Dělení.

Rozlišují se tři stupně AV blokády:

Příčiny.

AV blokáda se může vyskytnout přechodně v souvislosti s akutním srdečním onemocněním, např. infarktem myokardu, zejména pokud postihuje spodní stěnu (tedy při uzávěru pravé věnčité tepny, z níž je většinou zásoben i AV uzel) či myokarditidou nebo být projevem intoxikace či předávkování léky (například srdečními glykosidy, betablokátory či některými blokátory kalciového kanálu). V těchto případech je možné očekávat ústup blokády po vyřešení základního stavu. U nemocných s chronickými nemocemi srdce jako např. ischemickou chorobou srdeční, těžšími chlopenními vadami či kardiomyopatiemi je porucha většinou trvalá.

Projevy.

AV blokáda prvního stupně se sama neprojeví. Jednotlivé typy však mohou do sebe vzájemně přecházet, proto nemocný se záchytem AV blokády I. stupně vzácněji může mívat potíže odpovídající blokádě vyššího stupně, pokud se u něj občasně objevuje. Vyšší stupeň AV blokády (druhý či třetí) se projeví obvykle v důsledku pomalé tepové frekvence. Nemocný může prodělat synkopu (náhlou krátkodobou poruchu vědomí) či pociťovat celkovou slabost, nevýkonnost, závratě. V důsledku pomalé srdeční frekvence se také mohou objevit příznaky srdečního selhávání, zejména dušnost a špatná tolerance zátěže.

Léčba.

AV blokáda prvního stupně sama nevyžaduje léčbu (může si ji ale vyžádat akutní srdeční onemocnění, pokud je jeho projevem). Nutné je upravit případnou odchylku v krevní hladině důležitých iontů a zvážit úpravu dávkování léků, pokud je těmito vyvolaná. Každopádně je nutno se vyvarovat přidávání nových léků, které mohou vedení v AV uzlu dále zpomalovat. Při AV blokádě druhého a třetího stupně je také nutno zvážit, zda je možno ovlivnit jejich příčinu a tu také léčit. Tento stav si vyžaduje většinou hospitalizaci a monitorování srdečního rytmu. Vzhledem k tomu, že u AV blokády druhého stupně typ Mobitz II a AV blokády třetího stupně běží srdce pomaleji, je nutné, pokud pomalý pulz dělá nemocným potíže, snažit se o zrychlení pulzu. Toho lze dosáhnout léky nebo kardiostimulací. Léky se používají pro zvládnutí akutních situací a v případech, kdy očekáváme, že se během kratší doby AV blokáda upraví. Použít lze atropin či izoprenalin. Na překlenutí období do úpravy poruchy se často a efektivněji používá dočasná kardiostimulace, kdy stimulační elektroda je zavedena nemocnému do pravé komory srdeční přes některou velkou žílu (v podklíčkové oblasti nebo na krku) a přístroj generující vzruchy zůstává mimo tělo. Po úpravě poruchy je jednoduše elektroda zase vytažena. Pokud je porucha trvalá, není podávání léků efektivní a je potřeba nemocnému implantovat trvalý kardiostimulátor. Ve většině případů jsou elektrody vedeny také přes žíly do srdce a přístroj zašit pod kůži horní části hrudníku. U AV blokády se obvykle zavádí dvě elektrody – jedna do pravé předsíně, která snímá její aktivitu, druhá do pravé komory, tou probíhá samotná stimulace. Toto umožní zachovat normální koordinaci mezi stahy předsíní a komor, kardiostimulátor zde vlastně přejímá funkci AV uzlu jako "převaděče" vzruchu. Mluví se o dvoudutinové kardiostimulaci, pracuje v režimu označovaném obvykle jako DDD. U nemocných s trvalou fibrilací síní se elektroda do síně nezavádí, neboť tyto stejně pracují zcela nekoordinovaně, a zavádí se jen stimulační elektroda komorová. Funkci kardiostimulátoru mají také některé další složitější přístroje (např. implantabilní kardioverter-defibrilátor).

Prognóza.

AV blokáda prvního stupně byla považovaná na nevýznamnou poruchu, na velkých studiích však bylo prokázáno, že nemocní trpící touto poruchou mají dvojnásobně zvýšené riziko vzniku fibrilace síní a trojnásobné riziko rozvoje AV blokády vyššího stupně. Prognóza nemocných s vyšším stupněm AV blokády je dána zejména základním vyvolávajícím onemocněním a také včasností a účinností léčby.

Atrioventrikulární blokáda (zkratka AV blokáda) je porucha srdečního rytmu, jejímž podkladem je porušené vedení vzruchu v oblasti AV junkce, tedy atrioventrikulárního uzlu a Hisova svazku. Tyto části převodního systému srdečního zajišťují převod vzruchu ze srdečních předsíní na komory. Při těžším stupni blokády tak dochází k narušení koordinace stahu předsíní a komor.


Rodina.

