roce 2011, byla to fenka Aanna a přivezl si ji chovatel mopsů Otakar Konečný, vlastnící chovatelskou stanici Otakon. Další jedinec plemene přijel v lednu roku 2012 a to pes Czar. Další fena přiletěla do Čech až v říjnu 2012, fenka Troia. Na podzim 2014 chovatel plánoval první vrh štěňat, ten se ale neuskutečnil.

Vzhled.

Je to velký a molossoidní pes téměř obdélníkovitého formátu, s hustou a přiléhající srstí, která dobře kryje proti zimám v horských podmínkách a vodě. Má i podsadu. Srst pokrývá celé tělo a nevytváří na krku límec ani praporek na ocasu. Tělo je těžší konstrukce.  Hlava je vyvážená, jemných linií. Kůže na hlavě je bez vrásnění. Je delší. Stop není dobře viditelný ani vyznačený. Čelisti mají nůžkovitý skus. Uši jsou krátké, suché a osrstěné. V klidu přiléhají k lícím, ale při nastražení nejsou úplně přilehlé, také vysoko nasazené. Oči jsou mandlovitého tvaru, tmavě hnědé a mají výraz poněkud "přísný".  Krk je dobře nasazený, rovný, osvalený a dobře osrstěný. Srst na něm nevytváří límec. Hřbet je rovný, taktéž osvalený a dlouhý. Úplně bez laloku. Ocas je nekupírovaný, dlouhý a zahnutý do šavle. Při akci by neměl být nesen nad hřbetem. Ocas nad hřbetní linií je nepřípustný.  Nohy jsou dlouhé, osvalené, nesmí být do "O". Tlapy kulaté, skoro kočičí s tmavými drápky.

Povaha.

Bystrý, inteligentní a neúplatný pes se sklony hlídat majetek rodiny i svůj. S ostatními zvířaty nemá dobrý vztah, proto potřebuje od nízkého věku socializovat, aby u něj později nenastaly problémy s agresivitou. Potyčky nevyvolává, ale nenechá si líbit povyšování a útoky dominantních jedinců a je schopný je rázně uzemnit, proto není dobré chovat na jednom pozemku dva samce.  Děti je schopný tolerovat, ale měli by být seznámené s tím, co smí a nesmí. Ani od nich si nenechá líbit některé věci - sahání do uši, píchání do očí a jiné dětské hrátky musí být tabu, pokud má být vztah mezi nimi dobrý.  Také je tvrdohlavý, ale pokud majitel ví jak na to, velmi rychle se vycvičí a povely si pamatuje dlouho — má výbornou paměť, a stejně jako povely si dokáže zapamatovat i špatné zkušenosti s některými vnějšími podněty (automobily, MHD, vlaky, dětské kočáry...). Převýchova je velmi složitá. Potřebuje pevné vedení a výcvik je nutností.  Má i honácké vlohy.

Péče.

Vycházky a volný pohyb vyžaduje, bez něj se může stát nervózní, ale i agresivní. Veškerý pohyb je pro něj příjemný, má rád plavání, běhání při kole, cestování... Hodí se proto i pro psí sporty, jako je agility nebo flyball.  Výcvik i výchova jsou nutností. Potřebuje pevné vedení, ale zároveň nesmí být moc bit, aby si nevytvořil obranou pasivní reakci. Je i čistotný a nebývá u něj problém s čistotností v domě.  Nejlépe mu je na zahradě, která mu dopřeje mnoho volného prostoru, v domě nebo bytě se cítí špatně, protože zde nemá tolik pohybu.

Cao de Castro Laboreiro je psí plemeno původ z Portugalska z okolí města Castro Laboreiro. Také o jedno z nejstarších plemen z Iberského poloostrova.


Životní styl a kultura.

Stejně jako jiní, tak i někteří Afarové migrovali do měst a přizpůsobili se západnímu či kosmopolitnímu stylu života, avšak většina zůstává kočovnými pastevci, chovají kozy, ovce a skot v poušti. Během období sucha se většina přesunuje do tábořišť na březích řeky Awaš. Velbloudi jsou nejběžnějším dopravním prostředkem při přesunech od jednoho vodního zdroje ke druhému. Obvykle se s příchodem listopadových dešťů přesunují do vyšších poloh, aby předešli záplavám a moskytům. Afarskému stanovému domu se říká „ari“ je vytvořený z tyčí a rohoží vztyčených na tyčích. „Bura“ neboli tábor sestává ze dvou nebo více „ari“ a starají se o něj ženy. Afarové doplňují svou stravu z mléka a masa solí, kterou kopou v poušti a rovněž ji společně s mlékem prodávají na trzích v Senbete a Bati. Tradičně je společnost ovládána sultanáty tvořenými z několika vesnic vedených vůdcem – „dardarem“.  Afarové mají kočovný systém, který je bezmála dokonalý. Každý kmen se během roku pohybuje po určité trase, která je určena tak aby byl vždycky v oblasti, kde je dostatek vody a pastvy pro dobytek. Kmeny se po trasách pohybují s velkou přesností a jakékoli odchylky se musí předem dojednat mezi náčelníky.  Afarové jsou organizováni do rodinných klanů a do tříd – „asaimara“ (červení), kteří jsou politicky dominantní třídou a „adoimara“ (bílí) kteří tvoří třídu pracujících. Společnost je patriarchální, muži dědí sílu a charakter po otcích, ale tělesné vlastnosti, jako například výšku a duševní vlastnosti po matkách. U chlapců a kontroverzně i u dívek je prováděna obřízka. Chlapec je posuzován podle své statečnosti při snášení bolesti při obřízce a poté je mu dovoleno oženit se s dívkou podle svého výběru, nicméně pokud možno s dívkou z jeho vlastní etnické skupiny, ideálně sestřenicí. Ve starých dobách nebylo afarskému muži povoleno oženit se dřív, dokud nezabil jiného muže. Jako důkaz o splnění podmínky bylo vyžadováno uříznuté přirození nepřítele, ten totiž, pokud přežije, se už nikdy nezaslouží o další potomstvo. Tento starý zvyk má pravděpodobně kořeny v boji o životní prostor a vodu.  Afarové mají silný vztah k životnímu prostředí a ke zvěři, sdílejí zemi a zdroje se zvířaty, kterým neubližují, díky tomu zde přežívají kriticky ohrožené druhy zvířat jako je například osel africký, který by jinak začal vymírat.  Afarská kultura zahrnuje specifické součásti oděvů. Pro ženy i muže je hlavní součást oděvu „sanafil“ – bederní zástěra. Ženy ho mají obarvený na hnědou barvu (avšak dnes mnoho žen převzalo i barevný sanafil), kdežto muži nosí sanafil neobarvený. Dále je to například „shash“ nebo „mushal“, což je černý šátek na hlavu, který tradičně nosí vdané ženy.

Náboženství.

Afarové v 10. století po kontaktech s Araby začali konvertovat k Islámu. Větev Islámu který praktikují je silně synkretická a zahrnuje mnoho elementů jejich staršího, domorodého náboženství soustředěného na Boha nebe. Ačkoli jsou Afarové muslimové (obvykle sunnité) a mnohoženství je v souladu s tímto náboženstvím, jsou většinou monogamní.

Historie.

Předkové Afarů se usídlili na statcích v Etiopské vysočině přibližně kolem roku 1000 před našim letopočtem a původně chovali dobytek. Později postupně přecházeli ke kočovnému stylu života a přesunuli se do oblasti kterou v současné době obývají. Od té doby byli zapleteni do mnoha konfliktů s hraničícími kmeny.  Nejranější dochovaná psaná zmínka o Afarech pochází ze 13. století. Napsal ji Arabský autor ibn Sa ́id, který udával že žijí v oblasti od okolí přístavu Suakin na jih až k Mandebu, blízko Zeily. Afarové jsou rovněž občasně jsou zmiňováni v Etiopských záznamech, nejprve jako pomoc vládci Amda Seyon při jeho tažení přes řeku Awaš, dále o století později pomohli vládci Baeda Maryam při jeho tažení proti svým sousedům Dobeům. Ke konci 17. století se objevil sultanát Adal, jehož sultán se stal prvním mezi rovnými Afarskými vládci.  V roce 1909 Angličan L. M. Nesbbit jako první z bílých objevitelů prošel tzv. habešskou částí Danakilské pouště od jihu k severu. Tedy oblasti, která byla do tehdejší doby prakticky nepřístupná. O cestě prohlásil, že to bylo osm set kilometrů peklem, ale asi to stálo za to. Význam jeho cesty tkví v tom, že objevitelé, kteří se sem vydali po něm už se nikdy nevydávali do zcela neznámé krajiny.  V roce 1975 vznikla v Etiopii Afarská osvobozenecká fronta (Afar Liberation Front – ALF) po neúspěšném povstání vedeném dřívějším afarským sultánem, Derg (vojenská vláda) ustanovila Autonomní region Assab (nyní nazývaný Aseb v Eritreji), avšak povstání v malé míře pokračovalo až do začátku 90. let. V Džibutsku podobné hnutí fungovalo v 80. letech posléze vyvrcholilo Afarským povstáním v roce 1991.

