Generalplan Ost.

Po podepsání paktu mezi Hitlerem a Stalinem obdržel Heinrich Himmler 28. září 1939 rozkaz zřídit Říšské komisařství pro upevnění německého národa (Reichskommissariat zur Festigung deutschen Volkstums), které jako první předložilo na jaře 1940 návrh na Generalplan Ost. Generalplan Ost se týkal vystěhovávání židovského a polského obyvatelstva z Povartí, Západního Pruska (Svobodné město Gdaňsk a Polský koridor) a z Generálního gouvernementu na východ. Od podzimu 1939 bylo Polsko rozděleno na tři zhruba stejně velké části – východní území obsadil Sovětský svaz (až do června 1941), v centrální části země fungoval Generální gouvernement se sídlem v Krakově a třetí část od Pomoří na severu až po Slezsko na jihu byla připojena ke Třetí říši jako župa Poznaň (Reichsgau Posen), od roku 1940 Povartí (Wartheland) s celkem 4,2 mil. obyvateli (85 procent Poláci, 7 procent Němci a 8 procent Židé) a župa Gdaňsk-Západní Prusko (Danzig-Westpreußen).

Vznik Volksdeutsche Mittelstelle.

V roce 1933 vznikla z popudu Rudolfa Hesse pod VDA (Verein für das Deutschtum im Ausland) rada «Volksdeutsche Rat», která se velmi brzo dostala do konfliktu se stranickou organizací Auslandsorganisation (AO) pod vedením Ernsta Wilhelma Bohleho. V roce 1935 byl prací pro menšiny v zahraničí pověřen Otto von Kursell (tzv. Büro von Kursell). Himmlerovi a Heydrichovi se na přelomu let 1936/37 podařilo Kursella vyřadit, na jeho místo 1. ledna 1937 dosadit Wernera Lorenze a Kursellovu kancelář (Büro von Kursell) přejmenovat na «Volksdeutsche Mittelstelle». Jak samotný název napovídá, středem zájmu se stali etničtí Němci, „kteří mluvili německy a patřili k německému národu a měli německou krev, ale nepatřili k Německé říši, jelikož zapustili kořeny v zahraničí (die zwar deutsch sprechen und deutschen Stammes und Blutes sind, aber nicht mehr zum Deutschen Reich gehören, sondern im Ausland Wurzel gefasst haben)“. Výraz «Mittelstelle» měl asociovat představu «zprostředkovací centrály». VoMi sice celkem brzy zaujala pozici „nejvyššího říšského úřadu“, ale její pravomoc nebyla vůči NSDAP, jednotkám SS a říšským ministerstvům zcela definována. Zrovna tak nebyl jasný vztah VoMi k vůdci. Organizační a hierarchické vztahy, úkoly a pracovní metody VoMi se nedržely nějakých stálých pravidel, úřad se podřizoval dané politické situaci a požadavkům nacistického vedení.  Hlavním úkolem úřadu byl finanční a politický kontakt s „etnickými Němci“ v zahraničí a jejich zasvěcování do nacistické ideologie. To se dělo jak veřejně oficiální cestou tak pomocí akcí poloveřejných či cestou zcela soukromé podpory. VoMi se také snažila o neustálé vymezení vůči stranické zahraniční organizaci AO (Auslandsorganisation) a o získání opoziční VDA. Spolek VDA (Verein für das Deutschtum im Ausland) v čele s Hansem Steinacherem prosazoval sice také podporu etnických menšin v zahraničí, ale bez vytržení z jejich domova a následného přesídlení, které se tak stalo mezi oběma organizacemi základní třecí plochou. Po spojenectví s Itálií a Sovětským svazem začaly menšiny v daných zemích představovat pro plánovanou zahraniční politiku Třetí říše potenciální nebezpečí, které se Adolf Hitler rozhodl přesídlením odstranit. Vztahy mezi VDA a VoMi zatěžovala zejména otázka Jižního Tyrolska. Steinacher byl nakonec poslán 19. října 1937 „na dovolenou“ a po nařízení z 2. července 1938 se VoMi stala jediným úřadem pro záležitosti etnických Němců. Ze své práce se zodpovídala přímo Adolfu Hitlerovi.

Přesídlení etnických Němců z Jižního Tyrolska.

V květnu 1939 podepsal Benito Mussolini a Adolf Hitler pakt o vyřešení otázky Jižního Tyrolska ve stylu přesídlení „Heim ins Reich“. Ještě téhož roku byla podepsána opce, podle které se německé a ladinské obyvatelstvo mělo rozhodnout, zda bude emigrovat do Třetí říše nebo zůstanou bez ochrany pro etnické menšiny ve svých domovech. Jednalo se přibližně o 200 000 etnických Němců s italským občanstvím. Curt von Gottberg, šéf Pozemkového úřadu (Bodenamt) v Praze, počítal s tím, že po rasovém průzkumu usadí tyrolské přesídlence (přibližně 2 750 rodin) na 1 500 statcích zadlužených a nebo rasově nevhodných sedláků v Severním Tyrolsku (Nordtirol) a 12 000 v protektorátě na zabraných statcích židovských či protistátních osob. K masovému přesídlení začalo docházet až po 1. lednu 1940. Z předpokládaného počtu 200 000 se rozhodlo k odchodu maximálně 81,8 procent tyrolských Němců a z plánů na poněmčení protektorátních oblastí se podařilo splnit jen minimum.  Přesídlení etnických Němců z Jižního Tyrolska se ale od transferu ostatních „Volksdeutschen” z Pobaltí, východu a jihovýchodu Evropy odlišovalo. Jednak trvalo mnohem déle, ale také se na něm podílel jiný přesídlovací aparát. Hlavní slovo měl Říšský komisař pro upevnění německého národa. Registraci a přípravu k transportu optantů prováděl namísto VoMi úřad „Amtliche deutsche Ein- und Rückwanderungsstelle” (ADERSt) v Bolzanu s pobočkami v Bolzanu, Meranu, Brixenu, Brunecku a Sterzingu, kterému pomáhala společnost „Arbeitsgemeinschaft der Optanten für Deutschland” (AdO). Prověřování, rasovou kontrolu a udílení občanství (Durchschleusung) měla na starost úřadovna „Dienststelle Umsiedlung Südtirol” (DUS) v Innsbrucku se svou italskou firmou pro správu majetku „Abwicklungs-Treuhand-Gesellschaft” (DAT) a říšskou „Deutsche Ansiedlungsgesellschaft” (DAG).  Jednalo se o oblasti: okres Bozen (Bolzano) a Fassatal, okres Meran, okres Brixen, okres Bruneck (Cortina a Buchenstein), okres Sterzing, italské oblasti (Lusern a Fersental), údolí „Kanaltal” (Val Canale) a říšské Němce s italským občanstvím. K 1. červenci 1942 přesídlilo 76 824 osob a do konce roku 1943 se počet navýšil na 81 500 osob. Skoro polovina jich byla umístěna v župě „Tirol-Vorarlberg” (34 000 osob). Toto číslo není zcela přesné, jelikož zahrnuje i některé tyrolské odvedence k wehrmachtu, kterých bylo od roku 1940 do konce války kolem 25 000. Výstavba nových bytů pro přesídlence z Jižního Tyrolska na území Východní marky byla schválená jako „Sondermaßnahme S”. Jen v Tyrolsku a Vorarlbersku jich postavila firma „Neue Heimat” (Gemeinnützige Wohnungs- u. Siedlungsgefellschaft der Deutschen Arbeitsfront) na 7 000 (tzv. Südtiroler-Siedlung). Hned po ukončení války se snažila část etnických Němců z Jižního Tyrolska vrátit do své domoviny (8 000 - 12 000 osob).

Volksdeutsche Mittelstelle.

Heinrich Himmler se mohl sice na základě Hitlerovy vyhlášky, co se přesídlování obyvatelstva a jeho ubytování týče, opřít o rozsáhlé znalosti a zkušenosti řady orgánů a subjektů, ale jen na poli vojenských či trestaneckých táborů. VoMi jako jediná nacistická instituce disponovala potřebnými zkušenostmi s přesídlováním celých rodin. Od roku 1934 vedla tzv. „Informační centrum pro přistěhovalce” (BFE), které poskytovalo etnickým uprchlíkům z Rakouska a Polska hned po překročení říšské hranice první záchytné ubytování.  Vzhledem k tomu, že se počítalo pro přesídlenecké tábory s „nepoužívanými“ továrnami, prázdnými školami a „židovskými vilovými koloniemi“, stala se VoMi v letech 1942–1945 jedinou autorizovanou institucí pro zabavování vhodných budov, bytů a místností po neněmeckých občanech nebo Židech. Činnost úřadu sestávala z transportu etnických Němců do říše, ze zajištění potravin, zdravotní služby a z organizování ubytování. K ubytování sloužily dva druhy táborů (Vomi-Lager-Typen). Jednak sběrné tábory tzv. „Auffang-“ nebo „Sammellager“ a za druhé pozorovací tábory ve Staré říši (Altreich - Deutsches Reich, Österreich a Sudetenland) tzv. „Beobachtungslager“. Přesídlovací akce etnických Němců se z různých důvodů protahovaly, takže mnohé sběrné tábory sloužily i jako tábory pro delší ubytování – tedy pozorovací.

Zahraniční úřady a přesídlovací cenrály.

Během přesídlovacích akcí vznikaly i dočasné zahraniční centrály tzv. „Umsiedlungskommandos“. Například 1944 vznikla taková dočasná centrála v Budapešti, která se starala o německou menšinu v době se blížící Rudé armády. Na jaře 1943 měla dočasně fungovat centrála VoMi v Praze, která by se starala o etnické Němce z jihovýchodu. Zamýšlený příliv etnických Němců ze Sovětského svazu do Protektorátu se K. H. Frankovi nezamlouval a postavil se proti.

Organizační struktura.

Od roku 1942 byla instituce rozdělena do jedenácti úřadů:

Přistěhovalecké oblasti.

Jako první procházeli přistěhovaleckým přezkumným procesem (Durchschleusung) od listopadu 1939 až do března 1940 v Poznani, Gdyni a v Kolobřehu etničtí pobaltští Němci z Estonska, Lotyšska a později z Litvy. Celkem 87 000 pobaltských přistěhovalců bylo rozmístěno v říšské župě Povartí, v Západním Prusku a malá část ve Staré říši. Další velká skupina přijížděla od prosince 1939 z Haliče (70 000 z území mezi řekami Bug a San), z oblasti Narewu (Białystok) a z Volyně (65 000 z území mezi řekami Bug a Dněpr). Jen do Povartí přišlo 128 000 přistěhovalců. Třetí velká vlna 30 000 Němců pocházela z oblasti Generálního gouvernementu (Chełm a Lublin).  Následovala vlna 187 000 etnických Němců z Rumunska, Besarábie, severní Bukoviny a po 7. září 1940 také z Dobrudže. V říjnu 1940 došlo k přesídlení Němců z Chełmu, v lednu 1941 k dosídlení z Estonska, Lotyšska a Litvy, v říjnu 1942 ze Srbska a Chorvatska, z Kočevska a z Bulharska. Poslední přesídlovací akci do Povartí od listopadu 1943 do poloviny roku 1944 představovalo 370 000 ruských Němců, především z oblasti Černého moře (340 000 z jihu SSSR, 30 000 od Leningradu a Minska). Do začátku března 1942 se podařilo umístit z celkem 511 142 etnických Němců 287 000 v anektovaných východních zemích a 93 000 ve Staré říši, přičemž se z valné části jednalo o provizorní bydlení, 131 000 přistěhovalců žilo stále nouzově po táborech.  Přesídlování etnických Němců se odehrávalo skoro pět let podle stále stejného scénáře: z popudu uzavření smlouvy nebo z úředního nařízení bylo svoláno místní obyvatelstvo k registraci, po souhlasu s přesídlením pod tlakem nacistické propagandy následovalo přidělení oblasti (ve Staré říši, na území sídelního mostu Povartí nebo v Generálním gouvernementu). Podle přidělené oblasti byli přesídlenci rozděleni do táborů (Umsiedlungslager), kde po rasovém přezkoumání tvořili tři skupiny. Skupinu „O” (Osten-Siedlungsbrücke Warthegau) - rasově nejčistší pro župu Povartí, skupinu „A” (Altreich) - rasově vhodnou k rychlému poněmčení pro Starou říši a skupinu „S” (Sonderfälle) - rasově méněcenné obyvatelstvo určené pro Generální gouvernement. V případě rumunských Němců nastalo 7 267 případů, kdy byli pro rasovou nezpůsobilost posláni zpět domů. Proces rasového přezkumu nazývali nacisté „Durchschleusung”.

Vysídlení polského obyvatelstva.

K vysídlení polského obyvatelstva ze zemědělských statků docházelo těsně před osídlením etnickými Němci a to téměř na poslední chvíli. Jednak z toho důvodu, že nemělo docházet k přerušení zemědělských prací, především k výpadkům v krmení a dojení, ale také z toho důvodu, aby překvapené polské obyvatelstvo nemělo příliš času k útěku. Celý proces nového osídlení se tak měl odehrát během dvou hodin. „Evakuovaní” Poláci putovali do tzv. „Auffanglager” (sběrných táborů) a následně do „Evakuierungslager“ (evakuačních táborů) v Lodži. Opuštěný majetek hlídal pomocný policista (Hilfspolizist). Dům musel být vyčištěn, zbaven veškerých náboženských předmětů a místnosti pokud možno vyzdobeny. Pověřenci osídlovacího štábu pak přidělovali „nové domovy” vybraným etnickým Němcům.  V dubnu 1940 zřídila Bezpečnostní policie (SiPo) v Lodži (Litzmannstadt) úřadovnu „Umwandererzentralstelle” (UWZ), která spadala pod Hlavní úřad říšské bezpečnostní policie (Reichssicherheitshauptamt) a Heinricha Himmlera, říšského komisaře pro upevnění německého národa (RKF). „Umwandererzentralstelle” měla na starost odsun nežádoucích Poláků a Židů z říšských žup do Generálního gouvernementu. Do února 1940 přemístila 300 000 Poláků (z Povartí 120 000 statkářů, z Gdaňska-Západního Pruska 35 000 a z Horního Slezska 15 000), jejichž majetek byl téměř okamžitě rozdělován přistěhovalým etnickým Němcům (47 000 polských statků, 9,22 mil. hektarů půdy). Z 60 000 polských podniků patřila více jak polovina domácím Němcům, 20 procent získali etničtí Němci, 8 procent říšští Němci a 21 procent zůstalo pod správou. V druhé polovině října 1939 proběhly první židovské transporty. Z říšských žup byl vyhnán téměř jeden milión Poláků.  U likvidace etnických Poláků se nacisté zaměřili na vůdčí osobnosti a polskou inteligenci. Na území německého záboru zahynulo 7 500 lékařů, 4 500 advokátů, 4 200 inženýrů, 700 profesorů a vědeckých pracovníků, 3 963 učitelů základních škol, 848 učitelů středních škol a 2 647 kněží. Největší část obětí v německé části tvořili Židé. Celkem jich během německé okupace zahynulo 2 900 000. Během okupace východního Polska Sovětským svazem tvořili Poláci více jak jednu třetinu z celkového počtu obětí NKVD.