Vratislav byl druhorozený syn knížete Břetislava I. a Jitky ze Svinibrodu, bratr Spytihněva II., Konráda I. Brněnského, Oty Olomouckého a biskupa Jaromíra. Podle vůle otce zdědil olomoucký úděl, kterému vládl v letech 1055–1056 a poté 1058–1061.  Vratislavovu první manželku neznáme jménem, spekuluje se pouze o jejím německém původu. Známý je ale její příběh. Když se Vratislav dostal do sporu se svým bratrem Spytihněvem II., rozhodl se opustit Olomouc, kde sídlil. Útočiště hledal u uherského krále Ondřeje I. Svou první ženu, šlechtičnu, která byla v už pokročilém stupni těhotenství, raději nechal v Olomouci. Spytihněv tuto ženu ale uvěznil a ta nakonec zemřela při předčasném porodu, když po propuštění odjížděla za manželem do Uher.  Podruhé se tedy Vratislav oženil s Ondřejovou dcerou Adlétou, uherskou princeznou z rodu Arpádovců, zřejmě v roce 1057. Vratislav tak získal silného spojence a Spytihněv II. mu v roce 1058 vrátil olomoucký úděl.  Když se Vratislav stal po smrti staršího bratra Spytihněva v roce 1061 knížetem, Adléta se z titulu kněžny dlouho neradovala a zemřela už počátkem příštího roku. Asi rok po smrti Adléty se Vratislav oženil potřetí, se Svatavou Polskou. Potvrdil tak přátelství s polským knížetem Boleslavem II. Smělým (se kterým ale později bojoval o česko-polské hranice).

Zahraniční politika.

Vratislav II. byl především významným spojencem císaře Jindřicha IV. při konfliktech s Poláky, Míšní a Jindřichovým protikrálem Rudolfem Švábským, podnikal také vpády do Rakous.  Rok poté, co polský kníže Boleslav II. obsadil Kyjev a byl povzbuzen tímto úspěchem, zaútočil roku 1070 na Čechy (pokoušel se změnit hranice). Vratislav byl ovšem úspěšnější. Jindřich IV. obě knížata nabádal k urovnání sporu a pohrozil, že zaútočí na toho z nich, kdo příště poruší mír. Přísahu porušil Boleslav. 19. května 1073 Jindřich vyhlásil výpravu proti Polsku, která ale kvůli vnitřním problémům neproběhla. Polský stát začal v tomto období sílit a Jindřich Vratislava potřeboval k obraně proti jeho vládcům. Rovněž roku 1073 nový papež Řehoř VII. potvrdil svým listem používání mitry českému knížeti za poplatek 100 hřiven stříbra, tak jak to bylo zavedeno za Vratislavova předchůdce (a staršího bratra) Spytihněva.  Německý král i papež očividně chtěli Vratislava získat na svoji stranu do pozdějšího boje o investituru, tedy zda má světský panovník právo volit a uvádět do funkce církevní hodnostáře. Polsko a Uhry stály při papežovi, zatímco Vratislav zůstal věrný Jindřichovi.  Spojenectvím s Jindřichem Vratislav přinesl svému panství územní zisky – od Jindřicha získal, i když jen dočasně, tituly markraběte saského východní marky (Lužice), Míšeňska. V roce 1081 se ale změnila dohoda. Míšeňsko a Lužici věnoval Jindřich původním rodům, náhradou mu udělil titul markraběte bavorské východní marky - Rakousko. Jednalo se ale především o politický tah, jelikož v Rakousku vládli Babenberkové.

Královská koruna.

V dubnu 1085 se konal dvorský sjezd v Mohuči, který se významně zapsal do českých dějin. Vratislav II. obdržel od císaře Jindřicha IV. za své věrné služby královskou korunu (ovšem jen nedědičnou - pro svoji osobu), byl zbaven povinných poplatků a povinován účastí českých vládců s družinou na korunovačních cestách německých panovníků do Říma. Postupně se tak uvolňovaly vazby českých a německých panovníků.  15. června 1085 na Pražském hradě trevírský arcibiskup Egilbert Vratislava korunoval králem, při této příležitosti je uváděn u Vratislava i titul krále polského. U příležitosti korunovace vznikl Kodex vyšehradský.

Vnitropolitický vývoj.

Po nástupu na knížecí stolec obnovil moravské úděly, které vrátil bratrům Konrádovi a Otovi. Nejmladší Jaromír byl předurčen pro duchovní dráhu, předpokládalo se, že se stane pražským biskupem, což znamenalo velmi prestižní a vlivný post. Mezi knížetem a Jaromírem vzniklo nepřátelství.  Aby Vratislav II. omezil vliv pražského biskupství, rozdělil roku 1063 českou diecézi na dvě části – v Olomouci bylo zřízeno biskupství pro Moravu, podléhající arcibiskupství v Mohuči. Následujícího roku také povolal z Uher zpět do Sázavského kláštera vyhnané mnichy, ovšem obnovení slovanské liturgie papež nepovolil. Papež Řehoř VII. odmítl žádost krále Vratislava z roku 1080, který žádal povolení liturgie slovanské: "Quia nobilitas tua postulavit, quo secundum Slavonicam linguam apud Vos divinum annueremus celebrari officium, scias nos huic petitioni tuae nequaquam posse favare - Ježto Vznešenosti tvá žádal, abychom dovolili jazykem slovanským u Vás sloužiti služby Boží, věz, že této žádosti Tvé nijak nemůžeme vyhověti".  Po smrti pražského biskupa Šebíře se konflikt vyostřil a dokonce hrozilo, že přeroste v ozbrojený konflikt. Jaromírovu kandidaturu totiž podpořila obě moravská údělná knížata. Vratislav odpověděl tím, že založil vyšehradskou kapitulu, která byla podřízena přímo Římu. Nepřátelství mezi Vratislavem a Jaromírem pokračovalo a postupně do něj vstoupili další dva činitelé – Svatá říše římská a Řím.  Jaromír se snažil v knížectví o obnovení jediné diecéze. Spory dočasně utichly roku 1077, když se Jaromír stal kancléřem císaře Jindřicha IV. Roku 1085 císař také nařídil, aby pražské biskupství zahrnovalo i Moravu. Koncem 80. let 11. století Vratislav rozhodl o obnovení olomouckého biskupství. Jaromír odjel protestovat do Říma, ovšem cestou zemřel (1090).