Afarové jsou etnickou skupinou čítající přes jeden milion lidí, která obývá převážně Afarskou pánev rozkládající se na území států Etiopie, Etritrey a Džibutska. Někdy se pro toto etnikum užívá označení Danakilové pro severní Afary – podle Danakilské prolákliny – a Adelové (či Adalové) pro jižní Afary – podle dřívějšího Adalského sultanátu.


Historie.

Hrad byl vystavěn jeruzalémským králem Balduinem I., kvůli zabezpečení oblasti po králově tažení v této oblasti (během kterého dobyl Akabu na pobřeží Rudého moře). Hrad byl pojmenován na počest krále Mont Royal a měl strategickou polohu na kopci v edomské planině na poutních a karavanních trasách ze Sýrie do Arábie. Balduin I. z hradu mohl v oblasti kontrolovat obchod, poutníky a obchodníky, kteří museli žádat povolení, pokud chtěli oblastí cestovat.  Hrad zůstával v majetku králů v Jeruzalémě až do roku 1142, kdy se stal součástí Panství Oultrejordain. V té době se také centrum panství přesunulo do Keraku, mocnější pevnosti na severu. Hradu velel Philippe de Milly a po něm Renauld de Chatillon, který se oženil se Stephanií de Milly. Renauld hrad použil ke svým útokům proti bohatým karavanám arabských obchodníků. Když Renauld viděl, že nepřišla žádná odveta ze strany muslimů, nechal vystavět flotilu lodí a nechal se přeplavit na druhý břeh Rudého moře, ovládaný fátimovským Egyptem, aby dál po souši zaútočil na Mekku. Tímto svým pokusem o ovládnutí nejsvatějšího místa všech muslimů si Renauld vysloužil nelibost zdejšího sultána Saladina, který na království jeruzalémské zaútočil v roce 1187. Rok po dobytí Jeruzaléma Saladinem byl obležen i Krak de Montréal. Během obléhání bylo obráncům řečeno, aby za jídlo prodali své ženy a děti do otroctví. Lidé v hradu začali postupně z nedostatku soli ztrácet zrak. Kvůli kopci Saladin nemohl použít své obléhací stroje, ale po téměř dvou letech obléhání hrad v květnu 1189 padl. Přeživším obráncům se pak navrátily jejich prodané rodiny.  Mamlúci poté Krak de Montréal přestavěli, tak, že z původního křižáckého opevnění zbylo jen velmi málo. Ačkoliv hrad nebyl nikdy plně dokončený, je známo, že hrad měl tři zdi, které se částečně zachovaly.  V současné době v hradu pracuje italský archeologický tým z florentské univerzity.

Krak de Montréal (francouzsky "Crac de Montréal", arabsky "Šobak") je křižácký hrad nacházející se v oblasti „Idumaea“ (Edóm) na východním břehu Mrtvého moře (dnes Ma'anský governorát v Jordánsku).


Mládí.

Narodil se v zemědělské osadě Kfar Tavor v Dolní Galileji v tehdejší Osmanské říši (dnešní Izrael). Jeho otec, který se podílel na založení osady, patřil mezi jedny z prvních sionistických průkopníků, kteří dorazili z carského Ruska v rámci první aliji v roce 1882. Studoval na Střední zemědělské škole Kadoorie, kterou absolvoval v roce 1937. V témže roce s mládežnickou skupinou založil kibuc Ginosar na severozápadním břehu Galilejského jezera.

Vojenská kariéra.

Alon velel polní jednotce Hagany a posléze mobilní patrole v severní části mandátní Palestiny během arabského povstání v letech 1936 až 1939. V tomto období se zúčastnil řady operací Zvláštních nočních čet pod vedením Orde Wingata a H. E. N. Bredina. V roce 1941 se stal jedním ze zakládajících členů elitních úderných jednotek Palmach. V témže roce se zúčastnil britské invaze do Libanonu a Sýrie. V roce 1943 se stal zástupcem velitele Palmach a na tomto postu sloužil až do roku 1945, kdy se stal jejich velitelem. Z pozice velitele schválil v prosinci 1947 úder proti arabské vesnici al Khisas při libanonské hranici, při němž byly vyhozeny do povětří domy a zahynuly desítky civilistů.  Po vzniku Izraele v květnu 1948 mu jeho počáteční neochota začleni Palmach do nově vzniklé izraelské armády vysloužila nevraživost ministerského předsedy Davida Ben Guriona. Když 11. června 1948 vyvrcholil konflikt mezi Ben Gurionem a Irgunem v otázce rozdělení zbraní, velel Alon jednotkám, které na Ben Gurionův rozkaz potopili loď Altalena, která vezla Irgunu zbraně z Evropy.  Během izraelské války za nezávislost Alon velel několika hlavních operací na všech třech frontách, včetně operace Jiftach v Galileji, operace Danny v centrálním Izraeli či operacím Jo'av a Chorev v Negevské poušti. V rámci poslední zmíněné pronásledoval egyptské jednotky na Sinajský poloostrov, kde se mu podařilo zajmout řadu egyptských vojáků, včetně budoucího egyptského prezidenta Gamála Násira. Během války byl povýšen na generálmajora a působil ve funkci velitele Jeruzalémského sektoru.  Jakožto operační velitel Jižního velitelství byl zodpovědný za bezpečnost podél hranic s Egyptem a podél části hranic s Jordánskem. 4. června 1949 nařídil, že bude podél hranic vytyčena osmikilometrová vojenská zóna. Kdokoli by se v ní neoprávněně nacházel bude bez výslechu zastřelen.  V době své zahraniční cesty byl 25. října 1949 nahrazen na pozici velitele Jižního velitelství Moše Dajanem. Většina důstojníku štábu tohoto velitelství na protest rezignovala. V roce 1950 odešel z armády.

Politická kariéra.

Po odchodu z armády vstoupil do politiky a stal se jedním z prominentních vůdců strany Achdut ha-avoda, za níž byl ve volbách v roce 1955 zvolen poslancem Knesetu, kterým byl následně až do své smrti v roce 1980. Během svého působení v parlamentu byl členem ekonomického výboru, výboru pro ústavu, právo a spravedlnost, výboru pro sport a zahraničního a branně-bezpečnostního výboru.  V letech 1961 až 1967 zastával ve vládě post ministra práce. Ze své funkce pracoval na zlepšení státních úřadů práce, rozšiřování silniční sítě a bojoval za prosazení zákonů upravujících pracovní právo. V roce 1967 též působil ve skupině plánující šestidenní válku. V letech 1967 až 1969 působil byl místopředsedou vlády a ministrem pro absorpci přistěhovalců. Po smrti premiéra Leviho Eškola v únoru 1969 se stal dočasně prozatímním premiérem. Premiérský úřad zastával od 26. února 1969 do 17. března 1969, kdy se stala ministerskou předsedkyní Golda Meirová. V její vládě opět zastával post místopředsedy vlády a nově ministra školství a kultury, a to až do roku 1974. Během událostí tzv. černého září roku 1970 navrhoval podpořit jordánského krále Husajna v jeho konfliktu s Organizací pro osvobození Palestiny (OOP). V roce 1974 byl členem delegace, která vyjednávala dohodu o oddělení/odpoutání vojsk (). V témže roce byl jmenován ministrem zahraničních věcí, kterým byl až do roku 1977. Krátce před svou smrtí byl v roce 1980 kandidátem ve volbě na post předsedy Strany práce, v níž vyzval k souboji stávajícího předsedu Šimona Perese.  Alon byl architektem tzv. Alonova plánu, podle kterého by Izrael ukončil okupaci Západního břehu po dohodě o rozdělení teritorií.  Zemřel 29. února 1980 ve věku 61 let v severoizraelské Afule. Je pohřben na břehu Galilejského jezera na hřbitově kibucu Ginosar.

Památka.

Po Alonovi nese jméno hlavní silnice na Západním břehu vedoucí severojižním směrem podél východního okraje Samařska a vojenské základna Michve Alon v Galileji. V roce 2005 byl v celostátní izraelské soutěži internetového deníku "Ynetnews" zvolen 65. největším Izraelcem všech dob.

Jig'al Alon (:, rodným jménem Jig'al Pajcovič; 10. října 1918 – 29. února 1980) byl izraelský politik, velitel elitních úderných jednotek Palmach a generál Izraelských obranných sil. Byl jedním z vůdců strany Mapaj a Strany práce, poslancem Knesetu, ministrem izraelských vlád a po smrti Leviho Eškola se stal na měsíc prozatímním izraelským premiérem. Byl autorem mírové iniciativy, známé jako tzv. Alonův plán, která vznikla po dobytí arabských území Izraelem v šestidenní válce v roce 1967.


Mládí.