Přesídlení baltských Němců.

Během druhé světové války prošlo Pobaltí nejprve okupací sovětskou a posléze nacistickou. V paktu mezi Hitlerem a Stalinem o neútočení z roku 1939 bylo Lotyšsko a Estonsko označeno za sovětské zájmové oblasti. K těm následně přibyla na základě smlouvy z 28. září 1939 i Litva. Na podzim 1939 vpochodovala Rudá armáda na území Litvy, Estonska a Lotyšska. V srpnu 1940 Sovětský svaz tyto tři republiky anektoval (Litva 15. června 1940 okupace Rudou armádou a 3. srpna 1940 začleněna do Sovětského svazu, Lotyšsko 17. června 1940 okupace Rudou armádou a 5. srpna 1940 začleněno do Sovětského svazu, Estonsko 17. června 1940 okupace Rudou armádou a poté 6. srpna 1940 začleněno do Sovětského svazu). Téměř celá populace německého obyvatelstva se rozhodla na základě předtím uzavřené smlouvy své domovy opustit.  Po obsazení sovětských pobaltských území v roce 1941 byly pobaltské státy začleněny do tzv. říšského komisariátu (Reichskommissariat Ostland), který zahrnoval také část Běloruska a část severovýchodního Polska v čele s Heinrichem Lohsem v Rize. „Reichskommissariat Ostland” spolu s říšským komisariátem Ukrajina spadal pod správu ministerstva pro východní území, které řídil Alfred Rosenberg. Od 10. ledna 1941 započalo přesídlení etnických Němců z Litvy a ještě zůstávajících 17 000 Němců z Estonska a Lotyšska. Na majetkové vyrovnání se ale vztahovaly jiné dohody. Sovětský svaz připsal Třetí říši k dobru 200 mil. RM, z kterých mělo být odečteno 50 mil. za majetek vysídlených 21 306 Litavců, Rusů a Bělorusů z německého říšského území (Memel-Suwalki Gebiet). Během přesídlovacích akcí, které trvaly až do 25. března 1941, zažívali etničtí pobaltští Němci obrovské mrazy a sněhové bouře. Z celkového počtu 50 000 německých Litevců organizovala VoMi transport pro 34 347 osob po železnici, pro 6 890 osob autobusy, 1 349 osob přecházelo do říše kvůli blízkosti hranice pěšky a 6 773 osob cestovalo v kolonách na koňských povozech.

Přesídlování etnických Němců z východního Polska.

V důsledku rozdělení Polska mezi Hitlerem a Stalinem se Volyň stala od září 1939 součástí sovětského území. Německé obyvatelstvo z bývalého polského území bylo v roce 1939 během akce „Heim ins Reich“ z větší části přesídleno do Říšské župy v Povartí. Jednalo se asi o 65 000 osob. Realizaci přesídlení prováděla VoMi. Do roku 1940 přesídlila do Povartí a Západního Pruska kolem jednoho milionu Němců. Od března 1941 byli v rámci Německo-sovětské smlouvy o přátelství, spolupráci a vymezení demarkační linie přesídlováni hlavně Pobaltští Němci. (Galerie: Povartí – osídlování Volksdeutschen z východního Polska).

Přesídlení Volksdeutschen z Besarábie, Bukoviny a Haliče.

Podle tajného protokolu mezi Hitlerem a Stalinem z roku 1939 souhlasila Třetí říše s obsazením Besarábie, ale nebylo jí lhostejné, co bude s 94 000 příslušníky německy mluvící menšiny. Dne 5. září 1940 podepsal Sovětský svaz a Německá říše v Moskvě dohodu o přesídlení. Nicméně 28. června 1940 zabral Sovětský svaz vedle území Besarábie také severní část Bukoviny. Pro německou menšinu platil tedy nejzazší termín vysídlení do 15. listopadu 1940 a Němci byli přesídleni do Německé říše nebo okupovaných území v Polsku. Západní oblast Haliče se stala součástí Generalgouvernementu a východní oblast připadla k Ukrajině. Po napadení Sovětského svazu připadla i východní oblast Haliče k Třetí říši a stala se součástí Generalgouvernementu.

VoMi tábory v Povartí.

Průmyslové město Lodž se stalo již v listopadu 1939 přesídlovacím centrem. Ve městech Pabianice a Zgierz vznikla celá řada přijímacích táborů. V případě přeplnění táborů byli přistěhovalci posíláni po odvšivení do táborů ve Staré říši a do okolí Lodže. Tábory v Lodži se využívaly zejména pro etnické Němce, u kterých se předpokládalo, že velmi brzy nastoupí cestu do Staré říše. Již necelý měsíc po rozběhnutí přesídlovací akce v prosinci 1939 existovalo 47 táborů pro 30 000 etnických Němců (31 v Lodži, 10 v Zgierzu a 6 v Pabianicích). Samozřejmě po příchodu Němců z východního Polska číslo značně narostlo. Jen v samotném městě Lodž fungovalo 33 táborů pro 25 000 osob. Pabianice s 12 tábory pojmuly 20 000 osob, 8 táborů ve městě Zgierz 10 000 a 13 táborů v oblasti Kalische 7 000 osob. Táborové štáby opatrovaly celkem 66 táborů, které se většinou nacházely v budovách škol, továren, věznic nebo v bývalých židovských bytových koloniích.

Organizace tábora.

Táborovému štábu velel jeden vedoucí, který měl k dispozici malý tým spolupracovníků. Až do února 1940 zastávali pomocné práce Židé. Budovy v táborech se členily na tzv. čisté a nečisté (unreine und reine Gebäude), podle absolvování odvšivení a kontroly infekčního nakažení. Tato kontrola se evidovala orazítkováním kenkaret. Teprve po obdržení razítka obdrželi povolení k přístupu do čistých budov (Quartierschein). Dva dny nato absolvovali proces „Durchschleusung“, po jehož ukončení obdrželi taktéž razítko. Třetí den už etničtí Němci putovali do Staré říše do tzv. pozorovacích táborů (Beobachtungslager).

Vybavení a režim tábora.

Všechny tábory disponovaly jídelnou, která sloužila také jako společenská místnost, knihovnou, spacím sálem a vlastní školou. Prostředky denní potřeby se prodávaly v táborové kantýně. Voda k pití se podávala pouze převařená. Tábor musel mít samozřejmě také umývárny, vytápěné a větratelné pokoje se zavedenou elektřinou. Stravu připravovaly velkokapacitní kuchyně organizace Nationalsozialistische Volkswohlfahrt v Lodži a Pabianicích, kterou rozvážely nákladními auty do táborů. Spalo se na slámě s přidělenými látkovými polštáři též plněnými slámou. Pouze ženy a děti obdržely deky. Muži v rámci přípravy v plnění budoucích povinností dodržovali stanovený denní režim:  Všeobecně platil zákaz vycházení z tábora, po ukončení karantény mohli etničtí Němci navštěvovat okolí pouze ve skupinách a s táborovým doprovodem. Kulturní vložku obstarávala nacistická propaganda. Nejprve se jednalo o společenské večery a krátké, lehce pochopitelné politické přednášky, které vedli odborníci na říšské zemědělství. Teprve po uvolnění financí z ministerstva propagandy (Reichspropagandaministerium) se mohly v táboře odehrávat poslechy gramofonových desek, hudební koncerty, promítání propagandistických filmů, zábavná představení umělců a artistů či loutková divadla pro děti. Tábory obdržely také vlastní rádio.  Vzhledem k tomu, že z nedostatku zemědělských statků se počítalo s delším pobytem etnických Němců v táborech, byly z Himmlerova příkazu v březnu 1940 všechny sběrné tábory (Sammellager) v Lodži přeměněny na pozorovací (Beobachtungslager). Pod dozorem táborových VoMi vedoucích o ně pečovala „Volkswohlfahrt” (NSV). V táborech zřídila krejčovny (Nähstuben) pro tvorbu jednoduchých oděvů a drobné opravy, školky, školy a domovy pro seniory. Ke kojencům a malým dětem docházely NS-sestry. Děti do 14 let dostávaly půl litru mléka na den. Existovaly i dětské tábory pro sirotky nebo pro děti, jejichž rodiče se nacházeli ještě na cestě. Podpora v pozorovacích táborech patřila i dobrovolnému sportu. Pro muže a chlapce od 10 let platil každodenní ranní nástup se vztyčením vlajky. Mládež byla zařazena do HJ a BDM.  Obzvláštní péče se věnovala zřízeným zdravotním oddělením. Lehce nemocní měli k dispozici nemocniční pokoj, ošetřovnu s lékařem, sesternu a nemocniční stanici pro minimálně 3 400 pacientů. Těžké případy přejímalo pět nemocnic v Lodži s kapacitou 51 400 osob. K nouzovému využití sloužil i lazaret NS-Červeného kříže. I přes veškeré snahy byla situace v táborech tristní. Do 9. dubna 1940 zemřelo 918 osob a 131 dětí se narodilo. Velká úmrtnost dětí způsobovala, že i rodiny, které přicestovaly s osmi a více dětmi, opouštěly tábor bezdětní. S mnohými nemocemi a vrozenými vadami již mnozí přijížděli. Častá byla hluchota, katastrofální stav zubů a po obtížné cestě omrzliny.

Přistěhovalecká centrála / Einwanderungszentrale.

Z Himmlerova příkazu byl v říjnu 1939 zřízen imigrační úřad tzv. „Einwanderungszentrale” (EWZ), který prováděl přezkum árijské a rasové čistoty, politického smýšlení a hospodářských možností přistěhovalých etnických Němců. Tento proces se nazýval „Durchschleusung“. K udělení občanství mohlo dojít teprve po důkladném přezkoumání árijské čistoty a po zdravotní prohlídce. Úřednická komanda tzv. „Fliegende Kommissionen“ sídlila většinou ve velkých táborech, jelikož disponovaly dostatečným prostorem pro kanceláře. Do míst, kde nebylo možné kanceláře zřídit, zajížděl od roku 1940 zvláštní vlak „Sonderzug der Fliegende Kommission“, který sestával z 15 vagonů. Hitler si přál, aby „zejména vnitřní vybavení vlaku udělalo na přesídlence dojem“, proto se na návrzích vybavení podíleli také architekti.  Úřednická komanda imigračního úřadu (Fliegende Kommissionen a Sonderzug der Fliegende Kommission) spojovala na jednom místě úřady: Bezpečnostní policie (Sicherheitspolizei), Pořádkové policie (Ordnungspolizei), Ministerstva vnitra (Reichsministerium des Inneren), Ministerstva práce (Reichsarbeitsministerium) a říšského vůdce zdravotnictví (Reichsgesundheitsführer), takže bylo možné během 3-4 hodin prozkoumat dotyčnou osobu, popřípadě rodinu a na základě vyšetření udělit říšské občanství a rozhodnout o umístění v nových župách nebo Staré říši. Podstatou celého procesu byl samozřejmě rasový přezkum.

Sídla imigrační centrály EWZ.

Sídla vrchního štábu EWZ  Sídla poboček EWZ  V tomto oddělení byla německým imigrantům založena do kartotéky „EWZ-Karte” (Einwanderungskarte), která je provázela po celou dobu pobytu po táborech až po obdržení polského bytu nebo zemědělského statku.  Na oddělení probíhal popis osoby a příprava osobního dokladu nazývaný „Umsiedlerausweis”.  Fotografie pro EWZ-Karty a osobní dokumenty se pořizovaly s tzv. EWZ-číslem (EWZ-Nummer). Oddělení sepisovalo jak majetek zanechány v zemi původu tak majetek, s kterým se vydali na cestu. Do 10. května 1940 procházel tímto procedurálním procesem každý Němec nad 15 let.  Nejdůležitější oddělení Rasového a osidlovacího úřadu, tajně nazývané „RuS-Stelle“ (Rasové a osídlovací oddělení). Zde etnické Němce SS-lékaři a RuSHA rasoví experti z podrobovali zdravotní, genetické a rasové prohlídce. Zjišťována byla také plodnost a dědičná genetická onemocnění. Následně přesídlenci obdrželi přiřazení ke skupině: I - nadprůměrný rasový původ, II - průměrný rasový původ, III - podprůměrný rasový původ a IV - nevhodný rasový původ pro nasazení na východě.  Oddělení posuzovalo všechny předložené dokumenty a na základě rozhodnutí přiznalo nebo odepřelo udělení říšského občanství. Na základě důkladného pohovoru (vzdělání, dosavadní zkušenosti a znalosti) zaznamenal vedoucí oddělení výsledek šetření do EWZ-karty. Pokud však bylo předchozí šetření záporné, zápis o pracovním nasazení neudělil. Relevantní výsledky z šetření všech oddělení se archivovaly na pracovní kartotéční kartě tzv. „AK-Karte“ (Arbeitskarteikarte).  Zpracovávalo veškeré posbírané údaje, přirozeně už bez přítomnosti přesídlenců.

Přidělení nových domovů a osídlení.