Poslední léta života.

Poslední léta Vratislavovy vlády přinesla konflikty v přemyslovském rodě. Po smrti Oty Olomouckého (1086) svěřil král olomoucký úděl svému synovi Boleslavovi. Práva Otových potomků naopak bránil Konrád I. Brněnský. Vratislav vpadl na Moravu (1091) a obléhal Brno, během obléhání ale došlo ke vzpouře v královském vojsku, kterou vedl Vratislavův syn Břetislav. Komplikovaná situace přiměla krále, aby podle stařešinského řádu určil za svého nástupce Konráda Brněnského a oba bratři se smířili. Břetislav raději prchl do Uher.  V polovině ledna 1092 král Vratislav II. zemřel na zranění po pádu z koně. Byl pohřben ve vyšehradském klášteře, jeho hrob se ovšem dosud nepodařilo najít. Jeho třicetiletá vláda byla ve znamení růstu prestiže a moci českého státu, což se však zanedlouho změnilo.

Potomci.

Vratislavova první manželka zemřela při předčasném porodu. Jeho druhou manželkou se asi roku 1057 stala Adléta Uherská (kolem 1040–1062), se kterou měl čtyři děti:  Asi rok po smrti Adléty, v roce 1062, se Vratislav oženil potřetí. Jeho manželkou se stala Svatava Polská (1046/1048 - 1126), se kterou měl pět dětí:

Vratislav II. (okolo 1031 – 14. ledna 1092) byl český kníže od 28. ledna 1061 do dubna 1085 a poté první český král z rodu Přemyslovců. Zároveň byl titulárním polským králem v letech 1085–1092. Jako kníže byl Vratislavem II., jako král Vratislavem I. (Wratislaus Primus Rex).


Aplikace.

Digitální vodoznak lze použít v různých aplikací. Například:

Fáze životního cyklu digitálního vodoznaku.

Informace, které jsou začleněny do signálu, se nazývají digitální vodoznak, i když v některých významech termín digitální vodoznak znamená rozdíl mezi signálem s vodoznakem a krycím signálem. Signál, ve kterém je začleněný vodoznak, se nazývá hostitelský signál. Vodoznakový systém je obvykle rozdělen do tří fází: vkládání, útok a detekce. Při vkládání algoritmus přijímá hostitelský signál a data k vložení. Tím vytváří signál obsahující vodoznak.  Poté je signál s digitálním vodoznakem přenesen nebo uložen (obvykle přenesen na jinou osobu). Pokud tato osoba provede nějakou modifikaci, tak se tato akce nazývá útok. Zatímco modifikace nemusí být škodlivá, termín útok vyplývá z ochrany autorských práv, kde se třetí strany mohou pokusit odstranit digitální vodoznak použitím modifikace. Existuje mnoho různých modifikací např. ztrátová komprese dat (při které dochází například ke zmenšení rozlišení), oříznutí snímku či videa nebo záměrnému zvětšování šumu.  Detekce (často nazýváno extrakce) je algoritmus, který se aplikuje na signál, jenž prošel fází útoku. Z tohoto signálu se pak snaží získat vodoznak. Pokud nebyl signál modifikován během přenosu, pak se na něm stále vodoznak nachází a může být detekován. V robustních aplikacích, které využívají digitální vodoznaky, by měl algoritmus pro detekci správně rozpoznat vodoznak i přesto, že nastal velký počet modifikací. Ve slabém digitálním vodoznaku by mohl algoritmus pro detekci selhat, pokud by došlo k jakýmkoli změnám v signálu.

Kategorizace digitálních vodoznaků.

Podle viditelnosti digitálního vodoznaku se rozlišují dva základní typy:  Podle citlivosti na transformace dokumentu lze digitální vodoznaky dále kategorizovat na:

Digitální vodoznak (též digitální vodotisk) je v informatice technika, která do digitálního dokumentu (obrázek, zvuk, film apod.) vkládá dodatečnou informaci tak, že je obtížné ji najít či odstranit. Kopie nebo běžná úprava dokumentu typicky vodoznak neodstraní (oříznutí nebo změna velikosti obrázku, překódování zvuku apod.). Obtížnost odhalení vodoznaku je dána tím, že není znám použitý algoritmus jeho zakódování a typicky ani zpráva, kterou vodoznak obsahuje. Dokument může nést několik vodoznaků najednou.