Narodila se v New Yorku. Její otec, bankovní manažer, pochází z Německa, matka se narodila v Rusku a pracuje jako technik při vývoji optických vláken. Její prarodiče žijí v Izraeli. Celá její rodina je židovského původu, která slaví jak Vánoce, tak chanuku. Vychovaná byla se svou sestrou Irene v Sheepshead Bay v Brooklynu, kde navštěvovala základní školu PS 99 a také The Bay Academy for the Arts and Sciences. Později se přestěhovala do Los Angeles a nastoupila na Notre Dame High School. Kromě rodného jazyka angličtiny hovoří také rusky.

Kariéra.

Poprvé před kamerou byla ve třech letech v reklamě na prací prášek, následně se objevila v dalších více než 100 komerčních spotů. Její první hraná role byla v seriálu "The Adventures of Pete & Pete". Ve stejném období hrála roli Lily Montgomery v seriálu "All My Children". Ve filmu debutovala v roce 1995, o rok později dostala hlavní rolí ve filmu "Špionka Harriet". Za výkon v seriálu "MeeGo" získala cenu Young Artist Award. V roce 1999 se objevila ve filmu "Inspektor Gadget", kde hrála Penny, o rok později byl jejím dalším filmem "To ani nemůže být nebe". V letech 2000–2003 hrála v seriálu "Buffy, přemožitelka upírů" postavu Dawn Summersové. V roce 2004 se objevila ve filmu "Eurotrip", o rok později hrála hlavní roli v rodinném komediálním drama "Princezna ledu" (ztvárnila zde Casey Carlyleovou, která milovala vědu a která se vzdá svého akademického života a stát se profesionální krasobruslařkou). V roce 2006 hostovala v seriálech "Dr. House" a "" a hrála v snímku "Černé Vánoce", remaku filmu z roku 1974. V roce 2007 byla obsazena do hlavní ženské role v pilotním díle komedie "The Hill", dále hrála např. ve filmu "Znovu 17" a v seriálech "Nemocnice Mercy", "Láska bolí", "Tráva" a "Super drbna".  V březnu 2011 byla cover girl časopisu "Maxim".

Michelle Christine Trachtenberg (* 11. října 1985, New York, New York, USA) je americká televizní a filmová herečka. K jejím nejznámějším rolí patří Dawn Summersová v seriálu "Buffy, přemožitelka upírů" (2000–2003) a Georgina Sparksová v seriálu "Super drbna" (2008–2012). Zahrála si také ve filmech, jako jsou např. "Špionka Harriet" (1996), "Inspektor Gadget" (1999), "Eurotrip" (2004), "Princezna ledu" (2005), "Černé Vánoce" (2006) a "Znovu 17" (2009)".


Život.

Narodil se 24. listopadu 1394 v Paříži jako syn Ludvíka, vévody z Orléans a Valentiny Visconti. Poté, co byl zavražděn jeho otec, se ve věku 13 let stal jeho nástupcem a vévodou. Zločin spáchaný na jeho otci nikdy nebyl potrestán a Karel musel přihlížet žalu své matky, která za krátkou dobu podlehla nemoci. Karel a jeho bratři přísahali pomstit svého otce.  V prvních letech své vlády byl silně ovlivňován svých tchánem Bernardem VII. z Armagnacu. Po válce s Anglickým královstvím která byla obnovena roku 1415, byl jedním ze šlechticů, kteří se dne 25. října 1415 zúčastnili Bitvy u Azincourtu. Po boji byl nalezen nezraněn, ale uvězněn pod hromadou mrtvol neschopný vstát kvůli těžkému brnění. Byl zajat angličany a strávil následujících čtyřiadvacet let ve vězení. Byl přesouván z hradu na hrad včetně hradu Pontefractu, kde byl uvězněn a kde zemřel anglický král Richard II. Podmínky jeho vězení nebyly přísné; bylo mu dovoleno žít tak, jak žil předtím. Nemohl být propuštěn např. způsobem výměny z důvodu příkazu krále Jindřicha V. Plantageneta; Karel byl rozenou hlavou Armagnacu a jeden z následníků francouzského trůnu a proto bylo pro krále důležité, aby se nevrátil zpět do Francie.  Během svého veznění psal poezii a jedno z jeho děl je např. "En la forêt de longue attente".  Propuštěn byl roku 1440 a to díky snaze jeho bývalých nepřátel Filipa III. Dobrého a Isabely Portugalské. Filip před jeho propuštěním vznesl podmínku, že jeho otec nebude pomstěn a to Karel přijal. Zemřel 5. ledna 1465 v Amboise.  Karel Orleánský byl také proslulým mecenášem. Mezi jeho chráněnce patřil mj. proslulý básník François Villon.

Manželství a děti.

Karel se oženil třikrát. Jeho první manželkou byla Izabela z Valois, dcera krále Karla VI. Francouzského a vdova po anglickém králi Richardu II. Oženil se s ní roku 1406 v Compiègne. Izabela zemřela při porodu. Jejich dcera Johana se vdala za vévodu Jana II. z Alençonu.  Podruhé se oženil s Bonou z Armagnacu, dcerou hraběte Bernarda VII. z Armagnacu. Zemřela dříve než se vrátil ze zajetí.  Poté, co se roku 1440 vrátil do Francie, se oženil s Marií Klevskou, s dcerou Adolfa Klevského. Spolu měli tři děti:

Karel Orleánský (24. listopadu 1394, Paříž – 5. ledna 1465, Amboise) byl vévoda z Orléans, Valois, hrabě z Beaumont-sur-Oise a Blois, pán z Coucy a dědic z Asti.


Život.

Jan II. byl syn vládnoucího knížete Aloise II. a jeho manželky hraběnky Františky Kinské z Vchynic a Tetova. Nástupnictví se ujal po smrti svého otce 12. listopadu 1858, krátce po svých osmnáctých narozeninách, jeho vláda je nejdelší vládou v historii, při které nebyl jmenován regent.  V roce 1861 a pak znovu v roce 1921 podpořil ústavu, která dala běžným Lichtenštejncům rozsáhlá politická práva, ta druhá udělala z knížectví konstituční monarchii. Jan II. po první světové válce zpřetrhal tradičně spojenecké vztahy s Rakouskem-Uherskem, resp. s jeho nástupnickými státy, a nahradil je úzkými vazbami se Švýcarskem. V roce 1924 přijalo Lichtenštejnsko švýcarský frank jako svou oficiální měnu.  Už v první etapě pozemkové reformy v roce 1921 byl dán jeho majetek do záboru. V listopadu 1922 bylo zahájeno přihláškového řízení na velkostatku Plumlov, dvoře Krumsín, ležícího svými pozemky v kat. obcích Krumsín, Drahany, Šeloutky, Křenůvky, Prostějovice, Myslejovice, soudního okresu Plumlov, polit. okresu Prostějov. Celková výměra činila 393,7270 ha, z toho polí 319,2262 ha, luk 43,9810 ha, zahrad 3,3345 ha, pastvin 21,7848 ha, ostatní půdy 5,4041 ha. Lhůta k podávání přihlášek o příděl půdy byla stanovena do 15. listopadu 1922 u přídělového komisaře Státního pozemkového úřadu v Kroměříži.  V březnu roku 1923 bylo zahájeno přídělového řízení na dvoře Skramníky (velkostatek Radim), který ležel svými pozemky v katarstrální obci Skramníky, soud. okres Český Brod. Celková výměra přejímané půdy činila 81 ha rolí a lhůta k podávání přihlášek trvala do 17. března 1923 u přídělového komisaře v Českém Brodě.  Značně rozparcelovaný velkostatek Úhříněves nakonec v roce 1923 prodal státu, který zde zřídil státní školní statek pro zemědělský odbor Českého vysokého učení technického v Praze.  Ačkoli velmi podporoval vědu a umění, byl velmi nespolečenský a zpravidla se neúčastnil žádných společenských akcí. Nikdy se neoženil a neměl děti.

Následnictví.

Jelikož kníže Jan II. neměl děti, jeho nástupcem se stal jeho mladší bratr František I.

Jan II., "Johann II." (5. října 1840, zámek Lednice – 11. února 1929, zámek Valtice) byl lichtenštejnským knížetem v letech 1858–1929. Jeho panování trvalo 70 let a 3 měsíce, což bylo druhé nejdelší funkční období v evropské historii po Ludvíkovi XIV.


Historie strany.