Poslední úřední proces (letzte Musterung) před obdržením nového domova sestával z převozu etnických Němců do transportního tábora (Transportlager), kde proběhla kontrola AK-karet (AK-Karten). Zrovna tak musely být před předáním překontrolovány i zemědělské statky. Nakonec přesídlenci obdrželi přidělovací listiny (Hofzuweisungslisten) a pracovní štáb převzal velení transportu. Každý zemědělec nesl na hrudi číslo, které bylo připevněno také na jeho zavazadlech, dobytku a budoucím domově. Čtyřicet osm hodin před vlastní osídlením převzala policie přidělovací listiny a provedla vyhnání polského obyvatelstva. Novopečení říšští Němci nesměli v žádném případě přijít do kontaktu s polskými domorodci. Teprve když bylo polské obyvatelstvo z dohledu, mohlo dojít k osídlení a předání nových domovů.  Vedoucí transportu přidělil podle listiny „novým majitelům” jejich domovy, kde je uvítal okresní pověřenec a hlídkující pomocný policista. V jejich doprovodu proběhla obhlídka hospodářství a inventáře, kterou ukončovalo slavnostní předání s darovaným obrazem vůdce Adolfa Hitlera. Polnosti předával později pověřenec Okresního rolnictva (Kreisbauernschaft). Problémy nastávaly se zběhlými Poláky. Polští zběhové se snažili získat svůj majetek zpět a stávalo se, že některé osídlenecké rodiny byli polskými partyzány zcela vyhlazeny. Valná většina zemědělských přesídlenců své nové domovy obdržela do konce léta 1940. Bez domova zůstávali živnostníci, hlavně mlynáři a obchodníci. Jejich pozdější osídlení probíhalo podle stejného schématu.  Dohled nad přesídlenci přebírala Nationalsozialistische Volkswohlfahrt. NSV přidělovala podle velikosti osídlenecké rodiny startovací kapitál 60 - 80 RM, oděvy, prádlo, obuv, domácí potřeby, nádobí nebo i nábytek. Poradenské hospodářské oddělení (Beratungsstelle der Wolhynien- und Galiziendeutschen beim Ansiedlungsstab) v Lodži vysílalo do rodin své zemědělské poradce. Jejich úkolem bylo, aby novopečení majitelé správným vedením statku získali co nejlepší zemědělské výnosy. Pomáhali s jarní objednávkou osiva, sepsáním potřebných oprav a prostředků atp.  Jiná situace nastala u skupiny „A”, která putovala do Staré říše. Většina bývalých statkářů hospodařila pod správcem na deputátním statku. Zrovna tak byli u zemědělských závodů zaměstnáni i přesídlení živnostníci. To samozřejmě vzbuzovalo u bývalých hospodářů a majitelů živností značnou nelibost a nechápali, proč nemohou také obdržet vlastní hospodářství jako skupina „O” v Povartí. Nacistické ideology stálo hodně práce, přesvědčit takové přesídlence o nutnosti „zatím provizorní práce zemědělského dělníka” a to zejména pod příslibem, že až válka skončí, obdrží svou vlastní půdu a hospodářství.  Další nespokojenost přivodila každodenní diskriminace a šikana na pracovišti. S etnickými Němci se ve Staré říši často zacházelo jako se zahraničními dělníky a majitelé závodů je stavěli na úroveň Poláků nebo Čechů, jelikož byli mnohdy od „Ostarbajtrů” k nerozeznání. K tomu přispívala i jejich nedokonalá němčina nebo dokonce její neznalost. Skupina „S” přetrvávala nadále ve sběrných táborech, kde byla podrobována nacistické indoktrinaci a nucenou prací připravována na poválečný život v národně-socialistické společnosti.

Norimberský proces.

V následném norimberském procesu bylo obžalováno mimo předních představitelů RuSHA také několik členů a zaměstnanců Lebensborn a VoMi. Jádrem obžaloby se stala nacistická národnostní politika na anektovaných polských územích a v Generalgouvernementu. Šéf VoMi Werner Lorenz dostal dvacetiletý trest, který byl v roce 1951 snížen na patnáct let. Na počátku roku 1955 byl z vězení propuštěn.

Volksdeutsche Mittelstelle (VoMi - Středisko na podporu etnických Němců) byl jeden z hlavních úřadů SS. Zodpovídal za německé obyvatelstvo žijící mimo Třetí říši, tzv. „Volksdeutschen“. Od února 1937 stál v čele úřadu SS-Obergruppenführer Werner Lorenz. V roce 1938 disponoval úřad VoMi rozpočtem 50–60 milionů říšských marek pro správu a distribuci všech fondů pro etnickou práci (Volkstumsarbeit). V období 1939–1940 se úřad zaměřoval hlavně na organizaci přesídlení německých národních skupin pod heslem „Heim ins Reich“. V poválečných norimberských procesech s RuSHA byl VoMi usvědčen z účasti na masovém vyhánění obyvatel z okupovaných území Evropy.


Původ.

Až do devatenáctého století byly pojmy ekonomie a politická ekonomie zcela ekvivalentní, tehdy se však jejich význam začal rozcházet. Jako první z politických ekonomů bývají označováni John Maynard Keynes, Karl Marx a další.

Problémy v mezinárodní politické ekonomii.

Globální trh.

Hlavním tématem mezinárodní politické ekonomie je globální trh a finance. Největšího rozvoje se tyto fenomény dočkaly díky přechodu od merkantilismu k zavádění do praxe myšlenek Adama Smithe.  Smithův liberální pohled měl obecně nejvíce zastánců na západní akademické půdě, kde byl také v osmnáctém století poprvé představen. Tuto podporu si systém udržel i v následujících staletích, vyjma období mezi 40. a 70. lety století dvacátého, kdy se začalo rozsáhle podporovat též keynesiánství. Keynes se zabýval především domácí makroekonomickou politikou. Keynesiánský model byl konfrontován Friedrichem Hayekem a později také Miltonem Friedmanem a dalšími významnými ekonomy již v 50. letech. Do konce let 70. se vliv keynesiánství na směřování světové ekonomiky a tvorbu hospodářské politiky výrazně snížil.  Po druhé světové válce byl založen tzv. Brettonwoodský měnový systém odrážející rozvíjející se politicko ekonomický směr označovaný jako integrovaný liberalismus. V roce 1971 začal prezident Richard Nixon od této politiky upouštět a až do roku 2008 byl uplatňován trend stále větší liberalizace mezinárodního obchodu a financí, který je označován jako neoliberalismus. V důsledku finanční krize roku 2007 se však ze strany světových lídrů ozývají hlasy k zavedení nového brettonwoodského systému.  Mezinárodní politická ekonomie začíná též zahrnovat nová témata jako mezinárodní měnový fond, finanční krize (viz finanční krize 2007 – 2008 a asijská finanční krize), směnné kurzy, přímé zahraniční investice a nadnárodní společnosti.

Mezinárodního obchod.

Mezinárodní politická ekonomie se zabývá teoriemi mezinárodního obchodu, jako je například Heckscherův a Ohlinův model nebo Ricardiánská ekonomika. Odborníci IPE se věnují problematice globálního trhu, strategických teorií obchodu, obchodních válek, národních platebních bilancí nebo obchodního deficitu.  Jednotliví státní aktéři v období od vzniku moderní ekonomiky v patnáctém století až do poloviny století minulého uplatňovali především politiku merkantilismu. Suverénní státy soutěžily v hromadění drahých kovů dosahováním obchodních přebytků nebo dobýváním a obsazováním nových území. Toto bohatství bylo poté využíváno k vybudování infrastruktury nebo posílení vojenských složek.  Po Washingtonském konsenzu roku 1989 se však začíná upřednostňovat v zahraničním obchodu strategie win-win, kde by firmám mělo být umožněno soutěžit, či spolupracovat v závislosti na tržních silách. Po druhé světové válce bylo dosaženo značného úspěchu developmentalismu v oblasti Jižní Ameriky. Vysoká míra ekonomického růstu a rovnosti byla z velké části dosažena díky opatřením a politice prosazované Raulem Prebischem, jehož studenti a spolupracovníci byli poté obsazováni do vládních rolí po celém kontinentu.

Rozvojová studia.

IPE se zabývá též rozvojovou ekonomikou a vysvětluje, jak a proč se země rozvíjejí.

Srovnání americké a britské IPE.

Americký politický ekonom Benjamin Cohen ve svém díle poskytuje detailní náhled do historie amerického i britského tábora mezinárodní politické ekonomie. Americký přístup je více pozitivistický, snaží se vytvořit teorie střední úrovně, které bývají podpořeny kvantitativními důkazy v určité podobě. Naproti tomu je britský přístup více „výkladový“ a snaží se odhalit „velké teorie,“ jež využívají různých metod empirického šetření. Benjamin Cohen spatřuje výhody v obou ze zmíněných přístupů.Každý z nich se pak dočkal speciální edice v časopisu "New Political Economy", který referoval o „britské škole“ IPE, respektive v "Review of International Political Economy", jenž se věnoval škole americké.  Toto srovnání bylo předmětem diskuze Wawrick/RIPE v roce 2008, kde o tématu debatovali Benjamin Cohen, politolog Mark Blyth, profesor politologie a mezinárodních studií Richard Higgott a profesor politické ekonomie Matthew Watson. Především Higgott a Watson se v diskuzi pozastavovali nad vhodností dříve uvedených Cohenových kategorií.

Mezinárodní politická ekonomie (IPE), někdy označovaná také jako globální politická ekonomie, odkazuje buďto přímo na ekonomii, nebo mezioborový akademický vědní obor, jenž analyzuje propojení mezinárodních vztahů s ekonomií. Je-li tento pojem použit v poslední zmíněné souvislosti, předmětem zkoumání bývá většinou ekonomie a ekonomika, ačkoli popisovaná oblast může zahrnovat poznatky i z dalších vědních oborů, jako například politologie, sociologie, dějepis nebo kulturální studia. Mezinárodní politická ekonomie je blízce spojena s obory makroekonomie, zahraničního obchodu, mezinárodního rozvoje a rozvojové ekonomiky.


Základy hry.

Po registraci na stránkách Hattricku je uživatel zařazen do pořadníku a čeká na přidělení svého týmu. Po několika minutách je hráči tým přidělen a on se může přihlásit a začít hrát. Ze začátku jsou uživateli zadávány různé úkoly, plněním těchto úkolů se postupně učí základům hry. Po splnění všech úkolů získá uživatel tzv. Licenci manažera.  Ve hře se hráč stará o fotbalový tým - kupuje a prodává hráče, trénuje je, nastavuje taktiku pro zápasy, staví stadion, stará se o ekonomiku atd. V Hattricku se zápasy hrají dvakrát týdně - v sobotu liga a ve středu pak pohárové nebo přátelské utkání, avšak v každé zemi jsou termíny zápasů jiné.

Systém soutěží.

Liga.

V každé lize je 8 týmů a každý s každým hraje v sezóně dvakrát - dohromady 14 kol.  Jednotlivé soutěže se označují římským číslem, které označuje ligovou úroveň následuje tečka a za ní pak arabské číslo označující jednotlivé soutěže v každé úrovni.  Počet ligových úrovní se může stát od státu lišit, základní struktura je však vždy stejná. První liga je vždy jenom jedna se specifickým názvem v každé zemi. Dále se počet soutěží v jednotlivých ligových úrovních násobí čtyřmi. Takže ve druhé ligové úrovni jsou 4 soutěže, ve třetí úrovni pak 16, ve čtvrté 64 atd.  Následující tabulka znázorňuje, jak to momentálně vypadá v České republice:  Od šesté ligové úrovně níže se velikost lig vždy ob jednu ligovou úroveň zdvojnásobí. Je tedy 1024 soutěží v úrovni VI a VII, 2048 v úrovních VIII a IX, 4096 v úrovni X a XI atd. Jakmile jsou naplněny všechny ligy aktivními uživateli, počet ligových úrovní se v dané zemi rozšíří o další úroveň. Sezóna trvá vždy 16 týdnů - 14 ligových kol, potom se hrají kvalifikační zápasy a poslední týden je bez soutěžních zápasů.

Pohár.

Kromě ligy se v Hattricku hraje i pohár, určitý počet nejníže postavených týmů se poháru neúčastní. Poháru se může zúčastnit maximálně 32768 týmů, podle počtu ligových úrovní v dané zemi. Poháru se může zúčastnit pouze tým v šesté nebo vyšší úrovně, nižší ligy mají své vlastní poháry. Pohárové zápasy se hrají ve středu a první kolo se hraje vždy v týdnu před prvním ligovým kolem. Po vyřazení z poháru si může každý tým domluvit přátelské utkání, které se hrají také ve středu (V případě domluvení přátelského utkání v zahraničních státech, se datum a čas volí podle domácího státu a jeho standardní doby pro odehrání přátelského utkání, v ČR středa 14.00).  Od sezony 54 existují nižší poháry, do kterých se sestupuje z hlavního poháru.

Svět.

V současnosti se Hattrick hraje ve 128 zemích a k dispozici je více než 50 jazykových verzí včetně české. Nejvíce týmů je v Evropě.

Reprezentace.

Každá země má své národní mužstvo a národní mužstvo do 20 let. Národní týmy hrají Mistrovství světa, které začíná kvalifikací. Z kvalifikace postoupí do vyřazovacích kol 32 týmů. Mistrovství světa národních týmů a MS do 20 let se pravidelně každou sezónu střídají.

Hattrick Masters.

Hattrick Masters je turnaj těch nejlepších týmů světa Hattricku. Soutěže se účastní pouze vítězové první ligy a poháru každé země. Pokud ligu a pohár vyhrál stejný tým, zúčastní se turnaje pouze on.

Další možnosti.

Fanoušek Hattricku.

Hattrick je zadarmo, ale lze objednat placenou službu tzv. Fanouška Hattricku, který dělá hru atraktivnější. Manažer může například vydávat tisková prohlášení nebo navrhnout vlastní sadu dresů. V samotné hře však Fanoušek Hattricku manažera nijak nezvýhodňuje.

Mobil.

Za tzv. Hattrick kredity, které si musí uživatel předem koupit, lze objednat např. sledování určitého zápasu. Systém uživateli automaticky pošle pomocí SMS zprávy aktuální výsledek utkání.

CHPP aplikace.

Pro Hattrick vzniká hodně různých podpůrných programů a internetových stránek, většina těchto aplikací je zdarma. Zkratkou CHPP (Certified Hattrick Product Provider) se označují všechny tyto aplikace, které byly oficiálně autorizovány. Mezi CHPP aplikace patří např. asistenti manažera, prohlížeče zápasů nebo různé statistické weby.

Ostatní.

Pracovníci Hattricku.

Každá země má své pracovníky, kteří se podle zaměření odlišují různými předponami před přezdívkou. Je jich jenom pár a jsou to ti nejhlavnější, starají se převážně o vývoj hry. Starají se o vyřizování registrací a další nutné věci. V každé zemi je jich několik. Překladatelé Hattricku. Moderují konference a starají se o jejich přehlednost a dodržování pravidel. V České republice jejich úlohu mají GMs. Vyřizují věci spojené s CHPP aplikacemi. Je jich velmi málo.  Editoři Hattrick Pressu.

Konference.

Na konferencích mohou manažeři diskutovat, ptát se nebo řešit různé problémy.

Historie.

Hattrick vznikl ve Švédsku v roce 1997.

Hattrick (zkráceně "HT") je online počítačová hra, ve které hráč vede svůj vlastní fotbalový tým. K provozování je potřeba připojení k internetu a internetový prohlížeč. Hraní probíhá na internetové stránce www.hattrick.org. V roce 2015 hrálo Hattrick 350 000 uživatelů, v České republice kolem 7 tisíc.