Životopis.

Josef Groll pocházel z Vilshofenu, bavorského města na Dunaji. Pivovarnictví se učil u svého otce Josefa Grolla v rodinném pivovaru ve Wolferstetteru, též v Mnichově u tehdy proslulého Georga Sedlmayera a ve Vídni u uznávaného Antona Drehera. Oba učitelé to údajně neměli s Grollem jednoduché: vnímavý a šikovný učeň byl zároveň hrubý, umíněný, tvrdohlavý a bez sebekontroly.  Nejspíš Martin Stelzer, stavitel měšťanského pivovaru, doporučil plzeňským měšťanům německého pivovarnického mistra Josefa Grolla jako odborníka na pivo bavorského typu, které se mělo v nově stavěném pivovaru vařit. Při prvním jednání se plzeňští s Grollem nedohodli – Groll měl velké finanční nároky. Ale blížící se termín dokončení přiměl měšťany Grollovi vyhovět.  Groll v novém pivovaru uvařil premiérovou várku 5. října 1842. Říká se, že záměrně udělal chybu v technologickém postupu, aniž by dopředu znal výsledek – vařil podkvasené bavorské pivo, ale z odlišných českých surovin (žateckého chmele, měkké plzeňské vody a světlejšího sladu připravovaného anglickou technologií). První várka byla naražena 11. listopadu a ač nedopadla úplně dle očekávání, sklidila v hostincích „U bílé růže“ a „U zlatého orla“ na plzeňském náměstí veliký úspěch. Plzeňský kronikář poznamenal: „Jak zajásali pijáci, když seznali, jakou říznou, znamenitou chutí, při pivě dosud nepoznanou, honosí se tento domácí výrobek.“  Bavorský sládek pracoval v Měšťanském pivovaru do konce dubna 1845 a po třech letech se vrátil zpět do Bavor. V roce 1856 se oženil. Zemřel v 74 letech u stolu v hostinci "Zum Wolferstetter Keller". Ve Vilshofenu se místní pivo, vařené na způsob plzeňského piva, prodává ve své lahvové podobě jako "Josef Groll Pils".

Josef Groll (21. srpna 1813, Vilshofen an der Donau, Bavorsko – 22. října 1887 tamtéž) byl bavorský sládek, tvůrce piva plzeňského typu.


Vývoj.

Po druhé světové válce zůstalo na území Československa značné množství draků z německých letounů Messerschmitt Bf 109G a K. Jelikož chyběly originální německé motory Daimler-Benz DB 605 (jejich obrovská zásoba byla zničena během dodnes neobjasněného požáru bývalého cukrovaru v Krásném Březně, který předcházel ústeckému masakru), bylo rozhodnuto o osazení těchto draků motory Jumo 211 (s československým označením M-211F). Výrobou těchto letadel byla pověřena pražská továrna Automobilové závody, n. p., závod 2 (Avia) a Letecké závody, n. p., výroba Letňany (Aero). Kormidla a křidélka dodávaly také Letecké závody, n. p., výroba Letňany, avšak z výrobních prostor bývalého Letovu, Letecké závody, n. p., výrobna Malešice dodávaly pohonné jednotky M-211 a Letecké závody, n. p., výrobna Jinonice vrtule i s kužely. Výkony letounů však byly problematické, a tak si stroj u československých pilotů vysloužil přezdívku „Mezek“. Zálet upraveného stroje (C-210) provedl 25. dubna 1947 tovární zalétávací pilot Petr Široký. Letouny se vyráběly od roku 1947 do roku 1949 a celkem bylo vyrobeno 450 kusů jednomístných S-199 a 82 kusů dvoumístné verze označené CS-199.

Bojové užití.