Byla založena v roce 1887 a do voleb do Stortingu (parlamentu) poprvé vstoupila v roce 1894. Do parlamentu se dostala o devět let později, v roce 1903, a její podpora rychle stoupala, v roce 1927 již byla nejpočetnější stranou a tuto pozici si stále drží, má značnou podporu ve volbách, dokonce získávala absolutní většinu parlamentních křesel.  Strana prožila rozštěpení v roce 1921 kvůli rozhodnutí vstoupit do Komunistické internacionály z roku 1919. Byla založena Sociálně demokratická dělnická strana Norska. V roce 1923 DNA opustila Internacionálu a neopominutelná část členstva přešla do vzniklé Komunistické strany Norska. V roce 1927 se sociální demokraté znovuspojili s Dělnickou stranou.  První vláda vedená Dělnickou stranou a jejím tehdejším šéfem Christopherem Hornsrudem byla zformována v roce 1928 a trvala pouhé dva týdny. Během prvních roků 30. let 20. století Dělnická strana opouštěla svůj profil strany revoluce a vydala se reformní cestou. V roce 1935 se vrátila do vlády, kde zůstala až do roku 1965 (krom období exilu mezi 1940 a 1945 a jednoho měsíce v roce 1963). Během většiny prvních dvaceti let po druhé světové válce vedl stranu a vládu Einar Gerhardsen, který je považován za jednoho z architektů poválečné rekonstrukce Norska a je často označován za „Landsfaderen“ (tj. Otce národa, Otce vlasti). Toto období se považuje za zlatou érou Norské dělnické strany.  Další éry vládnutí byly mezi lety: 1971–1972, 1973–1981, 1986–1989, 1990–1997, 2000–2001. Obecně se soudí, že právě tyto období vlády Dělnické strany vedly k utvoření sociálního státu v Norsku.  Ve volbách v roce 2001 získala poměrně nízkých 24,3 % hlasů, přesto byla DNA největší stranou Stortingu. Ve volbách 2005 si získala podporu 32,7 % voličů.  V roce 2009 získala Norská strana práce 35,4 % a připadlo ji 64 ze 169 křesel v parlamentu. Jens Stoltenberg tak obhájil křeslo premiéra. V koalici tří politických stran dále patří 11 křesel agrárníkům (Senterpartiet – Sp – „Strana středu“) a 11 komunistům ze strany (Sosialistisk Venstreparti – SV – „Socialistická levicová strana“).

Útoky z července 2011.

Dne 22. července 2011 Anders Breivik odpálil bombu v Oslu u vládní budovy (kde jsou také kanceláře Labour Party – Norská strana práce). Výbuch bomby si vyžádal 8 mrtvých. Poté Breivik odjel na ostrov Utøya, kde pořádala norská Dělnická strana letní tábor mládežnické organizace Svazu dělnické mládeže (Arbeidernes Ungdomsfylking, AUF). Účastníci byly ve věku 13–25 let. Breivik byl převlečen za policistu, postřílel 69 lidí.

Strana práce (Arbeiderpartiet (AP), do dubna 2011 Det norske Arbeiderparti (DNA)) je sociálně demokratická politická strana v Norsku. Od roku 2005 do 2013 byla nejsilnější vládní stranou a její předseda Jens Stoltenberg byl norským premiérem. Nyní stranu vede Jonas Gahr Støre.


Vláda.

Trůnu se ujal po otci Takelotovi I. Asi ve čtvrtém roce vlády se stal vládcem Horního Egypta velekněz Amona Herisies v Karnaku ( syn Šešonka II.) jeho bratranec a prohlásil se faraonem. Vzájemné vztahy se vyostřily. Teprve po smrti Hersiese (~860 př. Kr.) Osorkon II. upevnil svou pozici. Účelově za nástupce velekněze Herisese jmenoval veleknězem Amona svého syna Nimlota a dalšího syn Šešonka veleknězem boha Ptaha v Memfis. Tím sjednotil vládu nad celým Egyptem. <br> Egypt uplatňoval svůj mocenská zájem do zemí zasahujících Palestinu a Sýrii a v době vlády Osorkona II. (ovšem i jeho následníků) se střetával s narůstajícím vzestupem Asyrie a její expanse do jižních zemí. K většímu vojenskému boji došlo ~853 př.Kr. u města Karkery. Egyptské vojsko a další spojenečtí králové z Levanty postup Asyřanů, vedených Salmanassarrem III., zastavily.. Bylo ovšem obvyklé, že si obě strany, ve svém pojetí výsledku bitvy, vítězství připsaly na svou stranu. Významný vliv Asyřanů v Egyptě se prosadil až ve 23. dynastii.

Stavby monumentů.

Nejvýznamnější stavbou Osorkon II. byl chrám kočičí bohyni Bastet v Bubastis, kde nechal vystavět monumentální síň z červené žuly, vyzdobenou reliefními scénami sebe a své manželky Karomamy, k příležitosti jubilea svátku Heb-sed v 22. roce své vlády. Jeho další stavby se nacházejí v Memfis, Tanis, Thébách a také v Leontopolis. Votivní nápisy Osorkona II. se zachovaly na různých místech v Egyptě. U druhého pylonu chrámu v Karnaku je obelisk, na němž je nápis, že v 15. roce vlády Osorkona II. došlo k Zatmění Měsíce.

Hrobka.

Hrobku Osorkona II. v Tanis (NST I) otevřel P.Montet v roce1939. Kromě sarkofágu z masivního granit a víkem z recyklované sochy z Ramessovského období 20. dynastie a několika fragmentů z kanopický nádob, se nic víc nenalezlo. Hrobka byla vyloupena.

Osorkon II. Usermaatra Setepenamón byl pátým egyptským faraonem 22. dynastie v období Třetí přechodné doby, kdy byl Egypt rozdělen na dvě relativně samostatné části. Horní Egypt ovládali kněží v Thébách a Dolní Egypt, kde si vládce přisvojoval tradiční titul faraona. Sídlo Osorkona II. bylo v Bubastis, ve východní části nilské delty. Vládl přibližně v letech 872-842 př.Kr.


Právo a fyzika.

Narodil se v Austhorpe poblíž Leedsu v Západním Yorkshiru v Anglii. Po absolvování studia na Grammar School v Leedsu se zapojil do práce v otcově právnické firmě, ale posléze ji opustil, tvořil různé matematické přístroje (spolupracoval s Henrym Hindleyem), stal se vývojářem, vyvinul mezi jinými přístroji pyrometr ke studiu rozpínání materiálu a otáčivý reflektor (pro námořní navigaci).  Roku 1753 byl zvolen za člena Royal Society (Královské společnosti) a roku 1759 obdržel Copleyho medaili za výzkum mechaniky vodních kol a větrných mlýnů. Jeho pojednání věnované vztahu mezi tlakem a rychlostí pro objekty pohybující se vzduchem a jeho koncepty vedly později k definování „Smeatonova koeficientu“.  V letech 1759-1782 provedl také řadu dalších experimentů a měření na vodních kolech, která ho přivedla k podpoře teorie vis viva německého vědce Gottfrieda Leibnitze, rané formulace zákona zachování energie. To vedlo ke konfliktu se členy akademického ústavu, kteří odmítali Leibnitzovu teorii, protože věřili, že je neslučitelná s zákona zachování hybnosti Isaaca Newtona. Diskuze byla totiž nešťastně poznamenána nacionalistickými výlevy části členů ústavu.

Stavebnictví.

Na doporučení Královské společnosti Smeaton navrhl třetí Eddystonský maják (1755-1757). Prosazoval používání hydraulického vápna (forma malty, která se může ukládat pod vodou) a vyvinul techniku týkající se čepování žulových bloků, kterou použil při stavbě majáku. Jím postavený maják byl v provozu až do roku 1877, kdy byla zjištěna koroze jeho skalních základů. Poté byl maják rozebrán a částečně přestavěn na ploše Plymouthského přístavu, zvané Plymouth Hoe.  Rozhodnutím, že se chce zaměřit na lukrativní pole stavebního inženýrství, zahájil rozsáhlou řadu pověření ke stavbám, zahrnující:  Vzhledem k tomu, že jeho odborností bylo inženýrství, byl Smeaton roku 1782 povolán ke dvoru kvůli posudku, který se týkal případu, zabývajícího se usazováním naplavenin v přístavu u Wells-next-the-Sea v Norfolku. Je tak považován za prvního odborného znalce, který se u anglického dvora objevil.  Roku 1791 Smeaton vydává v Londýně knihu, týkající se výstavby Eddystonského majáku. Z této knihy vyplývá, že již před stavbou majáku Smeaton studoval otázky kolem vodních staveb a zabýval se díly starořímského Vitruvia nebo Francouze Bélidora. Smeaton se však na rozdíl od tehdejších praktiků dává při výzkumu materiálů cestou vědeckého přístupu a kritického hodnocení dřívějších poznatků. Po konzultacích s chemikem Cookworthym např. došel k závěru, že pevnost zatvrdlého vápna nezávisí na tvrdosti vápence, z něhož se vyrábí, ale na jeho chemickém složení. Po sérii pokusů pak dospěl k závěru, že pro užití vápna ve vodním stavitelství je rozhodující obsah hlinitých příměsí ve vápenci. Tím Smeaton udělal první krok ve výzkumu a výrobě moderních hydraulických pojiv, který vyústil roku 1824 patentem J. Aspdina na výrobu portlandského cementu.

Strojní inženýr.

Využívání svých schopností strojního inženýra mu pomohlo vynalézt vodní motor pro Královské Botanické zahrady v Kew roku 1761 a vodní mlýn u Alstonu v Cumbrii roku 1767 (pro některé je známý vynálezem litinové hnací poloosy pro vodní kola). Roku 1765 se pokusil zkonstruovat vyvrtávačku válců atmosférických parních strojů, což představovalo jeden z největších problémů té doby při jejich konstrukci. O 3 roky později Smeaton zhotovil litinové válcové dmychadlo na vhánění vzduchu do železářských vysokých pecí, což umožnilo značně zvýšit produkci surového železa. Vylepšil také na základě vědeckých propočtů atmosférický parní stroj Thomase Newcomena a jeden z nich roku 1775 instaloval v dole Chasewater v Cornwallu.