Životopis.

Salviati se narodil ve Florencii. Mezi roky 1529 a 1530 byli jeho učiteli Giuliano Bugiardini, Baccio Bandinelli, Raffaele Brescianino a nakonec mezi lety 1529 až 1530 Andrea del Sarto. V roce 1531 cestoval do Říma, kde se setkal s dalším Bandinelliho žákem, s Giorgio Vasarim. Pomohl mu dokončit zakázku v Palazzo Salviati pro kardinála Giovanni Salviati, fresku "Život Jana Křtitele" (Life of John the Baptist). Za pobytu v kardinálově domácnosti přijal příjmení Salviati.  Mezi roky 1532 a 1535 vytvořil fresku "Zvěstování (Annunciation)" v kostele San Francesco a Ripa – (kostel Sv. Františka z Assisi, který kdysi pobýval u sousedního kláštera. (Termín Ripa je připomínkou blízkosti břehu řeky Tibery. ) Jeho zralý styl je manýristický. Vytváří davové scény přeplněné zkroucenými postavami podobné scénám Giulio Romana. V roce 1538 se připojil k Jacopino del Conte při dokončení fresky "Navštívení (Visitation)" pro oratoř "San Giovanni Decollato", což bylo florentské bratrstvo sloužící osobám, které byly odsouzeny k popravě. V roce 1540 Salviati pracoval v Bologni vedle Vasariho a pobýval krátkou dobu v Benátkách, kde ve maloval freskové dekorace pro Palazzo Grimani. Během tohoto období ukazoval jeho styl vliv malíře Parmigianina. Mnoho jeho portrétních obrazů je mnohdy připisováno malíři Agnolo Bronzino. V roce 1543 se Salviati vrátil do Florencie. Pracoval pro Cosimo I. de Medici, velkovévodu v Toskánsku, v letech 1543 až 1545 dokončil freskovou výzdobu věnovanou rodině Medici ("Triumph of Camillus") v "Sala dell'Udienza" v Palazzo Vecchio. Navrhoval gobelíny pro nedávno založené Arazzeria: "Ecce homo", "Vzkříšení (Resurrection)", a "Josef vykládá faraonovi sny" ("Joseph explains the Pharaoh's dreams)". Tuto zakázku dostal i přesto, že se o ni ucházeli také jiní současní manýrističtí malíři: Bronzino a Pontormo. Mezi roky 1547 a 1548 namaloval pro baziliku "Santa Croce (Bazilika Svatého Kříže)" ve Florencii oltářní obraz "Deposition (Ukládání)". V letech 1548 až 1563 Salviati často cestoval Říma aby dokončil různé freskové série, jako například "Svatba v Káni galilejské (Wedding of Canae)" v oratoriu Piceni, "Narození Jana Křtitele (Birth of John the Baptist)" pro oratoř "San Giovanni Decollato", pracoval v Palazzo della Cancelleria (Pallium Cappella ), Palazzo Sacchetti, Palazzo Farnese. Zemřel roku 1562 v Římě.

Francesco de' Rossi (1510—1563) byl italský manýristický malíř, který žil a pracoval hlavně ve Florencii, ale často pracoval také v Římě. Je známý pod mnoha jmény, pod přijatým jménem Francesco Salviati nebo Il Salviati, ale také Francesco Rossi a Cecchino del Salviati.


Klubová kariéra.

V mládí hrál Juraj Kucka za HFK Prievidza, Radvaň a Podbrezovou. V dresu Športu Podbrezová hrál na podzim 2006 2. slovenskou ligu.

MFK Ružomberok.

V lednu 2007 přestoupil do prvoligového klubu MFK Ružomberok. Ve slovenské nejvyšší lize debutoval za Ružomberok 11. března 2007 a ve své první sezóně odehrál 6 zápasů. Celkem zaznamenal během svého účinkování v Ružomberoku 8 gólů ve 49 odehraných zápasech.

AC Sparta Praha.

Kucka přestoupil do Sparty Praha z klubu MFK Ružomberok v lednu roku 2009, podepsal tříletou smlouvu. Spartě ho doporučil její někdejší kouč Michal Bílek, který Kucku v Ružomberoku trénoval. V sezóně 2009/10 získal s mužstvem český titul. Hrál na hranici sebeobětování, nevypustil žádný souboj. Byl také nejvytíženějším mužem v kádru a postupně se vypracoval mezi největší osobnosti ligy. Během svého dvouletého působení v pražském klubu vstřelil 11 branek ve 45 ligových zápasech.  V Evropské lize 2010/11 se trefil v prosinci 2010 v utkání proti domácímu Palermu, v 62. minutě si naskočil na centrovaný míč z pravé strany a hlavou srovnal stav utkání na konečných 2:2. Tento gól znamenal postup Sparty do jarních vyřazovacích bojů (zajistila si jej v předstihu před posledním utkáním skupiny s CSKA Moskva), kde narazila na anglický klub Liverpool FC.

FC Janov, Inter Milán.

V lednu 2011 podepsal Kucka smlouvu s FC Janov na 4,5 roku, o půl roku později si Janov dohodl s Interem Milán na podílu na právech za Kucku a brankáře Emiliana Viviana (Inter). V červnu 2012 se Inter svých práv na Kucku zřekl výměnou za Samuela Longa.  Za janovský klub debutoval 12. ledna 2011 v zápase Coppa Italia proti Interu Milán. 6. února byl zvolen fanoušky mužem zápasu po remíze 1:1 s AC Milán. Juraj se dobře začlenil do italského družstva díky výborné fyzičce a fotbalovému myšlení.  18. srpna 2011 vstřelil za Janov svůj první gól při výhře 2:1 na hřišti Lazia Řím.  Ve druhém kole sezóny 2012/2013 Kucka vstřelil ve 26. minutě úvodní gól proti domácí Catanii, na vítězství to však nestačilo a Janov prohrál 2:3. 20. října 2012 v utkání 8. kola otevíral Kucka skóre zápasu proti AS Řím, domácí FC Janov nakonec prohrál výsledkem 2:4. Začátkem listopadu 2013 v 11. ligovém kole Serie A sezóny 2013/14 vstřelil vítězný gól proti Laziu Řím, FC Janov vyhrál venku 2:0. Byla to jeho první branka v tomto ligovém ročníku. O týden později se trefil podruhé, když brankou přispěl k vítězství Janova 2:0 nad týmem Hellas Verona. V prosinci 2013 v zápase proti Cagliari Calcio si vážně poranil koleno.

AC Milán.

V srpnu 2015 podepsal čtyřletou smlouvu s italským klubem AC Milán, ačkoli byl na spadnutí přestup do tureckého Beşiktaşe Istanbul. V prosinci 2016 vyhrál s AC svou první trofej v tomto klubu, Supercoppa italiana 2016 (v katarském Dauhá) proti Juventusu Turín, k triumfu přispěl proměněnou penaltou v penaltovém rozstřelu.

Trabzonspor.

V červenci 2017 přestoupil do tureckého klubu Trabzonspor, kde podepsal smlouvu na 3 roky.

Reprezentační kariéra.

Juraj Kucka nastupoval za slovenskou jedenadvacítku.  V A-mužstvu debutoval 19. listopadu 2008 v domácím přátelském utkání na Tehelném poli proti Lichtenštejnsku, jež skončilo vítězstvím Slovenska 4:0. Kucka nastoupil do utkání v 53. minutě, střídal na hřišti Branislava Obžeru.  Svůj první gól v seniorském reprezentačním dresu vsítil 10. srpna 2011 v přátelském utkání proti domácímu Rakousku, ve 21. minutě otevíral skóre zápasu, které Slovensko u svého souseda vyhrálo 2:1.  6. února 2013 nastoupil v Bruggách proti domácí Belgii. Slovensko sahalo po remíze, ale nakonec utkání prohrálo 1:2 gólem z 90. minuty. 22. března 2013 nastoupil v domácím kvalifikačním zápase v Žilině proti Litvě, který skončil remízou 1:1. Juraj měl několik dobrých střeleckých příležitostí, ale vytěžil z nich pouze střelu do tyče. Slovensko si tímto výsledkem značně zkomplikovalo situaci v kvalifikační skupině G na MS 2014 v Brazílii. Neprosadil se ani 26. března 2013 v přátelském utkání proti Švédsku, které skončilo bezbrankovou remízou. V srpnu 2013 jej povolal nový trenér Slovenska Ján Kozák k přátelskému střetnutí s domácím Rumunskem (14. srpna, remíza 1:1). Nastoupil v odvetném kvalifikačním zápase s Bosnou a Hercegovinou 10. září 2013 v Žilině, Slovensko podlehlo svému balkánskému soupeři 1:2 a ztratilo naději alespoň na baráž o Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Druhou branku v A-týmu si připsal 15. listopadu 2013 na Městském stadionu ve Vratislavi proti domácímu Polsku, kde vstřelil ve 30. minutě vítězný gól zápasu, který skončil výsledkem 2:0 pro Slovensko.  9. října 2014 vstřelil první gól v kvalifikačním zápase na EURO 2016 proti Španělsku, brankář Iker Casillas nedokázal jeho střelu vyrazit. Slovensko vyhrálo 2:1 a po úvodní výhře nad Ukrajinou potvrdilo výborný vstup do kvalifikace. Se slovenskou reprezentací slavil 12. října 2015 postup na EURO 2016 ve Francii (historicky první pro Slovensko v éře samostatnosti).

Mistrovství světa 2010.

Reprezentační trenér Vladimír Weiss jej nominoval pro Mistrovství světa ve fotbale 2010 v Jihoafrické republice, ačkoli Juraj neabsolvoval jediný kvalifikační zápas. Vyplatilo se mu to, Kucka patřil mezi nejlepší hráče ve Weissově výběru.  Slovensko se 15. června utkalo na Mistrovství světa ve svém prvním utkání v základní skupině F s nováčkem šampionátu Novým Zélandem, Kucka nastoupil na hřiště v závěru utkání (91. minuta) za stavu 1:0, kdy střídal Vladimíra Weisse ml., Slovensko vítězství neudrželo, v 93. minutě zařídil konečnou remízu 1:1 hlavičkující Winston Reid. Ve druhém utkání 20. června 2010 podlehlo Slovensko jihoamerickému mužstvu Paraguaye 0:2, avšak do tohoto zápasu Kucka nezasáhl. 24. června 2010 ve třetím zápase Slovenska v základní skupině proti Itálii nastoupil v základu a podal výborný výkon, pomohl tak reprezentaci k vítězství 3:2 a postupu do osmifinále ze druhého místa na úkor Itálie. Slovenský záložník asistoval ve 25. minutě na prvním gólu Róberta Vitteka.  V osmifinále se Slovensko střetlo Nizozemskem, v nastaveném čase (94. minuta) snižoval Vittek z pokutového kopu na konečných 1:2, tento výsledek posunul do čtvrtfinále turnaje pozdějšího vicemistra Nizozemsko. Juraj Kucka odehrál opět celý zápas a dostal žlutou kartu.

EURO 2016.

Trenér Ján Kozák jej zařadil do 23členné nominace na EURO 2016 ve Francii, kam se Slovensko probojovalo poprvé v éře samostatnosti. V prvním utkání nastoupil proti Walesu, Slovensko prohrálo 1:2. Ve druhém zápase proti Rusku byl u výhry 2:1 a v posledním zápase základní skupiny proti Anglii uhrál se spoluhráči remízu 0:0. Slovenští fotbalisté skončili se 4 body na třetím místě tabulky, v osmifinále se představili proti reprezentaci Německa (porážka 0:3, Kucka nastoupil) a s šampionátem se rozloučili.

Juraj Kucka (* 26. února 1987, Bojnice) je slovenský fotbalový záložník a reprezentant, od ledna 2019 hráč klubu Parma Calcio 1913. Účastník Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice a EURA 2016 ve Francii. Mimo Slovensko působil na klubové úrovni v České republice, Itálii a Turecku. Stal se historicky prvním reprezentantem Slovenska, který si na dres dal místo příjmení přezdívku (dle pravidel UEFA tzv. "shirt name"). Od EURA 2016 ve Francii nosí na zádech přezdívku "Kuco".


Popis.

Je to dvoudomý, obvykle vzpřímeně rostoucí keř nebo malý strom, dorůstající maximálních výšek 10–15 metrů. Je obvykle bohatě větvený, často vícekmenný, v mládí s kuželovitou, později s nepravidelně tvarovanou korunou. Kůra je červenohnědá, na vyzrálých větvích se odlupuje v dlouhých vláknitých pruzích. Olistění je pouze jehlicovité. Jehlice vyrůstají ve střídavých přeslenech po třech, jsou 1–2,5 cm dlouhé, na vrcholu špičaté až osinkaté a mají dva výrazné bílé průduchové proužky na svrchní straně a zřetelný kýl na spodní.  Samčí šištice jsou žluté, jednotlivě vyrůstající a pouze 2–3 mm dlouhé; samičí se skládají z 3–6 zdužnatělých šupin, které srůstem vytvářejí kulovitou, svraskalé neojíněné bobuli podobnou jalovčinku neboli galbulus o průměru 7–12 mm, tmavočervené, purpurové nebo sytě hnědé barvy. Opylení se děje pomocí větru, semena jsou 3.

Ekologie a rozšíření.

Jalovec červenoplodý vyrůstá především v oblastech se středomořským klimatem. Areál jeho výskytu se táhne od severozápadní Afriky (Maroko), většiny Španělska a Portugalska přes celé Středomoří a jižní Balkán až po Malou Asii, pobřeží Libanonu a Sýrie, poddruh "J. oxycedrus" subsp. "macrocarpa" obývá černomořské pobřeží Krymu a Kavkaz. Roste na suchých, mělkých půdách na nejrůznějším podloží od silně alkalického po kyselé, často též na písečných dunách, ve výškovém rozmezí od mořské hladiny po více než 1400 m. Typicky se objevuje ve vegetačních formacích typu makchie a garrigue, v pobřežních křovinách, jako podrost v řídkých tvrdolistých lesích s dubem cesmínovitým a lentiškem, ve světlých hájích středomořských borovic (borovice přímořská, halepská, pinie), ve vyšších polohách také v horských lesích s cedry, borovicí černou a dalšími jalovci (ztepilým, páchnoucím aj.).

Využití.