První sériové letouny byly dodávány od 2. února 1948 k leteckým plukům 7 a 8 3. letecké divize v Brně, kam bylo do 2. dubna přelétnuto minimálně 32 strojů. Další dodávky pokračovaly také v následujících měsících. Od 14. dubna 1948 byly zahájeny přelety S-199 do Českých Budějovic k LP 4 a Stíhacímu výcvikovému středisku, fungujícímu v rámci LP 5. Oba pluky byly součástí 2. letecké divize. Do 29. července přelétlo minimálně 37 strojů do Českých Budějovic, v témže období byly první S-199 dodány také k LP 1 ve Zvolenu, náležejícímu do svazku 4. letecké divize a k Letecké vojenské akademii v Hradci Králové a Pardubicích. Současně pokračovaly dodávky i k LP 4 po jeho přemístění z Českých Budějovic do Plzně, k němuž došlo na konci července 1948. Do roku 1949 tak všechny tehdy existující stíhací pluky nahradily doposud používanou bojovou techniku výhradně letouny S-199. 30. června 1949 k nim přibyl LP 3 u 3. letecké divize v síle dvou letek, posílený ještě téhož roku o letku třetí. „Mezky“ počátkem roku 1949 obdrželo také Bezpečnostní letectvo, které je nasadilo u svých Leteckých hlídek.  Monopolní postavení S-199 ve výzbroji Československého letectva skončila rokem 1951, kdy bylo zahájeno přezbrojení na proudovou techniku. Dnem 1. června 1951 se S-199 staly výhradní výzbrojí nově ustavené 22. letecké divize, v jejíž sestavě se nacházely letecké pluky 3, 4 a 18. Divize byla určena k součinnosti s bitevním a bombardovacím letectvem k podpoře bojové činnosti pozemního vojska. Kromě toho typ sloužil ještě v Leteckém učilišti, v původní čistě stíhací roli u 51. leteckého pluku v období 1951-1953, a od 1. listopadu 1953 u 6. leteckého stíhacího pluku proudového jako dočasná výzbroj do jara 1955. V létech 1953 až 1955 operovaly S-199 také u 3. letky 45. dělostřeleckého průzkumného pluku.  Poslední stroje dosloužily počátkem léta 1955 u 6. stíhacího leteckého pluku, 45. dělostřeleckého průzkumného pluku a 1. i 2. leteckého školního pluku Leteckého učiliště.  Když roku 1948 vznikl stát Izrael, OSN zakázala dovoz zbraní do oblasti Blízkého východu. Zbraně se tam začaly dostávat nelegálně a jediným státem, který se rozhodl pro zbrojní podporu Izraele, bylo tehdejší Československo. Byla zahájena akce DI (Důvěrné Izrael), v jejímž rámci bylo do Izraele tajně dodáno z ČSR mimo jiné i 24 letounů S-199 nebo letouny Supermarine Spitfire. Šlo o součást izraelské Operace Balak. Tyto dodávky umožnily Izraelcům během první arabsko-izraelské války obhájit svůj nový stát. První úspěšnou misí byl útok čtyř Avií 101. peruti Chel Ha Avir na arabská vojska u mostu Gešer ad Halom („Až sem“), díky kterému zastavili postup Arabů na Tel Aviv. Židé letoun přezdívali "Sakin" nebo "Meser" („Nůž“) nebo prostě "Messerschmitt".

Specifikace.

Údaje podle díla "Illustrated Guide to the Israeli Air Force"

Avia S-199 byl poválečný československý jednomístný jednomotorový stíhací letoun, jehož konstrukce se skládala z draku německého stíhacího letounu Messerschmitt Bf 109G osazeného motorem Jumo 211 původně určeným pro bombardéry, i s vrtulí. Slabší motor zhoršil výkony, těžká (byť zmenšená) vrtule zhoršila letové vlastnosti. Vzniklo tak pilotážně náročné letadlo, se kterým měli především piloti mnoho starostí. V době od prodeje Spitfirů Izraeli až do příchodu MiGu-15 však S-199 tvořil základ československého stíhacího letectva.


Legenda o založení a historie.

Chrám nechal založit na konci 5. století př. n. l. římský konzul Aulus Postumius Albus po bitvě u jezera Regillus, v níž porazil posledního etruského krále Tarquinia Superba. Právě k této bitvě se váže legenda, že když proti sobě stanula Tarquiniova a Postumiova vojska, objevili se před římskou armádou dva jezdci, kteří dovedli Postumia k vítězství. Poté se záhadní jezdci zjevili na Foru Romanu, aby napojili své koně u pramene bohyně fontán a studní Juturny. Zde v nich Římané poznali dvojčata Dioskúrů Castora a Polluka a na místě jejich zjevení nechali vystavět jim zasvěcený chrám, jehož stavba byla dokončena v roce 484 př. n. l.  V dobách římské republiky sloužil chrám k zasedání Senátu a ve 2. století př. n. l. se přední část chrámového podstavce proměnila v řečnickou tribunu. Stavba se využívala i dále za dob císařů, kdy zde sídlil Úřad pro míru a váhu a později také Státní pokladnice.  Jelikož byla budova chrámu v Římě důležitá, dostávalo se jí náležité péče. Kompletní rekonstrukcí prošla v roce 117 př. n. l. za vlády konzula Caecilia Metella a podruhé v roce 73 př. n. l. Po požáru roku 14 př. n. l. nechal chrám zrestaurovat císař Tiberius.

Architektura.

Budova byla vystavěna na 7 metrů vysokém a mramorem pokrytém podstavci, jehož rozměry dosahovaly 32 metrů na šířku a 50 metrů na délku. Chrám, jehož dláždění bylo tvořenou velkou mozaikou, byl zvenku obklopen sloupořadím s osmi korintskými sloupy na kratší straně a jedenácti sloupy na straně delší. Celá budova byla pokryta mohutnými bloky tufu, jež ale byly časem odstraněny. Podle archeologických nálezů vedla k hlavní budově dvě postranní schodiště, avšak zde se historikové rozchází s literaturou, která tvrdí, že chrám měl jedno centrální schodiště přímo uprostřed podstavce.  Jako ostatní budovy na Foru Romanu, i chrám Castora a Polluka nedokázal odolat vlivům prostředí. Více jak patnáct století byl vystaven neustálému rabování a drancování. Ve 4. století budova patrně ještě stála, ale v 15. století už prameny hovoří o chrámu jako o třech sloupech. Cesta, která kolem nich vedla, byla nazvaná "via Trium Columnarum". Tři mramorové sloupy zde naleznete dodnes na východní straně, společně s ruinami podstavce. Každý z nich měří přes dvanáct metrů a každý má průměr 1,45 metrů. Všechny nesou zbytky 3,75 metrů vysokého architrávu, na němž je dodnes patrný hladký rovný vlys. Právě tyto ruiny jsou nejspíše nejznámější památkou na Foru Romanu.