Odkaz.

Vysoce uznáván ostatními inženýry spolupůsobil v Lunar Society a roku 1771 založil Společnost stavebních inženýrů ( Society of Civil Engineers). Prosazoval výraz stavební inženýr pro odlišení od vojenských inženýrů, vyšlých z Royal Military Academy ve Woolvichi. Po jeho smrti byla Společnost stavebních inženýrů přejmenována na Smeatonovu společnost, což byla přímá předchůdkyně Instituce stavebních inženýrů, založené roku 1818.  Jeho žáky byli inženýr zabývající se průplavy William Jessop a architekt a inženýr Benjamin Latrobe.  John Smeaton zemřel na mrtvici během procházky po zahradě svého rodného domu v Austhorpe a byl pochován ve farním kostele ve Whitkirku, v Západním Yorkshiru.  Jeho jméno nese střední škola na předměstí Leedsu, přiléhajícím ke statku Pendas Fields nedaleko od Austhorpe. Je také zmíněn v písni "I Predict a Riot" (jako symbol důstojného a klidného období v historii Leedsu) od anglické skupiny z Leedsu Kaiser Chiefs.

John Smeaton (8. červen 1724 – 28. říjen 1792) byl stavební inženýr odpovědný za projektování mostů, průplavů, přístavů a majáků. Je často považován za „otce stavebního inženýrství“. Byl také více než schopný strojní inženýr a významný fyzik, současně byl také členem Lunární společnosti.


Kariéra.

Coleman studoval na Grambling State University (GSU). Během studií hrál americký fotbal za GSU Tigers pod trenérem Eddiem Robinsonec. Po škole se stal policejním důstojníkem v Arlingtonu v Texasu, kde pracoval jako důstojník od roku 1989 do roku 2000.  Coleman cvičil v tělocvičně Metroflex, kterou vlastní amatérský kulturista Brian Dobson. Dobson nabídl Colemanovi volné členství, aby ho vycvičil na nadcházející soutěž kulturistiky Texasu. Coleman získal první místo jak v kategorii těžké váhy, tak v celkových kategoriích. Porazil dokonce samotného Dobsona. První profesionální závod vyhrál v roce 1995 – Kanada Pro Cup. V následujícím roce opět zvítězil. Dále následovalo vítězství v Grand Prix Ruska. V roce 1998 poté vyhrává nejprestižnější kulturistický titul Mr. Olympia a získává odměnu 110 000 dolarů. Od roku 2001 mu přibývá největší soupeř Jay Cutler, kterého se mu ale daří porážet. Díky zisku 8 titulů v letech 1998–2005 se stává největší ikonou v historii kulturistiky. První porážku od Cutlera zaznamenává až v roce 2006.  V roce 2009 se Mr. Olympia nezúčastnil z nedostatku času na trénink. Na rok 2010 sice ohlásil veliký návrat, ale už k němu nedošlo.  V roce 2001 získává v ocenění od guvernér Texasu Rick Perry pro vynikající výsledky v kulturistice a pro podporu tělesné zdatnosti.  Navštívil místa jako Brazílie, Rakousko, Čína a Austrálie, ale nejvíce se proslavil v USA, kde natočil tři tréninková videa: The Unbelievable, The Cost of Redemption, and On the Road. V těchto videích dává tipy pro pokročilé vzpírání, ale varuje před nadměrným přetěžováním a nevhodnou formou. Při cvičení preferuje Coleman volné závaží než stroje, aby maximalizoval flexibilitu a rozsah pohybu. V roce 2011 začal Ronnie Coleman s prodejem výživy sportovních a wellness produktů kulturistům a dalším sportovcům.

Osobní život.

Coleman je oddaný křesťan.  Jeho první manželka byla libanonsko-francouzská osobní trenérka Rouaidou Christine Achkare. Svatbu měli 28. prosince 2007 v Bejrútu, ale krátce poté se rozvedli.  V roce 2008 žalovala Colemana žena, která otěhotněla ze spermie, kterou daroval kalifornské spermabance. Žena s nezveřejněnou identitou porodila předčasně trojčata v červnu 2007, ale jedno z nich zemřelo o několik měsíců později.  11. dubna 2016 se Coleman oženil s jeho dlouholetou přítelkyní, osobní trenérkou Susan Williamsonovou, se kterou má čtyři děti. Další tři má z předešlých vztahů.

Ronnie Dean Coleman (* 13. května 1964) je bývalý profesionální americký kulturista, držitel osmi titulů za sebou v soutěži Mr. Olympia. Je vysoký 180 cm a v době soutěží váží 140 kg, mimo soutěž až kolem 150 kg.


Historie.

Po dobytí Konstantinopole.

Po pádu Konstantinopole do rukou křižáků roku 1204 se očekávalo jak křižáky, tak Byzantinci, že se vůdce čtvrté křížové výpravy Bonifác z Montferratu stane novým byzantským císařem. Nicméně Benátčané pociťovali, že Bonifác je příliš těsně vázán k Byzantskému císařství stejně jako jeho bratr Konrád z Montferratu, který byl ženatý s příslušnicí byzantské císařské rodiny. Benátčané potřebovali za císaře někoho, s kým by mohli snadněji manipulovat. S jejich podporou byl císařem nově zřízeného Latinského císařství zvolen Balduin IX. Flanderský.

Založení Soluňského království.

Bonifác tuto situaci, leč neochotně, akceptoval. Vydal se proto dobýt Soluň, po Konstantinopoli druhé největší město Byzantské říše. Bonifác nejprve soupeřil s latinským císařem Balduinem, který si na Soluň také brousil zuby, ale Bonifác spor vyhrál tak, že vyměnil svá přisvojená území na Krétě s Benátčany za Soluň. Následně vytáhl na město a později v roce 1204 jej dobyl a zřídil si zde své panství – Soluňské království, které bylo vazalským státem k latinskému císařství, ačkoliv titul "král" nebyl nikdy oficiálně používán. Pozdější zdroje ze 13. a 14. století naznačují, že si Bonifác dělal na Soluň nároky, protože se jeho mladší bratr Renier oženil v roce 1180 s Marií Komnenovnou  Království se rozkládalo při Egejském pobřeží v Thrákii, Thessálii a Makedonii. Hranice ve vnitrozemí byli však velmi proměnné, protože Soluňské království bylo prakticky po celou dobu své existence neustále ve válečném stavu s Bulharskem, které chtělo dobýt zbytky Byzantské říše pro sebe a jedním z řeckých nástupnických států byzantské říše, Epirským despotátem. Království se také muselo z počátku vypořádat s útoky sesazeného byzantského císaře Alexia III., který obsadil Korint, ten byl však rychle poražen. Po zlikvidování hrozby, kterou představoval Alexios III. Bonifác dobyl ostrov Euboja, kde vybudoval vazalské Negropontské panství a pomohl několika dalším křižákům při ustavení Athénského vévodství a Achajského knížectví, které se staly vazaly Soluňského království.

Lombardské povstání.

Bonifácova vláda trvala méně než dva roky. Poté byl bulharským carem Kalojanem vlákán do léčky a 4. září 1207 zabit. Vláda přešla na Bonifácova syna Demetria, který však byl v té době nezletilý, proto za něj vládli příslušníci nižší šlechty lombardského původu. Tito šlechtitci pod vedením regenta Umberta II. započali spiknutí za účelem dosazení Bonifácova staršího syna Viléma VI. na trůn a otevřeného odtržení od latinského císaře Jindřicha Flanderského. Jindřich roku 1209 vpochodoval do země a spiklence donutil, aby se mu podrobili. Následně Jindřichův bratr Eustach se stal regentem za nezletilého Demetria.

Válka s Epirským despotátem a pád království.

Této situace využil epirský despota a bývalý Bonifácův spojenec Michael I. Komnenos Dukas a v roce 1210 se svými bulharskými spojenci zaútočil. Jindřich Flanderský Michaela a Bulhary odrazil, ale po Michaelově smrti v roce 1214 jeho bratr a nástupce Theodor Komnenos Dukas znovu na Soluňské království zaútočil. Válka trvala dalších devět let, kdy Theodor postupně dobyl území celého království, kromě samotné Soluně a latinský císař musel na obranu území Soluňského království šetřit, protože byl příliš zaneprázdněn bojem se stále mocnějším Nikájským císařstvím v Anatolii. V roce 1224 Theodor konečně dobyl samotnou Soluň a území Soluňského království se stalo součástí Epirského despotátu; v témže roce dosáhl Bonifácův syn Demetrios dostatečného věku, aby se mohl chopit vlády.

Soluňští králové v letech 1204 až 1224.

Titulární soluňští králové po roce 1224.