Tvrdé a odolné dřevo jalovce červenoplodého je ceněno v truhlářství a řezbářství, například k výrobě nábytku a dřevěných dekorací. Z větévek a jehlic se destiluje aromatický esenciální olej zvaný "Cade", který má tmavožlutou barvu a silnou kouřovou vůni. Využívá se v medicíně pro jeho antiseptické, antibakteriální a antiparazitické účinky a pro péči o pokožku, přidává se též do kosmetických přípravků jako jsou mýdla, čisticí prostředky, pleťová mléka a vody a nebo parfémy. Dříve se pálil jako kadidlo.  V jižní Evropě je jalovec červenoplodý pěstován také jako okrasný keř, vysazovaný v řadě vyšlechtěných kultivarů v zahradách a parcích.

Jalovec červenoplodý ("Juniperus oxycedrus") je jehličnatý keř nebo menší strom z čeledi cypřišovitých, vyskytující se v oblastech okolo Středozemního a Černého moře. V rámci rodu jalovec patří do podrodu, resp. sekce "Juniperus" vyznačující se pouze jehlicovitými listy; je tedy blízce příbuzný s mimo jiné i v Česku rostoucím jalovcem obecným. Dále se dělí na 3–4 poddruhy.


Život.

Narodila se 26. dubna 1876 v Triššúru jako dcera Thoma a Thandy Chiramel Mankidiyan. Pokřtěna byla 3. května 1876.  Asi v 10 letech složila soukromý slib čistoty. O dva roky později zemřela její matka, a stejný rok ukončila své základní vzdělání. Roku 1891 plánovala odejít z domova a žít jako poustevnice. Se svými třemi společnicemi chodila do kostela, kde se staraly o výzdobu oltáře. Chtěla napodobit Ježíše v jeho apoštolátu a proto se začal starat o chudé, nemocné a sirotky. Se svámi společnicemi vytvořila modlitební skupinu, která navštěvovala rodiny v nouzi. Často měla vize se Svatou rodinou. Modlila se za hříšníky, postila se za jejich obrácení, navštěvovala je a vyzývala je k pokání. Dostala několik mystických darů, jako je dar proroctví či dar léčení. Jako svatá Terezie Veliká zažívala extáze a levitaci. Mariam nesla také stigmata, které před světem skrývala. Žažívala skoro celý život ďábelské útoky démonů. V letech 1902 až 1905 byla otcem Josephem Vithayathilem několikrát podrobena exorcismu. Otec Joseph byl do konce jejího života jejím duchovním otcem.  Roku 1903 požádala biskupa Johna Menacheryho o založení nového modlitebního domu. Ten chtěl vyzkoušet její povolání a přesvědčoval jí aby vstoupila do nové Kongregace františkánských klarisek, ona však odmítla protože necítila volání do této kongregace. Roku 1912 vstoupila do kláštera karmelitek v Olluru. O rok později dal biskup povolení k vytvoření nového domu. Sestry zde žily poustevnickým životem avšak dále navštěvovali potřebné. Dne 14. května 1914 byla oficiálně založena Kongregace Svaté rodiny. Mariam byla jmenována její první představenou a otec Joseph kongregačním kaplanem.  Matka Mariam Thresia zemřela 8. června 1926 na následky zranění na noze. Rána vzdorovala lékům kvůli jejímu diabetu.

Proces svatořečení.

Dne 14. května 1983 byl v eparchii Irinjalakuda zahájen její proces blahořečení. Dne 28. června 1999 uznal papež Jan Pavel II. její hrdinské ctnosti. Dne 27. ledna 2000 uznal zázrak uzdravení na její přímluvu. Blahořečena byla 9. dubna stejného roku.  Dne 12. února 2019 uznal papež František druhý zázrak na její přímluvu. Svatořečena byla 13. října stejného roku.

Svatá Mariam Thresia Chiramel Mankidiyan (26. dubna 1876, Triššúr – 8. června 1926, Triššúr) byla indická syrsko-malabarská katolická řeholnice a zakladatelka Kongregace Svaté rodiny.


Mistrovství světa ve volejbale mužů 2010

Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

– 3:0 (25:21, 25:17, 25:21)  25. září 2010 (17:00) – Milán  25. září 2010 (21:00) – Milán  26. září 2010 (17:00) – Milán  26. září 2010 (21:00) – Milán  27. září 2010 (17:00) – Milán  27. září 2010 (21:00) – Milán

Skupina B.

– 3:0 (25:14, 25:21, 25:14)  25. září 2010 (17:00) – Verona  25. září 2010 (21:00) – Verona  26. září 2010 (17:00) – Verona  26. září 2010 (21:00) – Verona  27. září 2010 (17:00) – Verona  27. září 2010 (21:00) – Verona

Skupina C.

– 3:0 25:11, 25:20, 25:22)  25. září 2010 (17:00) – Modena  25. září 2010 (21:00) – Modena  26. září 2010 (17:00) – Modena  26. září 2010 (21:00) – Modena  27. září 2010 (17:00) – Modena  27. září 2010 (21:00) – Modena

Skupina D.

– 0:3 (23:25, 17:25, 18:25)  25. září 2010 (17:00) – Reggio di Calabria  25. září 2010 (21:00) – Reggio di Calabria  26. září 2010 (17:00) – Reggio di Calabria  26. září 2010 (21:00) – Reggio di Calabria  27. září 2010 (17:00) – Reggio di Calabria  27. září 2010 (21:00) – Reggio di Calabria

Skupina E.

– 3:2 (25:19, 22:25, 25:21, 24:26, 15:11)  25. září 2010 (17:00) – Turín  25. září 2010 (21:00) – Turín  26. září 2010 (17:00) – Turín  26. září 2010 (21:00) – Turín  27. září 2010 (17:00) – Turín  27. září 2010 (21:00) – Turín

Skupina F.

– 3:0 (25:22, 25:21, 25:13)  25. září 2010 (17:00) – Terst  25. září 2010 (21:00) – Terst  26. září 2010 (17:00) – Terst  26. září 2010 (21:00) – Terst  27. září 2010 (17:00) – Terst  27. září 2010 (21:00) – Terst

Osmifinále.

Skupina G.

– 0:3 (22:25, 22:25, 18:25)  30. září 2010 (17:00) – Catania  1. října 2010 (21:00) – Catania  2. října 2010 (21:00) – Catania

Skupina H.

– 1:3 (25:16, 19:25, 22:25, 19:25)  30. září 2010 (17:00) – Milán  1. října 2010 (21:00) – Milán  2. října 2010 (17:00) – Milán

Skupina I.

– 3:0 (25:21, 25:17, 25:18)  30. září 2010 (21:00) – Catania  1. října 2010 (17:00) – Catania  2. října 2010 (17:00) – Catania

Skupina L.

USA – 0:3 (19:25, 22:25, 22:25)  30. září 2010 (17:00) – Ancona  1. října 2010 (21:00) – Ancona  2. října 2010 (17:00) – Ancona

Skupina M.

– 1:3 (25:16, 17:25, 23:25, 21:25)  30. září 2010 (21:00) – Milán  1. října 2010 (17:00) – Milán  2. října 2010 (21:00) – Milán

Skupina N.

– 0:3 (16:25, 20:25, 20:25)  30. září 2010 (21:00) – Ancona  1. října 2010 (17:00) – Ancona  2. října 2010 (21:00) – Ancona

Čtvrtfinále.

Skupina O.

– USA 0:3 (16:25, 14:25, 23:25)  4. září 2010 (17:00) – Řím  5. září 2010 (21:00) – Řím  6. září 2010 (21:00) – Řím

Skupina P.

– 3:1 (25:15, 21:25, 25:22, 25:18)  4. září 2010 (17:00) – Florencie  5. září 2010 (17:00) – Florencie  6. září 2010 (17:00) – Florencie

Skupina Q.

– 1:3 (21:25, 25:27, 28:26, 18:25)  4. září 2010 (21:00) – Florencie  5. září 2010 (21:00) – Florencie  6. září 2010 (21:00) – Florencie

Skupina R.

– 2:3 (20:25, 25:22, 25:23, 21:25, 8:15)  4. září 2010 (21:00) – Řím  5. září 2010 (17:00) – Řím  6. září 2010 (17:00) – Řím

Semifinále.

– 2:3 (25:22, 17:25, 29:31, 25:22, 14:16)  9. září 2010 (17:05) – Řím  9. září 2010 (21:15) – Řím

Finále.

– 0:3 (22:25, 14:25, 22:25)  10. září 2010 (21:15) – Řím

O 3. místo.

– 3:1 (25:21, 25:22, 26:28, 25:19)  10. září 2010 (17:05) – Řím

O 5.–8. místo.

– 3:1 (25:20, 26:24, 20:25, 25:23)  8. září 2010 (17:05) – Modena  8. září 2010 (21:05) – Modena

O 5. místo.

– USA 3:0 (25:19, 25:21, 25:19)  9. září 2010 (21:05) – Modena

O 7. místo.

– 3:0 (26:24, 26:24, 25:21)  9. září 2010 (17:05) – Modena

O 9. – 12. místo.

– 3:1 (23:25, 25:19, 25:19, 26:24)  8. září 2010 (17:05) – Florencie  8. září 2010 (21:05) – Florencie

O 9. místo.

– 3:1 (25:22, 18:25, 25:21, 25:22)  9. září 2010 (21:05) – Florencie

O 11. místo.

– 1:3 (17:25, 23:25, 25:16, 21:25)  9. září 2010 (17:05) – Florencie

Soupisky.

1. Brazílie  Trenér: Bernardo Rezende 2. Kuba  3. Srbsko  10. Česko

17. mistrovství světa ve volejbale mužů proběhlo ve dnech 25. září – 10. října 2010 v Itálii. Turnaje se zúčastnilo 24 mužstev, která byla rozdělena do šesti čtyřčlenných skupin. Z každé skupiny postoupily nejlepší tři týmy do druhé fáze (osmifinále) turnaje. Tu utvořilo šest tříčlenných skupin, z nichž nejlepší dvě mužstva postupovala do třetí fáze (čtvrtfinále). Ve čtvrtfinále tak vznikly čtyři skupiny po třech týmech. Družstva na prvním místě postoupila do semifinále, družstva na druhém místě hrála o 5. až 8. místo a družstva na třetím místě hrála o 9. až 12. místo. Mistrem světa se potřetí za sebou stala Brazílie.


Příprava.

Existují dva hlavní způsoby přípravy arylhalogenidů: přímou halogenací a přes diazoniové soli.

Přímá halogenace.

Při Friedelově–Craftsově halogenaci se na aromatické jádro připojuje halogen za katalýzy Lewisovou kyselinou, což obvykle bývají chloridy kovů, jako například chlorid železitý a chlorid hlinitý. Tímto způsobem se získává například chlorbenzen, což je nejpoužívanější arylhalogenid. Při výrobě monochlorbenzenu vznikají jako vedlejší produkty také dichlorbenzeny.  Areny se skupinami dodávajícími elektrony mohou reagovat s halogeny i za nepřítomnosti Lewisových kyselin. Příkladem jsou fenoly a aniliny, které rychle reagují s chlorovou či bromovou vodou za vzniku vícenásobně halogenovaných produktů. Odbarvení bromové vody areny s vysokou elektronovou hustotou se používá k důkazu jejich přítomnosti ve vzorku.  Přímou halogenaci arenů lze provést na světle nebo za vysokých teplot. U alkylbenzenů se při radikálové halogenaci přednostně halogenují alkylové skupiny, k halogenaci aromatického jádra jsou potřeba Lewisovy kyseliny a přítomnost světla, které zamezuje vedlejším reakcím.

Sandmeyerova, Balzova-Schiemannova a Gattermannova reakce.

Druhým hlavním způsobem přípravy a výroby arylhalogenidů je Sandmeyerova reakce. Nejprve se aniliny (arylaminy) za přítomnnosti dusitanu a kyseliny přeměňují na diazoniové soli, u nich se následně provede samotná Sandmeyerova reakce, kdy reagují s měďným halogenidem na příslušný arylhalogenid, například s chloridem měďným vznikají arylchloridy. Odcházející skupinou je plynný dusík, díky čemuž je rovnováha reakce výrazně posunuta směrem k produktům. Při podobné Schiemannově reakci se používají tetrafluorboritany jako zdroj fluoridových iontů. K přeměně diazoniových solí na chlorareny či bromareny je také možné použít Gattermannovu reakci, při které se místo měďných halogenidů používá prášková měď za přítomnosti HCl nebo HBr.

Výskyt.

Arylhalogenidy se také vyskytují v přírodě, nejčastěji v mořských organismech, které získávají chlor a brom z vody. Jedná se o řadu sloučenin, jako jsou deriváty tyrosinu, tryptofanu a pyrrolu. Některé z těchto arylhalogenidů se používají jako léčiva.

Struktura.

Délka vazby uhlík-halogen je u fluorbenzenu, chlorbenzenu, brombenzenu a methyl-4-jodbenzoátu postupně 135,6(4), 173,90(23), 189,8(1) a 209,9 pm.

Reakce.

Substituce.

Arylhalogenidy se od alkylhalogenidů liší tím, že u nich neprobíhají klasické SN reakce, jelikož kvůli rovinnému tvaru molekuly nemohou být atakovány zezadu, což je pro průběh S2 reakce nutné. SN reakce by teoreticky probíhat mohly, ovšem obvykle k nim nedochází, jelikož tvorba arylového kationtu není energeticky výhodná.  Arylhalogenidy se skupinami odtahujícími elektrony v polohách "ortho" a "para" mohou podstoupit SAr reakce, například 2,4-dinitrochlorbenzen reaguje s vodou v zásaditém prostředí za vzniku fenolu:  Na rozdíl od mnoha jiných substitučních reakcí je zde nejlépe reagující skupinou fluorid a nejhůře reaguje jodid, vzhledem k vysoké elektronegativitě fluoru, která vede k větší stabilizaci přechodného stavu, ze kterého se tvoří Meisenheimerův meziprodukt. Pro odstranění aktivní kyslíkaté odcházející skupiny byl v roce 2016 navržen soustředěný mechanismus. V tomto mechanismu je Meisenheimerův meziprodukt v podstatě jen přechodným stavem namísto skutečného meziproduktu. V roce 2018 se ukázalo, že k SN reakcím dochází častěji, než se předpokládalo, a to v některých případech, ve kterých byl očekáván SAr mechanismus.

Substituce s benzynovým mechanismem.

Arylhalogenidy lze za přítomnosti amidu sodného v kapalném amoniaku přeměnit na odpovídající aminy, například chlorbenzen na anilin; tato reakce probíhá přes benzynový meziprodukt.

Tvorba organokovových sloučenin.