Chrám Castora a Polluka (italsky: "Tempio di Castore e Polluce") byl postaven v jihovýchodní části Fora Romana na počest dvojčat Castora a Polluka, což byli synové Lédy a boha Dia. Dnes tato původně řecká bratrská dvojice představuje souhvězdí Blíženci.


Rodina.

Jeho otec byl obchodník s vínem Claude Marey, jeho matka učitelka. Marey se nikdy neoženil.

Dílo.

Marey byl průkopníkem ve fyziologii, výzkumu krevního oběhu, krevního tlaku, v oblasti měření, zobrazovací a záznamové techniky, vědecké fotografie, letectví a kinematografie. Zapojil se do vyjasňování základních principů nepřímých měření krevního tlaku a rozhodujícím způsobem se podílel na výzkumech v oblasti filmu. Do roku 1870 byl jeho hlavním zájmem problém fyziologie oběhového systému a vývoj spolehlivých vyšetřovacích technik. Později rozšířil své lékařské a vědecké výzkumy na technické vynálezy, aby mohl lépe studovat biologické jevy a pohyby u zvířat a lidí.  V jednom období byl také prezidentem francouzské fotografické společnosti Société française de photographie.

Fotografická puška.

Marey kolem roku 1880 vyčerpal všechny své grafické metody pro studium pohybu a začal se věnovat fotografii. Podílel se na vývoji fotografické techniky sloužící k rekonstrukci pohybu (chronofotografie), která mohla sloužit také pro trojrozměrnou rekonstrukci. Použil rotující fotografickou desku v kameře, která byla podobná zbrani (1882), světlo-citlivý papír nebo celuloid (1888), následně také projekční techniku (1893) a kinofilmovou 35mm kameru (1899).  Jeho první fotopuška z roku 1882 byla schopná zaznamenat 12 snímků za sekundu, všechny zachytila na jeden jediný obrázek. Jeho studie se týkaly pohybu zvířat (hmyz, ptáci, koně, kočky, atd.) a pohybu lidského těla. Marey se tehdy nezúčastnil sporu o prioritu vynálezu kinematografie a konfliktů s patentovými přihláškami. Zajímal se výhradně o analýzu jednotlivých obrázků v pohybu. Roku 1894 vyvrcholila jeho práce dílem sérií s názvem "Le Mouvement." (1890 - 1894).  V další práci se Marey zabýval elektrickým výbojem u elektrického úhoře ("Electrophorus electricus"), od roku 1885 epidemií cholery a výzkumem v letectví (1873).

Mareyův vliv.

Na mnoho tehdejších umělců působily Mareyovy pohybové studie téměř zázračně. Jeho chronofotografie ovlivnily zejména díla italských futuristů: Bragaglia, Balla, Boccioniho, Russolo) a abstraktní malíře (Ballu, Kupku, Duchampa).  Zveřejnění jeho díla "La machine animale " z roku 1873 inspirovala guvernéra Lelanda Stanforda k jeho sázce s Eadweardem Muybridgem o pět let později; a také k chronofotografické studii zvířat v pohybu za pomoci speciálních kamer.  Marey se sám naopak nechal inspirovat Muybridgovým dílem "Animal Locomotion" (1877), aby zlepšil astronomický revolver Julese Janssena (1874) a vynalezl svou chronofotografickou pušku (také známou jako ""fotografická zbraň""), pomocí které mohly být zachyceny pohybující se objekty v prostoru.

Étienne-Jules Marey (5. března, 1830 Beaune, Côte d'Or Francie – 21. května, 1904 Paříž) byl francouzský vědec, lékař, fyziolog a chronofotograf. Je známý jako vynálezce chronofotografické pušky.


Život.