O titul soluňského krále se přihlásil rod z Montferratu a ti ho drželi až do roku 1284, kdy přešel na burgundské vévody. Latinský císař Balduin II. slíbil dát titul Hugovi IV., pokud by se znovu stal latinským císařem.

Soluňské království (italsky "Regno di Tessalonica", řecky Βασίλειον Θεσσαλονίκης) byl křižácký stát vzniklý po čtvrté křížové výpravě na území bývalé (a později znovu obnovené) Byzantské říše. Existence Soluňského království trvala jen dvacet let.


Život.

Marie přišla do Polska už v pěti letech jako dvorní dáma Ludoviky Marie Gonzagové, polské královny italsko-francouzského původu. U dvora se seznámila s Janem Sobieským, jenž se tam vyskytoval od roku 1656. Jejím manželem se však v roce 1658 stal Jan „Sobiepan“ Zamoyski. Zamoyski zemřel v roce 1665; 14. července téhož roku se ovdovělá Marie vdala za Sobieského. V roce 1674 byl Jan Sobieski zvolen polským králem, na což měla vliv i jeho žena. Jako královna Marie Kazimíra podporovala navrhovanou polsko-francouzskou alianci a pokoušela se pro svou rodinu získat privilegia od francouzského krále Ludvíka XIV.  Královský pár je dnes známý svými milostnými dopisy vydanými dlouho po jejich smrti, z nichž většina byla napsaná mezi lety 1665 a 1683, kdy je rozdělovaly buď vojenská tažení Jana III. nebo královniny cesty do Paříže. Tyto dopisy dovolují nahlédnout jak do pocitů zamilovaného páru, tak odrážejí problémy, jimž tehdy čelili. Zároveň se v nichž řeší běžné přízemní záležitosti týkající se dvora a králova každodenní rozhodnutí, která se svou ženou často konzultoval. Jan III. svou ženu v těchto dopisech nazýval zdrobněle „Maruška“, pod kteroužto něžnou přezdívkou byla známa i na veřejnosti.  Jan Sobieski zemřel v roce 1696. Marie Kazimíra navždy Polsko opustila o 3 roky později a odjela do Říma, kde žila až do roku 1713, udržujíc tam přátelské styky s papeži. Posléze se vrátila do rodné Francie, nebylo ji však králem dovoleno přijít ke dvoru, takže dožila v městě Blois, kde zemřela ve věku 74 let. Její tělo bylo následujícího roku přeneseno do Varšavy a roku 1733 nakonec do Krakova, kde spočívá dodnes.

Rodina.

S Janem Zamoyským měli 4 děti, všechny však zemřely krátce po narození:  S Janem Sobieským pak měli celkem 13 dětí:  Jen čtyři z jejich potomků se však dožili dospělosti: Jakub (později pretendent polského trůnu), Alexandr, Konstantin a Tereza Kunegunda (později manželka bavorského kurfiřta a matka římskoněmeckého vzdorocísaře Karla VII.).

Marie Kazimíra Louise de La Grange d'Arquien (; 28. červen 1641, Nevers – 30. leden 1716, Blois), známá pod zdrobnělinou Marysieńka („Maruška“), byla francouzská šlechtična a královna (1674–1696) Polsko-litevského soustátí.


Itálie v Bonifácovi.

Bonifácovy skutky z mladí kolem roku 1170 jsou zaznamenány ve slavném díle, "Valen marques, senher de Monferrat". O toto zpracování se zasloužil Bonifácův dobrý přítel a dvorní trubadúr Raimbaut z Vaqueiras. Jeho skutky zahrnují záchranu dědičky Jacopiny z Vetimiglie od jejího strýce hraběte Oty, který ji chtěl připravit o dědictví a poslat ji na Sardinii. Bonifác pro ni zařídil svatbu. Když Albert z Malaspiny (manžel jedné z Bonifácových sester) unesl Saldinu z Mar, dceru přední janovské rodiny, Bonifác jí zachránil a vrátil zpět její lásce, Ponsetovi z Aguilar. Jako zbytek Bonifácovy rodiny, i on podporoval svého synovce Fridricha Barbarossu v jeho válce proti nezávislým městům Lombardské ligy.  Bonifácův nejstarší bratr, Vilém, zemřel v roce 1177, brzy poté co se oženil s princeznou Sibylou, dědičkou Jeruzalemského království. Roku 1179, byzantský císař Manuel I. Kommenos nabídl svoji dceru Marii Porphyrogenitskou jako manželku jednomu ze synů Viléma V. Bonifác, stejně jako jeho starší bratr Konrád, byli už ženatí, a Fridrich byl kněz, proto si ji vzal nejmladší bratr Renier, který byl společně s Marií zavražděn během násilného uchvácení vlády Andronikem Komnénem.  Roku 1183 byl Bonifácův synovec Balduin V. korunován jako král Jeruzaléma. Vilém V. odešel do křižáckého království, aby podpořil svého pravnuka a nechal Montferrat Konrádovi s Bonifácem. Roku 1187 Konrád také odešel na východ, neboť Izák II. Angelos nabídl svoji sestru Theodoru Bonifácovy jako manželku, aby obnovil rodinnou byzantskou alianci, ale Bonifác se právě oženil podruhé, zatímco Konrád byl vdovec.  Roku 1189, se Bonifác připojil k radě regentů Tomáše Savojského, syna jeho synovce Humberta III., dokud hoch nedosáhl dospělého věku o dva roky později.V roce 1191, poté co mu nově zvolený císař Jindřich VI daroval Insicu, městečko v jižním Piedmontu, začala patnáctiletá válka proti sousedním městům Asti a Alessandrii. Bonifác se přidal ke Cremonské lize, zatímco tato dvě města se přidala k Milánské lize. Bonifác spojená města porazil u Montiglia v červnu téhož roku, ale válka jako celek těžce dolehla na zájmy dynastie. Po čtvrté, on a Vaqueiras zachránili jeho švagra Alberta z Malaspina, když byl bez koně. První fáze války skončila smírem v dubnu roku 1193. Nyní byl Bonifác markýzem z Montferratu, po smrti jeho otce roku 1191 a Konráda, nově korunovaného jeruzalémského krále v roce 1192.  V červnu roku 1194, byl Bonifác dosazen jako jeden z velitelů výpravy Jindřicha VI. na Sicílii. U Messiny, kde probíhal boj mezi flotilou z Pisy a Janova, zachránil Vaqueiras Bonifáce svým štítem – za což byl pasován na rytíře téhož roku, po úspěšném tažení a Jindřichově korunovaci v Palermu. V říjnu 1197, mír s Asti skončil. Bonifác uzavřel alianční dohodu s Acqui v červnu 1198. Bylo tu mnoho plenění a nájezdů, ale roku 1199 bylo jasné, že je válka ztracena a proto Bonifác vstoupil do vyjednávání.

Čtvrtá křížová výprava.

Když původní velitel čtvrté křížové výpravy, hrabě Theobald ze Champagne roku 1201 zemřel, byl Bonifác zvolen jako její nový velitel. Byl zkušeným vojákem a toto byla příležitost pro znovuzískání reputace. Bonifácova rodina byla dobře známa na východě, jeho synovec Balduin a bratr Konrád byli králové Jeruzaléma a jeho neteř Marie byla dědičkou téhož království.  Bonifácův synovec, Filip Švábský byl manželem Ireny Angeliny, dcery sesazeného byzantského císaře Izáka II. Angela a neteř Konrádovy druhé manželky Theodory. V zimě 1201 strávil Bonifác vánoce s Filipem v Hagenau, kde se také setkal s Alexiem Angelem, synem Izáka Angela, kterému se podařilo uniknout před hrozbou jeho strýce Alexia III. Angela. V tento čas tito tři diskutovali o možnosti použít křižáckou armádu pro obnovení Alexiova práva na trůn. Oba, Bonifác i Alexius, cestovali odděleně do Říma pro požehnání papeže Innocenta III.. Ovšem Bonifácovi bylo speciálně sděleno papežem, aby se vyvaroval útoku na křesťany, včetně Byzantinců.  Křižácká armáda měla obrovský dluh u benátského dóžete, který jim poskytl flotilu. Nařídil jim tedy, aby zaútočili na rebelující města Trieste, Moglie a Zaru a porazili je před vyplutím do Káhiry. Papež byl rozzuřen útokem křižáků na křesťanská města. Dóže Enrico Dandolo byl nyní pravým vůdcem kruciáty, s Bonifácem pouze jako nastrčeným velitelem. Alexius Angelus se zavázal sliby ke křižákům a jejich hlavnímu sponzorovy, benátskému dóžeti, že pokud mu pomůžou získat trůn, tak je za to bohatě odmění. Dandolo si usmířil Papeže Alexiovým slibem, že podřídí ortodoxní církvi Římu poté, co usedne na konstantinopolský trůn. Flotila vyrazila roku 1203 ke Konstantinopoli.  Po dobytí Konstantinopole v roce 1204 patřil Bonifác mezi pretendenty trůnu. Benátčané jeho volbu vetovali, neboť věřili, že má příliš mnoho konexí v Říši, a obávali se o ztrátu svého vlivu. Místo něj vybrali hraběte Balduina Flanderského. Bonifác založil Thessalonické království a měl také území na východ od Bosporu a Krétu, ačkoliv jej později předal Balduinovi.