Arylhalogenidy reagují s kovy jako jsou lithium a hořčík za vzniku reaktivních produktů, které mohou být zdroji arylových aniontů.  Přímá tvorba Grignardových činidel se provádí reakcí hořčíku s arylhalogenidem v diethyletheru; pokud není aromatické jádro deaktivováno skupinami odtahujícími elektrony, tak probíhá snadno.  Ze sloučenin jako je "p"-bromnitrobenzen nelze přímou reakcí získat stabilní Grignardova činidla, protože jsou jejich aromatická jádra příliš deaktivovaná. V takových případech se obvykle připravují pomocí reakce s isopropylmagnesiumchloridem při -78 °C. Reakce probíhá díky tomu, že pK aromatických protonů je nižší oproti alifatickým protonům (přibližně 45 místo 50). Takto získaná Grignardova činidla se používají ihned po přípravě, aby se zabránilo jejich rozkladu.

Biologický rozklad.

Bakterie "Rhodococcus phenolicus" dokáže získávat uhlík z dichlorbenzenu.

Ostatní reakce.

Atomy halogenů mohou být pomocí silných nukleofilů odstraněny reakcemi, při kterých se tvoří radikálové anionty. Obzvláště u bromidů a jodidů také může proběhnout oxidační adice, jako je Buchwaldova–Hartwigova aminace.  Chlorbenzen se používal na výrobu fenolu, který se v současnosti vyrábí oxidací kumenu. Za vysokých teplot lze reakcemi arylhalogenidů s amoniakem získat aniliny.

Použití.

Nejčastěji vyráběnými arylhalogenidy jsou chlorbenzen a jednotlivé izomery dichlorbenzenu. Chlorbenzen se používají jako rozpouštědlo herbicidu Lasso. Od 80. let 20. století se výroba arylhalogenidů snižuje.  Z chlorbenzenu se vyrábí trifenylfosfin:  Arylbromidy se používají jako zpomalovače hoření, nejpoužívanější z nich je tetrabrombisfenol A, který se vyrábí přímou bromací bisfenolu.

Arylhalogenidy (také nazývané halogenareny) jsou organické sloučeniny, které mají v molekule alespoň jeden atom halogenu navázaný přímo na aromatické jádro. Od halogenalkanů se výrazně liší způsobem přípravy i mnoha vlastnostmi. Největší využití z nich mají arylchloridy, používají se ovšem i ostatní.


Síť ESC.

Evropská spotřebitelská centra působící v členských zemích EU, Norsku a na Islandu tvoří síť ECC-Net, zřizovanou Evropskou komisí a zúčastněnými státy. Centra spolupracují na přeshraničním řešení sporů mezi spotřebiteli a obchodníky..

Řešení případů.

ESC může pomoci v případě, kdy jsou spotřebiteli upírána práva například při reklamaci zboží či stížnosti týkající se služby u obchodníka z jiné země EU, Norska nebo Islandu.  Český spotřebitel chce uplatnit reklamaci výrobku zakoupeného v Německu, ale německý prodejce reklamaci nechce přijmout, nebo ji přijme, ale nechce ji uznat (ačkoli je oprávněná), případně se spotřebitelem vůbec nekomunikuje. Spotřebitel požádá Evropské spotřebitelské centrum o pomoc vyplněním jednoduchého elektronického formuláře, v němž krátce popíše svůj případ a k němuž přiloží příslušné dokumenty, jako je doklad o zakoupení výrobku a komunikace s obchodníkem apod. Právníci českého ESC posoudí oprávněnost reklamace a postoupí případ kolegům z německého ESC. Ti pak kontaktují přímo obchodníka a vyzvou ho k nápravě. Úspěšnost takového postupu je poměrně vysoká, kolem 50 %.  Pokud spor nelze vyřešit touto pro obě strany smírnou a bezplatnou cestou, ESC může podrobně informovat o možnosti mimosoudního řešení přeshraničních spotřebitelských sporů, které je levnější a rychlejší než klasický soudní spor.  "(vše se týká nákupů zboží a využívání služeb od obchodníků z jiných zemí Evropské unie, Norska či Islandu)"

Historie ESC ČR.

Centrum bylo založeno 1. ledna 2005 za finanční podpory Evropské unie. Pro spotřebitele bylo otevřeno v dubnu 2005 při Ministerstvu průmyslu a obchodu ČR a od 1. ledna 2009 působí při České obchodní inspekci.

Mise ESC.

Ochraně spotřebitelských práv je v EU věnována soustavná pozornost. Hlavní prioritou spotřebitelské politiky je zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitelů. Toho však lze dosáhnout pouze za předpokladu, že spotřebitelé mají k dispozici dostatek informací, aby se mohli odpovědně rozhodovat.  Evropské spotřebitelské centrum má spotřebitelům při získávání informací pomoci a usnadňovat jim orientaci na vnitřním trhu Evropského společenství, posilovat jejich důvěru ve fungování tohoto trhu a pomáhat jim využívat jeho potenciál. K tomu využívá různé komunikační kanály, jako jsou média, letáky, přednášky a přímé poskytování informací na základě telefonických či písemných dotazů spotřebitelů. Spotřebitelé tedy získají od ESC informace o svých právech a povinnostech v případě nákupu zboží nebo služby v členských státech EU. Dozví se například, jakým způsobem mají reklamovat výrobek, který zakoupili na zahraniční dovolené.  Cílem je, aby spotřebitelé měli stejnou důvěru k nákupům zboží a služeb na celém vnitřním trhu EU, jakou mají k nákupům na trhu domácím.  Snahou centra je však také poskytovat informace Evropské komisi o fungování vnitřního trhu a o efektivitě opatření, která byla přijata na úrovni Evropského společenství.

Evropské spotřebitelské centrum (ESC) bezplatně pomáhá spotřebitelům řešit jejich stížnosti a spory s prodejci výrobků a poskytovateli služeb z jiných členských zemí EU, Norska a Islandu. Poskytuje informace o právech spotřebitelů na společném evropském trhu a o přeshraničním vymáhání těchto práv v případech, kdy jim jsou obchodníky z uvedených států upírána. Právníci centra nejsou oprávněni zabývat se spory českých spotřebitelů s českými obchodníky. Centrum se mimo jiné podílí na tvorbě evropské legislativy o právech spotřebitelů a na projektech na podporu postavení spotřebitelů na jednotném trhu.


Rodina a potomci.

Henrietta Kateřina Anežka byla druhou a první přeživší dcerou Leopolda II. Maximiliána (1700-1751) a jeho manželky; šlechtičny Gisely Agnes (1722-1751). Leopold měl celkem sedm dětí, z nichž šest se jich dožilo dospělosti. Henrietta Kateřina Agnes byla třetí dítě, její starší sestra Luisa zemřela ve věku jednoho roku. Henriettinými prarodiči z otcovy strany byli Anna Luisa Föhsová, neurozená manželka Leopolda I. Anhaltsko-Desavského, který se do ní v mládí bláznivě zamiloval. Giseliným otcem byl méně významný kníže Leopold Anhaltsko-Köthenský a jeho manželka Bedřiška Henrietta Anhaltsko-Bernburská.  Dne 26. října 1779 se vdala za barona Johana Jošta Loënského (1737-1803), syna Johana Michaela Loënského. Matka Johana Jošta byla sestřenicí Kathariny Elisabeth Goethe, což byla matka Johanna Wolfganga von Goetheho. Měli spolu dvě děti:

Život.

Henrietta Kateřina Anežka se narodila 5. června 1744 v Dessau, kde se rodila většina knížat Anhaltsko-Desavských. V průběhu dospívání si vybudovala silný vztah ke svým sestrám Marii Leopoldině a Kazimíře. Když se Kazimíra přestěhovala a vdávala v Detmoldu, Henrietta Kateřina Agnes ji tam následovala a přestěhovala se tam, aby byla sestře nablízku. Jako nejstarší sestra Leopolda III. na sebe vzala veškeré povinnosti v Dessau do doby, než se její bratr ožení. Poté se ale vrátila ke Kazimíře do Detmoldu. Když obě její sestry zemřely, v roce 1769 se rozhodla přestěhovat do opatství Herford, kde se stala děkankou.  V roce 1779 se vdala za Johana Jošta a až od roku 1795 žila se svým manželem Johanem Joštem trvale v Dessau. Dle všeho byla velmi společenská a nesnášela samotu. Byla v kontaktu s příbuznými z rodiny Goetheových a po jejich návštěvě v roce 1976 napsala, že Goetheovi jí připadají jako velmi přátelská a důvěrná rodina a na společné chvilky s nimi ve Frankfurtu bude vzpomínat ještě dlouho.  Anežka Anhaltsko-Desavská zemřela 15. prosince 1799 ve věku 55 let.

Henrietta Kateřina Anežka Anhaltsko-Desavská známá zkráceně jako Anežka Anhaltsko-Desavská (5. června 1744, Dessau – 15. prosince 1799, Dessau) byla princezna Anhaltsko-desavská rodem, děkanka opatství Herford a sňatkem i baronka z Loën.


Hráčská kariéra.

Svou hokejovou kariéru nastartoval v jeho rodném městě v oddělení mládeže pro klub HK Sibir Novosibirsk. V ročníku 2007/08 si poprvé vyzkoušel seniorský hokej, za rezervní tým v Pervaja liga, třetí nejvyšší soutěž v Rusku. V následující sezoně již debutoval v prvním týmu HK Sibir Novosibirsk v nově vytvořené soutěži KHL. Ve své první sezoně mezi ruskou elitu odehrál v soutěži KHL 38 zápasů, ve kterých nastřádal deset kanadských bodů. V následujícím ročníku téměř zdvojnásobil svou produktivitu, stal se dokonce čtvrtým nejproduktivnějším hráčem týmu. Jeden zápas přidal v juniorské soutěži MHL za Sibiřské odstřelovače. V létě 2010 byl vybrán ve vstupním draftu NHL hned v úvodním prvním kole z celkového 16., místa klubem St. Louis Blues. Z osmi vybraných hokejistů z Ruska, byl druhým nejlépe umístěným, před ním byl pouze Alexandr Burmistrov. Později se však ukázalo, že produktivnější je právě Tarasenko.  Po vstupním draftu nadále pokračoval v Sibir Novosibirsk, kde zůstal až do konce roku 2011. V lednu 2012 byl vyměněn do SKA Petrohrad za ruského útočníka Vjačeslava Solodučina. V červnu 2012 se dohodl na tříletém kontraktu s klubem St. Louis Blues. První zápasy v NHL musel odložit kvůli výluce, která probíhala od 11. října 2012 do 19. ledna 2013. Během výluky se vrátil zpět do Petrohradu, produktivitu měl průměr bod za zápas. Po skončení výluky konečně mohl hrát za St. Louis Blues. První zápas za Blues odehrál 19. ledna 2013 proti Detroit Red Wings, kde se prezentoval dvěma brankami. V St. Louis Blues si hned vybojoval stálé místo v základní sestavě, později jeden z hlavních tahounů týmů.  Průlomovou sezona pro Tarasenka byla 2014/15, stal se nejlepším střelcem svého týmu a ze 77 odehraných zápasů si připsal 73 kanadských bodů. Tyto výkony byl Tarasenko odměněn novou smlouvou po dobu osmi let v hodnotě 60 milionů amerických dolarů, nejdražší smlouva v historii klubu. Skvělé výkony podával i v nadále, v ročnících 2015/16 a 2016/17 ztrácel druhý nejproduktivnější hráč Blues Alexander Steen téměř dvacet bodů. Od sezony 2016/17 působí v klubu Blues jako alternativní hráč. V roce 2017 se ucházel o trofej Lady Byng Trophy (nejslušnější hráč NHL), dále byli nominování Johnny Gaudreau z Calgary Flames a Mikael Granlund Minnesota Wild. Vítězem se nakonec stal Johnny Gaudreau.

Zajímavosti.

V sezoně 2008/09 byl šestým nejmladším hráčem v lize KHL.

Vladimir Andrejevič Tarasenko (; * 13. prosince 1991 v Jaroslavli) je ruský hokejový útočník hrající za tým St. Louis Blues v severoamerické NHL.


Způsob hry.

Podstata hry spočívá ve „vyprávění příběhů“. Každý hráč obdrží šest karet s obrázky v surrealistickém stylu. První hráč si vybere jednu z karet a popíše ji jedním slovem, případně větou, ale může ji i znázornit pantomimou, zazpívat písničku nebo popsat jakýmkoli jiným způsobem, a položí ji lícem dolů před sebe, aby ji ostatní hráči neviděli. Ti vyberou ze svých šesti karet tu, která nejlépe odpovídá popisu vypravěče. Ten karty zamíchá a lícem nahoru položí na stůl a ostatní hráči hlasují, která karta je vypravěčova.

Bodování.

Pokud vypravěčovu kartu neuhodne nikdo nebo naopak všichni, nezíská vypravěč nic a ostatní získávají po 2 bodech. V jiném případě získá vypravěč a každý, kdo jeho kartu uhodl, po 3 bodech. Hráč, pro jehož kartu někdo hlasoval, získá 1 bod.

Konec hry.

Po každém tahu hráči obdrží novou kartu. Hra končí v okamžiku vyčerpání balíčku.

Rozšíření.

Nedávno vyšla iTunes aplikace iDixit.  Rozšíření Dixit 2: Quest z roku 2010 obsahuje 84 nových karet, které můžete buďto přimíchat k předchozím, nebo s nimi hrát samostatně (potřebujete však příslušenství ze základní hry). K Dixit 2 vyšly mimořádné hrací promo karty "Američan" (pro každého, kdo si hru předobjednal) a "Dárek" (pouze k vybraným předobjednávkám), obě v roce 2010. "Američan" zobrazuje kovboje sedícího v pokoji s obrazem letícího orla, pivem, krabicí popkornu a televizí, kde běží kreslený film (Superman). "Dárek" ukazuje vysokou hromadu fialových dárků, na ní sedícího kudrnatého chlapce a pod ní dlouhovlasou dívenku, která mu podává bílý balíček s mašlí. Kopie této karty byly rozdávány na GenConu 2010.  Dixit Odyssey z roku 2011 opět přináší 84 karet a zvláštní hrací kartu pro všechny předobjednávky. Tentokrát se jmenuje "Králík". Na obrázku je alenkovsky bílý králík padající do jámy v zemi (spolu pohárem, figurkou z Člověče nezlob se a třemi kartami s obrázkem zbývajících figurek). Nejvyšší možný počet hráčů se zdvojnásobil na dvanáct. Krom základních pravidel shodných s předchozími verzemi nabízí příručka nově hru v týmech (dvojice) a varianty zacházení s kartami. V příslušenství se objevují dřevěné králičí žetony k vyznačování bodového postupu a skládací hrací pole. Toto rozšíření tak můžete hrát i bez vlastnictví původní hry Dixit (1). K Odyssee se dodává krabice, která pojme všechny dosavadní karty Dixit včetně obou rozšíření.  Rozšíření Dixit 3: Journey z roku 2012 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 4: Origins z roku 2013 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 5: Daydreams z roku 2014 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 6: Memories z roku 2015 obsahuje dalších 84 nových karet.  Rozšíření Dixit 7: Revelations z roku 2016 obsahuje dalších 84 nových karet.