Francesca Cacciniová se narodila ve Florencii. Zde získala humanistické vzdělání (latina, řečtina, moderní jazyky, literatura a matematika). Současně jí její otec poskytl základní hudební vzdělání. První zmínka o jejím vystoupení na veřejnosti pochází z roku 1602. Medicejský dvůr se zdržoval v postní době v Pise. Zde dne 3. dubna 1602 byla v kostele svatého Mikuláše uvedena vícehlasá hudba řízená Giuliem Caccinim, přičemž vystoupila i jeho žena (druhá manželka Margherita) a dvě dcery (Settimia a Francesca), které "zpívaly dobře". V mládí Francesca vystupovala s rodiči, sestrou Settimií a nevlastním bratrem Pompeem a dalšími žáky svého otce. Tento soubor byl současníky označován jako "Le donne di Giulio Romano". I když byla později angažována u dvora, stále vystupovala i s tímto rodinným souborem, dokud se její sestra Settimia nevdala a nepřestěhovala do Mantovy.  Působila pak na medicejském dvoře jako učitelka hudby, zpěvačka a skladatelka komorní i scénické hudby až do začátku roku 1627. Po roce 1614 byla nejlépe placeným hudebníkem u dvora. Vedle její hudební virtuozity a představy o ženské dokonalosti měla na tuto skutečnost vliv i přízeň Kristiny Lotrinské, která tehdy ve Florencii vládla jako regentka. Je pravděpodobné, že byla rychlá a plodná skladatelka, jako její kolegové u dvora Jacopo Peri a Marco da Gagliano. Velmi málo jejích skladeb se však dochovalo. Většina její jevištní hudby byla složena pro komedie básníka Michelangela Buonarroti mladšího (prasynovec stejnojmenného sochaře), kterými jsou "La Tancia" (1613), "Il passatempo" (1614) a "La fiera" (1619). V roce 1618 byla zveřejněna sbírka třiceti šesti písní pro dvojhlas soprán / bass ("Il primo libro delle musiche"). V tomto díle je sbírka písní a madrigalů různých dobových stylů v italštině a latině na církevní i světské texty.  V zimě roku 1625 složila hudbu pro 75 minutovou komedii-balet s názvem "La liberazione di Ruggiero dall'isola d'Alcina", který byl uveden během návštěvy polského korunního prince Vladislava Zikmunda, pozdějšího krále Vladislava IV. Vasy. Kombinace vtipných parodií skladeb rané opery s momenty překvapivé citové intenzity ukazuje, že skladatelka měla přehled o světové produkci v tomto žánru a současně silný smysl pro kompozici rozsáhlejších děl. Představení prince tak nadchlo, že bylo provedeno znovu ve Varšavě v roce 1628.  Poprvé se Francesca Cacciniová provdala v roce 1622 za Giovanniho Battistu Signoriniho. Měla s ním dceru Margheritu. Manžel zemřel v roce 1626. Znovu se provdala v roce 1627 v Lucce za velkého hudebního nadšence, šlechtice Tommasa Raffaelliho. Žila pak v domě svého manžela v Lucce a v roce 1628 mu porodila syna Tommasa. Během pobytu v Lucce se stýkala se zdejší hudební rodinou Buonvisiů. Její druhý manžel zemřel v roce 1630.  Jako vdaná žena odmítla nabídku na vystoupení (v roce 1628 v Parmě), po ovdovění se ale snažila o návrat do služeb medicejského dvora. Návrat zdržely morové epidemie v letech 1630-33 a 1634. Poté Francesca Cacciniová působila u dvora jako učitelka hudby princezen rodu Medicejů, které často navštěvovaly klášter La Crocetta nebo v něm žily. Dále skládala a hrála komorní skladby a zábavné kousky pro dámy u dvora. Služby medicejského dvora opustila dne 8. května 1641. Po tomto datu o ní není žádná dochovaná zmínka.

Dílo.

Francesca Cacciniová napsala pravděpodobně hudbu k nejméně šestnácti dramatickým dílům. Kromě opery "La liberazione di Ruggiero" a několika úryvků z "La Tancia" a "Il passatempo", které byly publikovány v roce 1618, jsou všechna ostatní její díla považována za ztracená.

Francesca Cacciniová (18. září 1587 – po 1641) byla italská skladatelka, zpěvačka, loutnistka, básnířka a učitelka hudby z počátku barokní éry. Florenťané ji přezdívali "La Cecchina", což je pravděpodobně zdrobnělina jména Francesca. Jejím otcem byl Giulio Caccini. Jediná její práce, která se dochovala, je opera "La liberazione di Ruggiero", která je nejstarší doloženou operou od ženy - skladatelky.


Průběh toku.

Vzniká soutokem Malého a Velkého Jeniseje u města Kyzyl na. Od soutoku se řeka nazývá Horní Jenisej () až k Sajansko-sušenské přehradě a pod ní už nese název "Jenisej". Teče převážně na sever po hranici Západní a Východní Sibiře. Ústí do Jenisejského zálivu Karského moře. Podle tvaru údolí a koryta, charakteru toku a hydrologického režimu se řeka dělí na tři části.

Horní Jenisej.

Horní tok řeky začíná u soutoku Malého a Velkého Jeniseje a končí v místě, kde odtéká ze Západních Sajan do Minusinské kotliny u vesnice Označennoje. Je dlouhý 474 km. Prvních 188 km teče pod názvem Horní Jenisej (, tuvinsky "Улуг-Хем") severní částí Tuvinské kotliny na západ. Řeka se větví na ramena, ve kterých se vyskytují říční prahy. Šířka koryta dosahuje 100 až 600 m, hloubka v klidných úsecích 4 až 12 m a na prazích ne více než 1 m. Pod levým přítokem Chemčik se řeka obrací na sever a v délce 290 km protéká mezi hřbety Západních Sajan. Úzká dolina, místy kaňon, široký přibližně 100 m je od roku 1975 zatopen vodami Sajansko-šušenské přehrady. Nacházelo se zde mnoho prahů (např. "Děduškin", "Džojský") a především největší "Velký práh" u ústí řeky Kazyrsuk. Ten byl 320 m dlouhý, měl spád 2 až 6 m a rychlost toku na něm dosahovala 6 až 8 m/s. Pod ním se nacházely tůně hluboké až 20 m.

Střední Jenisej.