Rodina a smrt.

Bonifác měl s první manželkou Elenou z Busca (1145 – 1204) tři děti:  V roce 1204 se v Konstantinopoli oženil s bývalou císařovnou Markétou, dcerou uherského krále Bély III. Měli pouze jedno dítě:  Bonifác byl zabit při přepadení Bulhary 4. září 1207, a jeho hlava byla poslaná bulharskému carovi Kalojanovi.

Bonifác I. z Montferratu (asi 1150 – 4. září 1207) byl markýz z Montferratu a vůdce čtvrté křížové výpravy. Byl třetím synem Viléma V. z Montferratu a Judity Babenberské a narodil se po otcově návratu z druhé křížové výpravy. Byl mladším bratrem Viléma „Dlouhého meče“, hraběte z Jaffy a Askalonu, a Konráda I. Jeruzalémského.


Popis.

Hvízdák eurasijský je nápadný, asi 42 - 50 cm velký pták s rozpětím křídel 71 - 80 cm a hmotností mezi 400 - 1090 g. Samec ve svatebním šatě je naprosto nezaměnitelný. Má šedé boky a hřbet, černé letky a bílé zrcátka viditelné zvláště za letu, tmavý ocas, bílé břicho, růžovou hruď a kaštanově zbarvenou hlavu se světlým, dobře viditelným pruhem na čele a temeni a šedým zobákem. V prostém šatě se velmi podobá hnědočerné samici s oranžovým odstínem na bocích, hrudi a břiše.

Rozšíření.

Hnízdí v severní Evropě a Asii. Na zimu podniká dlouhé výpravy směrem na jih - zimuje ve Středomoří, severní Africe, Malé a jižní Asii a v Japonsku. Globální populace tohoto druhu je stále poměrně početná - čítá 2 800 - 3 300 000 jedinců, kteří žijí na ploše velké asi 10 000 000 km. Společně s blízce příbuzným hvízdákem americkým, který výjimečně zaletuje do střední Evropy, je jediným druhem hvízdáka, který se vyskytuje na území České republiky. Každoročně na českém území přitom zimuje 10 - 50 jedinců. Novější pozorování ukazují na podstatně vyšší počty (cca 70 - 170). Je možné je pozorovat i na vodních tocích ve městské zástavbě.

Ekologie.

Hvízdák eurasijský preferuje velké vodní plochy a promáčené louky s vyšší vegetací. Mimo hnízdění je velmi společenský a často žije i v početných hejnech. Živí se především vodními i suchozemskými rostlinami. Všechny druhy hvízdáků patří mezi hlučné druhy. Samec se velmi často ozývá hvízdavým „huíu“, samice zase hlasitým „kar kar“.  Hnízdí výhradně na zemi a do hnízda, které si staví v hustém porostu, ročně klade 7 - 11 nažloutlých vajec, na kterých sedí pouze samice po dobu 22 - 23 dní.

Hvízdák eurasijský ("Anas penelope", původně "Mareca penelope") je středně velká plovací kachna z čeledi kachnovitých, jeden ze tří druhů hvízdáků.


Nejzákladnější podoba.

Jádrem algoritmu je úvaha vycházející z Malé Fermatovy věty, totiž že pro libovolné prvočíslo formula_1 a libovolné s ním nesoudělné číslo formula_2 platí Tato rovnost platí i pro případ, kdy formula_1 je hledaný prvočíselný dělitel nějakého složeného čísla formula_8. V takovém případě navíc platí, že největší společný dělitel formula_8 a formula_6 bude dělitelný formula_1 (a lze ho rychle spočítat Eukleidovým algoritmem). A také platí, že vše výše platí i s exponentem, který není přímo formula_12, ale jeho libovolný nenulový násobek. Tedy pokud bude nějaké formula_2 umocněno na formula_14, bude formula_15 dělitelné formula_1 a pravděpodobně rovno přímo formula_1. Pro vhodnou volbu formula_18 lze tedy tím způsobem získat hodnotu formula_1. Algoritmus dále počítá s tím, že když se vynásobí všechna malá prvočísla až do vhodné meze formula_20, bude (pro náhodné dělitele) s nemalou pravděpodobností formula_12 skutečně B-hladké.

Rozšířená verze.

Rozšířené verze algoritmu jednak počítají nejen s prvočísly do meze formula_20, ale i s jejich mocninami do dané meze, jednak se pak přidává pronásobení exponentu jednotlivými prvočísly nad mez pro případ, že formula_12 bylo skoro B-hladké - totiž že by mělo jako dělitele samé mocniny prvočísel menší než B a kromě nich jen jedno prvočíslo jen trochu větší než B.  Pronásobování jednotlivými exponenty přitom lze provádět poměrně efektivně. Je-li spočítáno formula_24 a je potřeba zjistit formula_25, lze je spočítat vzorcem Rozdíl formula_27 je přitom poměrně malý, takže má krátké vyjádření v dvojkové soustavě formula_28 a potom tedy Hodnoty formula_30 umocněné na mocniny dvou lze přitom mít předpočítané v tabulce a místo mocnění lze tedy změnu velkého prvočísla v exponentu realizovat rychlejším násobením.

Složitost.

Algoritmus má v nejhorším případě exponenciální časovou složitost, ovšem vhodný typ dělitelů dokáže najít velmi rychle.

Pollardova p-1 metoda je algoritmus z oboru teorie čísel sloužící k rozložení složených čísel na jejich prvočíselný rozklad. Zveřejnil jej v roce 1974 britský matematik John Pollard a jedná se o algoritmus vhodný pro složená čísla, jejichž dělitel bez jedné je v nejjednodušší verzi algoritmu hladké číslo, v pokročilých verzích se od hladkosti příliš neodchyluje.


Životopis.

Narodil se kolem roku 1155 jako nejstarší syn Damerony, druhé manželky Villaina z Arzillières/Villehardouinu. Byl dvakrát ženat - poprvé s Berengarií z Villemaur a podruhé s Chanou z Lézines. Z prvého svazku měl nejméně dvě dcery, z druhého manželství pocházeli dva synové a další dcera. V roce 1185 byl jmenován maršálkem champagneského hrabství.

Účast na křížových výpravách.

Společně s hrabětem Jindřichem II. ze Champagne se zúčastnil třetí křížové výpravy, kolem roku 1194 již však byl zpět v rodném kraji. O pět let později se během rytířského klání pořádaného hrabětem Theobaldem III. ze Champagne připojil k další kruciátě. Theobald jej jmenoval jedním z velvyslanců do Benátek, aby zajistil lodě pro přepravu. Také pomohl ke zvolení Bonifáce z Montferratu jako nového velitele výpravy poté, co hrabě Theobald zemřel.  Je pravděpodobné, že podporoval odklon křižáků napřed k Zadaru a poté i ke Konstantinopoli. Když byl v Konstantinopoli, sloužil také jako vyslanec u Izáka II. Angela a byl jedním z těch, kteří požadovali, aby Izák učinil Alexia IV. spolucísařem. Po dobytí Byzantské říše roku 1204 byl jmenován maršálkem Latinského císařství; sloužil jako vojenský velitel a vedl útěk z bitvy u Adrianopole v roce 1205 poté, co byl císař Balduin zajat oddíly Druhé bulharské říše. Odměnou za jeho služby mu Bonifác z Montferratu daroval město Messinopolis v Thrákii.  Roku 1207 začal psát kroniku o křížové výpravě "O dobytí Konstantinopole". Byla spíše napsána francouzsky než latinsky, což z ní činí nejranější francouzskou prózu. Geoffreyho přínos je na stejné úrovni jako Roberta z Clari, francouzského rytíře z nižší vrstvy, Nikety Choniata, vysoce postaveného byzantského úředníka a historika, který stejné události popsal ze svého pohledu, a Gunthera z Pairis, cisterciáckého mnicha, který převyprávěl příběh svého opata Martina, jenž putoval s křižáky.  Villehardouinův stejnojmenný synovec se v roce 1209 stal achajským knížetem v Morei (Morea - středověké jméno pro Peloponnéský poloostrov). Villerhardouin sám zemřel krátce poté; existují informace o památnících, vztyčovaných jeho dětmi na otcovu počest roku 1218, lze tedy předpokládat, že zemřel před rokem 1219.

Geoffroy z Villehardouinu ( "Geoffroi de Villehardouin", 1150-64 - 1212) byl rytíř a historik, který se účastnil a zaznamenal Čtvrtou křížovou výpravu. Je považován za jednoho z nejvýznamnějších historiků své doby; nejznámější je jeho dílo "Histoire de la Conquête de Constantinople" (Dějiny dobytí Konstantinopole). Jeho celý titul byl: "Geoffrey de Villerhardouin, maršálek Champagne a Románie")


Život.