Odkazy.

Externí odkazy.

Recenze na webu Zatrolené hry

Dixit je zábavná společenská karetní hra s inovativním konceptem, kterou můžete hrát prakticky s kýmkoliv. Hra rozvíjí fantazii, je velice hezky výtvarně zpracovaná


Vývoj a konstrukce.

Stavba torpédoborců třídy "Mucuki" byla financována z financí rozpočtového roku 1923.  Třída "Mucuki" vycházela z předchozí třídy "Kamikaze" a byla zároveň poslední třídou japonských torpédoborců před zavedením „speciálních torpédoborců“ (特型駆逐艦 "Tokugata kučikukan") třídy "Fubuki". Od předchozí třídy "Kamikaze" se "Mucuki" lišily hlavně tvarováním přídě (které převzaly i následující třídy „speciálních torpédoborců“), torpédovou výzbrojí a uspořádáním můstku.

Můstek.

Hlavní nástavba měla čtyři úrovně: dolní patro na horní palubě ( "džóbu kanpan"), druhé patro horní můstkové paluby ( "džóbu kankjó"), můstek ( "rašin kankjó") a plošinu se světlometem a dálkoměrem. Kulomety byly oproti "Kamikaze" přesunuty z můstku o jednu palubu níž na horní můstkovou palubu. Otevřený můstek měl přední stěnu chráněnou plechem a prosklenými okny. Nad přední částí můstku byla kostra, přes kterou se jako ochrana před nepříznivým počasím dala natáhnout plachta. Změnila se rovněž plošina s dvoumetrovým stereoskopickým dálkoměrem na můstku, která u třídy "Mucuki" nesla dva 30cm světlomety.

Pohon.

Pohon většiny jednotek třídy "Mucuki" zajišťovaly dvě soustavy parních turbín "Kanpon". Pouze "Jajoi" a "Nagacuki" byly vybaveny importovanými turbínami o stejném výkonu: "Jajoi" turbínami Zoelly a "Nagacuki" turbínami Rateau.  Každá sestava turbín "Kanpon" (obdobně Zoelly a Rateau) se skládala z jedné vysokotlaké a jedné nízkotlaké turbíny, které přes převodovku poháněly jednu hřídel. Každá sestava měla výkon 19 250 k (14 158,4 kW) při 400 otáčkách lodního šroubu za minutu. Vysokotlaké turbíny měly každá navíc dva stupně pro plavbu cestovní rychlostí, které byly při plavbě maximální rychlostí vynechány.  Sytou páru turbínám dodávaly čtyři vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki", přičemž přední komín odváděl spaliny z 1. a 2. a zadní komín ze 3. a 4. kotle.

Výzbroj.

Místo tří dvouhlavňových 533mm torpédometů modelu 1921, jaké nesla třída "Kamikaze", byly použity dva tříhlavňové nezakrytované otočné 610mm torpédomety modelu 1923. Poprvé se tak na japonských torpédoborcích objevila torpéda ráže 610 milimetrů, konkrétně typ 8. Později mohly tyto torpédomety používat i torpéda typu 93 – známá „dlouhá kopí“. Jeden torpédomet byl umístěn před můstkem a druhý na zádi mezi platformou světlometu za druhým komínem a zadní nástavbou se 120mm kanóny. Hlavní hlavňová výzbroj i její rozmístění zůstalo shodné jako u třídy "Kamikaze", tedy jeden 120mm kanón typu 3. roku na přední palubě, druhý na nástavbě mezi komíny a zbývající dva na zadní nástavbě.

Pozdější modifikace.

Při incidentu 4. loďstva v roce 1935 bylo několik torpédoborců třídy "Mucuki" poškozeno v tajfunu. To vedlo v letech 1936 až 1937 k posílení konstrukce a zakrytování torpédometů. Rovněž můstek byl zakulacen a zakrytován: původní volitelnou střechu z plátna nataženého přes kovovou konstrukci nahradila pevná střecha.  Během války byly na přežívajících jednotkách instalovány radary a byla posilována protiletadlová výzbroj na úkor 120mm děl a torpédometů. Například "Uzuki" k 31. srpnu 1944 nesl následující výzbroj:

Pojmenování jednotek třídy "Mucuki".

Torpédoborce třídy "Mucuki" byly zpočátku značeny lichým číslem (například 第十九号駆逐艦 "Dai-džúkjú-gó kučikukan" ~ „torpédoborec č. 19“), neboť sudá čísla byla vyhrazena pro „torpédoborce druhé třídy“ (二等駆逐艦 "nitó kučikukan"). Spolu s třídou "Mucuki" se ale již žádné torpédoborce druhé třídy nestavěly (třída "Wakatake" byla poslední) a tak bylo od tohoto systému upuštěno a po „torpédoborci č. 27“ následoval „torpédoborec č. 28“. V srpnu 1928 pak došlo k přejmenování, kdy byla jednotkám přidělena jména měsíců lunisolárního kalendáře, případně jména související s Měsícem.

Třída "Mucuki" (: 睦月型 "Mucuki-gata") sestávala z dvanácti „torpédoborců první třídy“ (一等駆逐艦 "ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1924 až 1927. Jednotky třídy "Mucuki" navazovaly na předchozí třídu "Kamikaze", ale odlišovaly se několika změnami. Během druhé světové války již byly zastaralé a tak sloužily hlavně jako doprovodná plavidla a rychlé transportéry.


Historie.

Původní stanice "Porte Maillot" byla otevřena 19. července 1900 jako součást vůbec prvního úseku pařížského metra. Jednalo se o konečnou stanici, proto zde byla vybudována smyčka, aby se vlaky mohly snadno otáčet a vracet se zase zpět do města. Skládala se ze dvou tunelů, v každém z nich bylo centrální nástupiště a boční koleje. Byla umístěna pod "Avenue de la Grande Armee".  V roce 1937 byla v důsledku prodloužení linky 1 do Pont de Neuilly stanice přemístěna pod náměstí, protože smyčka ve stanici neumožňovala další prodloužení linky. Dne 25. září 1988 byl zprovozněn přestup z linky 1 na linku RER C.  V roce 1992 byla stará stanice přestavěna jako kolejové depo a v roce 2007 přestavěna na dílny pro nové vozy MP 05 bez řidiče, které budou od roku 2010 jezdit na lince 1.  V rámci modernizace a přechodu na automatický provoz na lince 1 byla o víkendu 6. a 7. září 2008 rozšířena nástupiště. Stanice "Porte Maillot" byla první stanicí na lince 1, kde byly instalovány automatické dveře. Stalo se tak koncem roku 2008 na nástupišti ve směru na Château de Vincennes.

Název.

Stanice byla pojmenována po bráně, která vedla do Bois de Boulogne. Původní název brány zněl "Porte Mahiaulx", později "Porte Mahiot" až k současnému názvu.  Na informačních tabulích je oficiální název stanice doplněn ještě podnázvem psaným malým písmem: "Palais des Congrès".

Vstupy.

Stanice má několik vchodů a východů:

Zajímavosti v okolí.

U stanice se nachází kongresový palác ("Palais des Congrès"), do kterého je přímý vstup z chodeb při přestupu mezi metrem a RER. Z blízkého parkoviště odjíždějí autobusy na letiště Beauvais.

Porte Maillot je stanice pařížského metra na lince 1 ležící na hranicích 16. a 17. obvodu v Paříži. Je z ní umožněn přestup na linku RER C. Stanice se nachází pod "Place de la Porte Maillot" mezi "Avenue Charles de Gaulle" v Neuilly-sur-Seine a "Avenue de la Grande Armee" v Paříži. Stanice byla původně konečnou linky 1 a je nejzápadnější stanicí linky 1 ve vnitřní Paříži.


Charakter a význam stanice.

Stanice leží přímo v centru metropole. Kříží se zde pět linek (1, 4, 7, 11 a 14). Pomocí pohyblivých chodníků a tunelů pro pěší je navíc spojená s další významnou stanicí Châtelet – Les Halles, kde se kříží linky RER A, B a D.  Protože se na malém území sbíhá tolik linek, které jsou navzájem propojeny přestupními chodbami, jsou jednotlivá nástupiště od sebe vzdálená. Nástupiště linky 1, která vede pod ulicí Rue de Rivoli a linky 4 pod ulicí "Rue des Halles" leží severně od náměstí "Place du Châtelet". Pod náměstím samým jsou nástupiště linky 7, která vede po nábřeží "quai de Gesvres", a linky 11 pod "avenue Victoria". Linka 14 leží ještě na nižší úrovni diagonálně pod těmito linkami. Severně se nachází stanice RER "Châtelet – Les Halles".

Historie.

Stanice byla otevřena již na prvním úseku linky 1 dne 6. srpna 1900. Dne 21. dubna 1908 bylo zprovozněno nástupiště linky 4, která odtud vedla na sever do Porte de Clignancourt. Když byl dokončen tunel pod Seinou, byla 9. ledna 1910 linka 4 ze stanice "Châtelet" propojena i s jižním úsekem na levém břehu do stanice Raspail. 16. dubna 1926 přibylo nástupiště pro linku 7 v rámci úseku o Palais Royal ↔ Pont Marie. 28 dubna 1935 byla zprovozněna první část linky 11 ze "Châtelet" do stanice Porte des Lilas. Jako poslední přibyla linka 14 dne 15. října 1998 na trati mezi Madeleine a Bibliothèque François Mitterrand.  V rámci modernizace a přechodu na automatizovaný provoz na lince 1 byla nástupiště zvýšena ve dnech 7.–8. března 2009.

Název stanice.

Jméno stanice je odvozeno od názvu náměstí "Place du Châtelet", které bylo zase nazváno po budově bývalého královského vězení Grand Châtelet zbořeného v roce 1808. Původní název stanice zněl "Pont Notre-Dame" podle nedalekého mostu vedoucí na ostrov Cité. 1. listopadu 1926 byla stanice přejmenována na "Pont Notre-Dame – Pont au Change", podle druhého mostu na ostrov. Současný název nese stanice od 15. dubna 1934.

Châtelet je jedna z nejdůležitějších přestupních stanic pařížského metra. Nachází se na hranicích 1. a 4. obvodu v Paříži. V roce 2004 byla se svými 12,84 milióny cestujících 10. nejvytíženější stanicí zdejšího metra.


Geografie.

Setucko je oblast, kterou tvoří část estonských krajů Põlvamaa (farnosti Mikitamäe a Värska) a Võrumaa (farnost Meremäe a oblast Luhamaa, která je součástí farnosti Misso). Ruskou část tvoří Pečorský rajón, který je součástí Pskovské oblasti.

Historie.

V současné době neexistuje jednotný názor na původ Setuků. Podle jedné z převažujících teorií jsou Setukové potomci původního baltofinského obyvatelstva, které sídlilo v oblasti po tisíciletí, podle jiné teorie přišla hlavní vlna estonské imigrace do oblasti až na přelomu 17. a 18. století.  Na přelomu 19. a 20. století mělo Setucko výrazně venkovský charakter – v jediném městě oblasti, Petseri (rusky "Печоры", "Pečory"), žilo pouze 50 estonsky mluvících obyvatel a je pravděpodobné, že z nich bylo jen málo Setuků. Hlavním zdrojem obživy bylo zemědělství. Dalším výrazným prvkem, který odlišoval Setuky od Estonců, byla nízká úroveň gramotnosti. Zatímco v roce 1897 umělo číst pouze 13,6 % setuckých mužů a 2,2 % žen, u Estonců v severním Estonsku to bylo 79,9 % mužů a 81,6 % žen a u Estonců v severním Livonsku 78,9 % mužů a 81,2 % žen.  Během německé okupace Pobaltí na konci první světové války bylo Pečorsko, čili severozápadní část Pskovské oblasti, administrativně připojeno k Estonsku jako kraj Petserimaa. Po stažení německé armády však velkou část Pobaltí včetně Petserimaa okupovala armáda sovětská a boje probíhaly i na samotném setuckém území. Než Estonci s pomocí britské armády a finských dobrovolníků zatlačili Sověty zpět za hranice, bylo zničeno mnoho setuckých vesnic. Po válce proběhla mezi Estonci a Sověty dlouhá mírová jednání, která zahrnovala i diskusi o hranici. Petserimaa bylo připojeno k Estonsku, čímž nově vzniklý stát získal i početnou ruskou menšinu.  I po první světové válce si Setucko uchovalo svůj zemědělský charakter. Průmyslových podniků bylo v oblasti velmi málo a obyvatelstvo si přivydělávalo výrobou a prodejem dřevěných a hliněných domácích potřeb. Ekonomická izolace oblasti způsobená především odstřihnutím od tradičních odbytišť, která se nyní nacházela za hranicemi, se výrazně zmenšila díky výstavbě železnice z Petseri do Tartu v roce 1931. V meziválečném období také velmi výrazně stoupla gramotnost v oblasti, v roce 1934 už byla téměř na stejné úrovni jako ve zbytku Estonska.  Po začlenění Estonska do SSSR v roce 1940 Petserimaa zůstalo ještě několik let vcelku, ale v roce 1945 byly zhruba tři čtvrtiny území včleněny do Ruské sovětské federativní socialistické republiky, zbylá čtvrtina se pak stala součástí kraje Võrumaa. Estonské obyvatelstvo zůstalo rozmístěno po obou stranách nové hranice.  Po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991 se Setucko na krátkou dobu stalo opět součástí Estonska, ale v roce 1996 bylo znovu rozděleno mezi Estonsko a Rusko. Na žádost Ruska byla otázka hranic znovu otevřena v roce 1999 a upravená smlouva o hranicích nebyla dosud ratifikována.

Počet obyvatel.

První nepřesné údaje o počtu Setuků pochází od Friedricha Reinholda Kreutwzalda. Jeho záznamy hovoří o 7 748 Estoncích v Pskovské provincii, tento počet ale nemusí odpovídat realitě, protože se Kreutzwald musel spoléhat pouze na záznamy nepříliš ochotných místních úředníků a navíc ne všichni Estonci v této oblasti patřili k Setukům.  První poměrně spolehlivé údaje o počtu Setuků pochází z konce 19. století a zaznamenal je folklorista Jakob Hurt. Podle jeho záznamů, které na rozdíl od Kreutzwaldových skutečně hovoří o Setucích, a ne o Estoncích, počet Setuků rostl z 12 549 v roce 1885 přes 16 571 v roce 1902 až na 18 675 v roce 1908.  Zlom ve vývoji počtu obyvatelstva nastal za první světové války, která odstartovala postupný pokles počtu Setuků. V současné době se jejich počet odhaduje na 10 000 – 13 000, z nichž 3 000 – 4 000 žijí v oblasti Setucka.

Jazyk.

Setucký jazyk se prakticky neliší od võruštiny. Setucký kongres, který se sešel v roce 2002, však prohlásil Setuky za samostatný národ s vlastní kulturou, tradicemi a vlastním setuckým jazykem. Setukové však nechtějí vytvořit spisovnou formu jazyka, aby se neztratily ani jemné rozdíly mezi dialekty jednotlivých obcí.

Náboženství.

Hlavním prvkem, který odlišuje setucké obyvatelstvo od zbytku Estonska, je denominace. Zatímco v Estonsku dominuje luteránství, Setukové přijali v 15. století pravoslaví. Víra je pro Setuky důležitá i dnes – téměř v každém domě najdeme kout s pravoslavnými ikonami a ve vesnicích potom kaple zvané tsasouna (z ruského časovnja 'kaple').

Kultura.

Setucko je známo lidovými písněmi leelo. Tyto písně se zpívají například na oslavách narozenin, svatbách a pohřbech, mají za úkol posluchače i zpěváky rozveselovat, dodávat jim sílu a pomáhat překonat těžká životní období. Důležitou roli má improvizace – hlavní zpěvačka tvoří píseň o čemkoliv, co ji zrovna napadne, a sbor po ní opakuje. Na rozdíl od tradičních estonských písní, které jsou většinou jednohlasé, leelo se zpívají vícehlasně.  Další příležitostí, kdy se dají slyšet písně leelo, je volba setuckého krále zvaného sootska. Tato tradice probíhá první srpnovou neděli a kromě samotné volby jsou na programu lidové písně, tance a soutěže, ale i pochod setucké armády.  Na krojích, stejně jako na jiných lidových zvycích, je patrný vliv ruské kultury, ale přesto si zachovaly svoji odlišnost. Typickým prvkem tradičních ženských krojů je velký stříbrný prsní plát.  V roce 1995 vyšel setucký epos "Peko". Vypráví o Pekovi – setuckém bohu polí a plodnosti. Jeho božská role a původ jsou však v eposu potlačeny a Peko je jen hrdinou bojujícím pod Kristovým vedením proti Rusům. Epos byl vydán Snellmanovým institutem ve finském Kuopiu.  S tradiční setuckou kulturou se můžeme seznámit ve třech muzeích v obcích Värska, Saatse a Obinitsa.

Setukové (setucky "setokõsõq", estonsky "setud", česky též "Setuové" nebo "Pskovští Estonci") jsou ugrofinský národ, který obývá oblast Setucka na jihovýchodě Estonska a severozápadě Ruska. Na rozdíl od Estonců, u nichž dominovalo luteránství, Setukové přijali v 15. století pravoslavnou víru, protože oblast spadala pod vládu Novgorodu a později Pskova. Název Setuk začal být používán ve 2. polovině 19. stol. k označení etnicky estonského obyvatelstva pskovské provincie a pravděpodobně nepochází od Setuků, ale od Estonců.


Historie.

Stanice pro linku 1 byla otevřena 19. července 1900 jako součást vůbec první linky v Paříži. Byla postavena s délkou 100 metrů na rozdíl od ostatních stanic, jejichž nástupiště měly původně jen 75 metrů a musely být později rozšířeny kvůli přeměně vozů metra na pneumatikách. Stanice byla stavěna jako otevřená a posléze byla zakryta kovovou mostovkou širokou 23,9 m. Původně byly zamýšleny čtyři koleje a dvě nástupiště šest metrů široké, neboť tudy měla vést tehdejší linka 2, ale tento plán nebyl realizován a ve stanici zůstala jen linka 1. Nicméně v období od 1. srpna do 17. prosince 1906 byla na nejjižnější kolej provizorně napojena linka 5 ze stanice Gare d'Austerlitz. Po otevření stanice Quai de la Rapée bylo spojení zrušeno. Kolej je dnes nepoužívaná a izolovaná skleněnou stěnou u nástupiště ve směru na Château de Vincennes.  Kvůli přestavbě linky na automatický provoz bylo nástupiště upraveno během víkendu 18. a 19. července 2009.  Nástupiště pro linku 14 je v provozu od 15. října 1998. Nachází se jižně od Gare de Lyon v "Rue de Bercy", podél nástupišť linek RER A a D. Široké nástupiště má koleje po stranách. Stanici zkrášluje exotická zahrada umístěná za skleněnou stěnou za kolejí ve směru do stanice Olympiades.  27. května 2009 byl schválen plán na vytvoření třetího přístupu uprostřed nástupiště, aby se usnadnil přístup na nástupiště a usměrnil tok přicházejích a vystupujících cestujících.

Název.

Jméno stanice je odvozeno od názvu nádraží, odkud jsou vypravovány vlaky na jihovýchod Francie, mj. také do Lyonu.

Gare de Lyon je významná přestupní stanice pařížského metra v jihovýchodní části Paříže ve 12. obvodu. Kříží se zde nejstarší linka 1 a nejmladší linka 14. Kromě toho je zde umožněn přestup na linky RER A a D a také na železniční spoje, které odjíždějí z Lyonského nádraží do jihovýchodní Francie. Gare de Lyon je proto třetí nejvytíženější stanicí pařížského metra s 30,91 milióny cestujících, z čehož připadá 15,78 miliónu na linku 1 a 15,13 miliónu na linku 14 (2004).


Historie.

Stanice byla otevřena 15. listopadu 1907 při prodloužení linky 5 ze stanice "Lancry" (dnes Jacques Bonsergent) do stanice Gare du Nord USFRT (dnes pro veřejnost uzavřená). Nástupiště linky 4 bylo zprovozněno 21. dubna 1908 jako součást prvního úseku linky 4 mezi stanicemi Porte de Clignancourt a Châtelet. Stanice pro linku 7 byla otevřena 5. listopadu 1910 jako součást prvního úseku této linky mezi stanicemi Opéra a Porte de la Villette.  Stanice byla v roce 1977 renovována v tzv. stylu „Motte“, který je charakteristický oranžovým keramickými obklady.  Od září 2006 do června 2007 Východní nádraží i stanice metra prošly velkou renovací v rámci akce „Nádraží v pohybu“ a programu obnovy metra. V jeho průběhu byl z nástupišť linek 5 a 7 odstraněn styl „Motte“ a oranžové dlaždice byly nahrazeny tradičními bílými. Stejně tak bylo instalováno nové osvětlení a sedadla. Naopak na lince 4 došlo jen k malým změnám, především byly nahrazeny oranžové dlaždice stylu „Motte“ na konci nástupišť.

Stavba.

Stropní oblouk ve stanici na lince 4 je uprostřed přerušen, neboť nad stanicí se nacházejí zbývající dvě linky. Ty jsou položeny kolmo přes linku 4 a stojí vlastně na mostě, který tvoří strop nástupiště linky 4. Linky 5 a 7 tvoří společnou halu, kde jdou tři nástupiště a čtyři koleje: dvě boční nástupiště a jedno společné ústřední, odkud jezdí vlaky linky 5 ve směru Bobigny – Pablo Picasso a linky 7 ve směru La Courneuve – 8 Mai 1945.

Název.

Stanice byla pojmenována po Gare de l'Est (Východní nádraží), pod kterým je postavena, a odkud odjíždějí vlaky do východní Francie a do Německa.  Na informačních tabulích je oficiální název stanice doplněn ještě podnázvem psaným malým písmem: "Verdun" podle "Avenue de Verdun" pojmenované na paměť bitvy u Verdunu.

Vstupy.

Stanice má několik východů:

Gare de l'Est je přestupní stanice pařížského metra mezi linkami 4, 5 a 7 v 10. obvodu v Paříži. Nachází se pod železničním nádražím Gare de l'Est (Východní nádraží), kde je možné přestoupit na tratě SNCF a linky Transilien. V roce 2004 byla tato stanice s 15,66 milióny cestujících pátou nejrušnější stanicí zdejšího metra.


Historie.

15. listopadu 1907 byla linka 5 prodloužena od stanice "Lancry" (dnes Jacques Bonsergent) k nádraží Gare du Nord, kde končila ve stanici Gare du Nord USFRT.  Současná stanice "Gare du Nord" byla otevřena 21. dubna 1908 jako součást prvního úseku linky 4 mezi stanicemi Porte de Clignancourt a Châtelet. Později byla tato stanice přestavěna tak, aby se zde mohla napojit i linka 5. K tomu došlo až 6. října 1942, kdy bylo otevřeno zdejší nástupiště a hned 12. října odtud linka 5 dále pokračovala do stanice Église de Pantin. Stanice "Gare du Nord USFRT" byla pro veřejnost uzavřena.  Nástupiště linky 4 bylo až do poloviny 60. let 75 metrů dlouhé. Když na této lince začaly v roce 1967 jezdit vozy na pneumatikách, byla stanice přestavěna. Nástupiště bylo prodlouženo až do požadované délky 90 metrů a na místě původního schodiště byla vytvořena nezbytná přestupní chodba.  Na konci 70. let byl ve stanici užit nový design, pro který se vžilo označení styl „motte“. Stěny byly obloženy bílými dlaždicemi rovnanými ve sloupcích a nikoliv, jak bylo zvykem, na vazbu. Bylo přidáno osvětlení, kamenné lavičky a zelené sedačky a vlys v podobě plochých zelených dlaždic.  10. prosince 1981 došlo k napojení linky RER B a 27. září 1987 linky RER D. 12. července 1999 byla otevřena stanice RER Magenta, kde je možné podzemní chodbou přestupovat na další linku RER E.

Název.

Stanice byla pojmenována po železničním nádraží Gare du Nord (Severní nádraží), pod nímž se nachází a odkud odjíždějí vlaky do severní Francie.

Vstupy.

Stanice má několik východů:

Gare du Nord je přestupní stanice pařížského metra mezi linkami 4 a 5 v 10. obvodu v Paříži. Nachází se pod železničním nádražím Gare du Nord (Severní nádraží), které je se 180 milióny cestujících ročně (2002) největší nádraží v Evropě a třetí na světě. Na tomto nádraží je možné přestoupit na tratě SNCF, mj. TGV, na linku Eurostar, linky Transilien a rovněž na linky RER. Díky této konstelaci byla v roce 2004 zdejší stanice s 36,24 milióny cestujících nejvytíženější stanicí metra v Paříži.


Životopis.

Pocházel z vedlejší linie vévodů ze Somersetu, narodil se jako mladší syn Francise Seymoura, 1. barona Conwaye (1679-1731), který již v roce 1699 přijal jméno "Seymour-Conway", po matce Charlotte Shorter byl synovcem dlouholetého premiéra Roberta Walpola. V armádě sloužil od roku 1737, s podporou bratrova tchána 3. vévody z Graftonu vstoupil do politiky a v letech 1741-1761 byl členem Dolní sněmovny, zároveň v letech 1741-1768 i poslancem irského parlamentu (v irském hrabství Ulster měla rodina statky). Za války o rakouské dědictví se stal podplukovníkem (1742), po boku vévody z Cumberlandu se zúčastnil bitvy u Fontenoy (1745), poté bojoval proti poslední jakobitské vzpouře ve Skotsku v bitvě u Cullodenu (1746). Po návratu na kontinent byl krátce ve francouzském zajetí (1747), po skončení války o rakouské dědictví sloužil na ostrově Menorca.  V roce 1755 byl povýšen na generálmajora a téhož roku byl překvapivě jmenován do funkce státního sekretáře pro Irsko (1755-1757), poté byl v letech 1757-1764 lordem komořím Jiřího II. a Jiřího III.. Počátku sedmileté války se zúčastnil jako nepříliš úspěšný vojevůdce a upadl v nemilost Jiřího II., v roce 1759 byl nicméně povýšen na generálporučíka. Po nástupu Jiřího III. byl znovu povolán do aktivní služby a po boku markýze z Granby se zúčastnil bojů v Německu, po uzavření míru měl dohled nad odchodem britské armády z evropského kontinentu. Po sedmileté válce byl postupně státním sekretářem vnitra (1765-1766) a zahraničí (1766-1768), od roku 1765 byl též členem Tajné rady a zároveň mluvčím vlády v Dolní sněmovně. V těchto funkcích prosazoval umírněný postup proti koloniím v severní Americe, zasadil se o zrušení kolkového zákona a proslul jako odpůrce tehdy vlivného ministra financí Charlese Townshenda. Po rezignaci na post ministra zahraničí v lednu 1768 zůstal ve vládě jako náměstek generálního polního zbrojmistra (1767-1772). V roce 1772 byl povýšen na generála a v letech 1772-1795 byl guvernérem na ostrově Jersey. Po krátké přestávce bez poslaneckého mandátu byl od roku 1775 znovu členem Dolní sněmovny, kde patřil k předním kritikům války proti americkým koloniím a byl jedním ze strůjců pádu Northovy vlády (1782). V následujícím kabinetu markýze z Rockinghamu získal post vrchního velitele britské armády (1782-1783). Po odchodu z vlády i parlamentu odešel do soukromí. V roce 1793 byl povýšen na polního maršála. Poté, co byl jeho starší bratr povýšen na "markýze z Hertfordu" (1793), užíval titul lorda. Jeho sídlem byl zámek Park (Berkshire), který koupil v roce 1752 a realizoval zde četné stavební úpravy.  V roce 1747 se oženil s Caroline Campbell (1721-1803), dcerou 4. vévody z Argyllu a vdovou po 4. hraběti z Elginu. Jejich jediná dcera Anne (1748-1828) se věnovala sochařství a provdala se za poslance Johna Damera (1744-1776) z rodiny pozdějších hrabat z Dorchesteru.

Lord Henry Seymour-Conway (12. srpna 1719 – 9. července 1795) byl britský vojevůdce a státník ze šlechtického rodu Seymourů, mladší bratr 1. markýze z Hertfordu. Od osmnácti let sloužil v armádě, později se uplatnil i v politice. Po sedmileté válce byl ministrem vnitra a zahraničí, jako odpůrce války proti koloniím v severní Americe byl v dlouholeté opozici. V letech 1782-1783 byl krátce vrchním velitelem britské armády a v roce 1793 získal hodnost polního maršála.