V Rostově na Donu a v Tbilisi získal humanitní vzdělání a znalost klasických jazyků. Roku 1908 odešel do Göttingenu, kde na tamější univerzitě studoval filosofii u Edmunda Husserla a matematiku u Davida Hilberta. Roku 1911 přešel na pařížskou Sorbonnu, za války bojoval v ruské armádě. Po I. světové válce se oženil a usadil v Paříži, kde spolupracoval mj. s Gastonem Bachelardem a Alexandrem Kojèvem, který po něm převzal přednášky o Hegelovi. Opakovaně pobýval a přednášel také v USA.

Počátky novověké vědy.

Koyré se sice věnoval hlavně počátkům novověké vědy, začal však jako historik náboženství a odtud čerpal hlubší porozumění pro myšlenky a vývoj věd od 16. století, jak o tom svědčí například jeho kniha "Mystikové, spiritualisté, alchymisté 16. století v Německu". Byl totiž přesvědčen, že i spisy vědců je třeba chápat na pozadí jejich doby. Zabýval se zejména Galileim, Descartesem, Platónem a Newtonem a ve své nejslavnější knize "Od uzavřeného světa k nekonečnému vesmíru" (původně přednášky v USA z roku 1959) popsal proměny pohledu na svět od Mikuláše Kusánského a Giordana Bruna k Newtonovi. Koyré odmítal „positivistickou“ představu, že by ke změnám v pohledu na svět vedla experimentální fakta. Podle něho jde především o změnu teoretického pohledu, který pak vede i výběr a uspořádání experimentů. Ukázal také, že lidé jako Galileo experimentovali podstatně méně, než se obvykle soudí, a že jejich experimenty byly často jen myšlenkové. Například slavný pokus s pádem koulí z věže v Pise sice Galileův životopisec stručně zmiňuje, Koyré však doložil, že se patrně nikdy nekonal. Galilei totiž věděl, že pokus už před ním dělal Benedetti a že hliněná koule dopadla později než kovová.

Problém přirozeného světa.

Podobně jako Husserl a Patočka, zabýval se i Koyré problémem „dvojího světa“, v němž moderní člověk žije: vedle světa běžného života, Husserlova "Lebenswelt", chápeme svět také v pojmech abstraktní matematizované vědy, která důležité části lidského světa (hodnoty, intuice, krásu, lidské vztahy apod.) z metodických důvodů vypouští. Přitom – jak Koyré ukázal – dokonce i při vědeckých objevech hrají tyto stránky důležitou roli.

Vliv.

Koyré ovlivnil řadu historiků a filosofů, zejména T. Kuhna, jehož slavná práce o vědeckých revolucích se o Koyrého silně opírá, nebo teoretického fyzika P. Feyerabenda.

Alexandre Koyré (původním jménem Александр Владимирович Койракский, "Aleksandr Vladimirovič Kojrakskij") (29. srpna 1892, Taganrog, Rostovská oblast Ruska – 28. dubna 1964, Paříž) byl historik a filosof vědy ruského původu, který po většinu života působil v Paříži.


Život a kariéra.

P. D. Jamesová se narodila v Oxfordu v rodině daňového inspektora Sidneyho Jamese. Navštěvovala školu v Ludlow a později střední dívčí školu v Cambridgi. Po střední škole začala v Cambridgi pracovat na daňovém úřadě a poté v divadle. Tam se také seznámila se svým budoucím manželem, Connorem Bantry Whitem, se kterým má dvě dcery. Jejich manželství bylo poznamenáno tím, že se u Connora Whita po návratu z války rozvinula psychická porucha a většinu života musel strávit v psychiatrických ústavech. Jamesová rodinu finančně podporovala tím, že pracovala jako úřednice, např. na ředitelství nemocnic. Po smrti svého manžela v roce 1964 začala pracovat na kriminalistickém oddělení ministerstva vnitra, kde zůstala až do odchodu do důchodu v roce 1979.  Jamesová začala psát v polovině 50. let, její první román, "Zahalte jí tvář", vyšel v roce 1962. V tomto románu představila vyšetřovatele Scotland Yardu Adama Dalglieshe. Zatím její poslední román s Adamem Dalglieshem, "Soukromá pacientka", vyšel v roce 2008. V roce 2000 vydala svou autobiografii "Život nejsou jen vraždy" a v roce 2009 pak knihu o historii detektivního žánru "Talking about Detective Fiction". Během své kariéry psala i eseje a články pro noviny, časopisy a antologie. V roce 1991 byla za své dílo povýšena do šlechtického stavu a v roce 2008 byla uvedena do síně slávy autorů detektivního žánru ("Crime Writing Hall of Fame").

Dílo.

První detektivní romány P. D. Jamesové se často odehrávají v prostředí britských státních institucí, jakými jsou zdravotnické a kriminalistické ústavy, jejichž prostředí Jamesová díky své práci dobře znala. Její pozdější romány se většinou odehrávají v uzavřených komunitách, např. v nakladatelství, teologické koleji, na ostrově nebo na soukromé klinice. Typickým znakem všech jejích detektivních románů je komplexní příběh, propracované postavy a posun od čistě detektivního románu k obecné fikci s realistickými prvky. Jamesová se nesoustředí jen na zápletku a odhalení zločince, ale klade důraz na charakteristiku postav, prostředí a na ničivé následky zločinu a jeho vliv na životy všech zúčastněných.  Nejznámější část díla P. D. Jamesové tvoří série knih, jejichž hlavním hrdinou je Adam Dalgliesh. V dalších dvou románech je hlavní postavou majitelka detektivní kanceláře Cordelia Grayová.

Film a televize.

Mnoho románů P. D. Jamesové bylo zfilmováno. Asi nejznámějším představitelem Adama Dalglieshe je Roy Marsden, který se proslavil v seriálových adaptacích jako "Pachuť smrti", "Černá věž", "Smrt soudního znalce", "Zahalte jí tvář" a "Záhady slavičího domu". Ve filmech "Smrt pod ochranou církve" a "Vraždy v muzeu" se jako Adam Dalgliesh představil Martin Shaw. Mimo její obvyklý detektivní žánr natočil režisér Alfonso Cuarón katastrofický sci-fi film Potomci lidí dle námětu její stejnojmenné knižní předlohy.

Phyllis Dorothy James, baronka z Holland Parku, OBE (3. srpna 1920 Oxford – 27. listopadu 2014 Oxford), známá jako P. D. Jamesová, byla anglická spisovatelka detektivních příběhů a doživotní členka britské Sněmovny lordů za Konzervativní stranu. Proslavila se hlavně díky detektivním románům s postavou detektiva a básníka Adama Dalglieshe.


Popis.

Tělo dospělého kulíka nilského dosahuje 19–21 cm. Má bílou hlavu s černým temenem, týlem a oblastí okolo očí. Záda má černá, hruď je bílá s černým pruhem. Na zbytku těla je shora modrošedý a zespoda oranžový. Nohy má modrošedé. Díky svému zbarvení je nezaměnitelný s jinými ptáky. Samečci se vzhledem neliší od samiček.

Ekologie.

Tento obvykle velmi krotký pták se vyskytyuje po dvojicích nebo v malých skupinách v blízkosti vody. Živí se hmyzem. Ozývá se vysokým "krrr-krrr-krrr".  Klade dvě až tři vejce a zahrabává je do teplého písku; teplotu reguluje dospělec sedící na vejcích svým namočeným břichem. Pokud hnízdo opouští, písek na vejcích urovná. Mláďata jsou pohyblivá hned po vylíhnutí, krátce potom se mohou sama krmit. Dospělci chladí mláďata stejně jako vejce; mláďata někdy pijí vodu přímo z mokrého peří dospělců. V případě ohrožení mohou dospělci zakrýt mláďata pískem.

Trochilus a domnělá symbióza s krokodýly.

Hérodotos, řecký spisovatel z 5. století př. n. l., uvádí, že pták zvaný "trochilus" létá do otevřených tlam krokodýlů a živí se rozkládajícím se masem uvíznutým mezi krokodýlími zuby. "Trochilus" bývá často ztotožňován právě s kulíkem nilským, v mnoha jazycích jeho jméno odkazuje na domnělou vazbu na krokodýly (německy "Krokodilwächter", rusky "Крокодилов сторож", portugalsky "Ave-do-crocodilo", maďarsky "Krokodilmadár" atd.), ačkoli popsaná symbióza s krokodýly nebyla spolehlivě zdokumentována u kulíka ani žádného jiného ptáka. (Často se jako „důkaz“ mylně uvádí fotografie, která je ve skutečnosti uměleckou digitální rekonstrukcí z dílny Warren Photographic, nebo videonahrávka, která vznikla jako počítačová animace pro thajskou reklamu na žvýkačku Dentyne.)

Kulík nilský ("Pluvianus aegyptius", původně "Charadrius aegyptius"), dříve zvaný též běhulík pestrý, je malý dlouhokřídlý pták žijící na písčitých březích velkých řek v tropech subsaharské Afriky, přibližně v oblasti mezi Mauritánií, jihem Súdánu, Ugandou a Angolou. Z Egypta vymizel začátkem dvacátého století, nejspíš v souvislosti se stavbou Asuánské přehrady.