Střední tok začíná u vesnice Označennoje a končí u soutoku s Angarou. Je dlouhý 876 km. Řeka nejprve protéká Minusinskou kotlinou, v níž se říční údolí postupně rozšiřuje a v korytě se objevuje mnoho ostrovů. Pod levým přítokem Abakan šířka doliny dosahuje 5 km, šířka koryta více než 500 m a rychlost toku 2 m/s. Zde začíná vzdutí Krasnojarské přehrady, jež je dlouhá 360 km a vytváří ji hráz s vodní elektrárnou u Divnogorska, kde řeka protíná výběžky Východních Sajan. Hloubka u hráze dosahuje 100 m. Nad hrází do přehrady ústí zprava Tuba a Syda a pod hrází Mana. U Krasnojarsku se výběžky Východních Sajan přibližují až k řece a vytvářejí zde malebné skály, tzv. Stolby. Pod Krasnojarskem se dolina opět rozšiřuje a řeka ztrácí horský charakter, i když se v korytě ještě vyskytují podvodní prahy, jež jsou výběžky Jenisejského krjaže. Na jednom z nich řeka tvoří Kazančinský práh, který je dlouhý 4 km a má spád 3,8 m při šířce koryta 550 až 600 m.

Dolní Jenisej.

Dolní tok začíná u soutoku s Angarou a končí v ústí. Teče bažinatou Západosibiřskou rovinou z jihu na sever. Je dlouhý 2137 km. Charakter doliny se oproti střednímu toku prudce mění. Zatímco pravý břeh zůstává hornatý, levý je nízký. Šířka koryta je větší než 2 km, hloubka se pohybuje od 10 do 17 m a rychlost toku klesá na 0,8 až 1,1 m/s. Šířka doliny u ústí Dolní Tunguzky je přibližně 40 km a u Dudinky a Usť-Portu až 150 km při šířce koryta 2,5 až 5 km. Minimální hloubka na dolním toku kolísá mezi 5 až 8,5 m. Nad ústím Podkamenné Tunguzky řeka opět protíná výběžky Jenisejského krjaže a vytváří Osinovský práh, kde hloubka klesá na 2,5 m a rychlost vzrůstá na 2 až 3 m/s. Pod prahem řeka protéká skalnatou soutěskou, která je široká 740 m a hloubka zde dosahuje až 60 m. Pod ústím Dolní Tunguzky převažují hloubky 14 až 20 m a u Dudinky 20 až 25 m. Koryto se zde rozděluje na ramena a ostrovy mezi nimi dosahují délky až 20 km. Od ústí řeky Kurejka je už patrný vliv mořského přílivu. Pod vesnicí Usť-Port začíná delta. Brechovské ostrovy rozdělují koryto na množství průtoků, z nichž hlavní jsou čtyři (Ochotský, Kamenný, Velký a Malý Jenisej). Celková šířka koryta dosahuje 50 km. Pod ostrovy pokračuje řeka v jednom korytě, hrdle. Za ústí byl stanoven mys Sopočnaja Karga.

Povodí.

Pro povodí "Jeniseje" je charakteristická velká nesouměrnost. Pravobřežní část je 5,6krát větší než levobřežní. Povodí je tvořeno horami jižní Sibiře a převážnou částí Středosibiřské pahorkatiny, kterou pokrývá tajga. Půda v povodí je z převážné části věčně zmrzlá. Povodí řeky na území Ruska zahrnuje 198 620 řek o celkové délce 884 754 km a 126 364 jezer o celkové rozloze 51 835 km2.

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou téměř z poloviny sněhové srážky. Podíl dešťových srážek se pohybuje mezi 36 až 38 % a podzemní vody do 16 % a směrem k dolnímu toku klesá. Pro převážnou část toku je charakteristický jarní vzestup hladiny a letní povodně. V zimě průtok prudce klesá, ale dochází k náhlým vzestupům hladiny při uvolnění ledových zátarasů. Na horním toku je charakteristické protáhlé období vzestupu hladiny od jara do léta. Hladina začíná stoupat v květnu, někdy však už v dubnu a na středním toku o něco dříve než na horním. Na dolním toku u Dudinky pak vzestup začíná mezi polovinou května a začátkem června. Rozsah kolísání hladiny činí na horním toku 5 až 7 m, na středním toku 15 až 16 m a na dolním toku až 28 m u Kurejky. Směrem k ústí pak klesá na 11,7 m u Usť-Porta. Celkový roční odtok 624 km3 ho řadí na první místo v Rusku. Maximální průtok u Igarky činí 154 000 m3/s. Průměrný průtok v ústí činí 19 800 m3/s. Nárůst průtoku směrem k ústí zachycuje tabulka:  Zamrzat začíná řeka na dolním toku na začátku října a je pro ní charakteristické podzimní putování ledu po řece. Na dolním toku zamrzání končí na konci října, na středním toku a u Krasnojarsku v polovině listopadu a na horním toku na konci listopadu až v prosinci. Na některých úsecích vzniká náledí. Řeka začíná rozmrzat na horním toku na konci dubna, na středním toku v první polovině května a na dolním toku na začátku června. Jarní putování ledu po řece je doprovázené vznikem ledových zátaras.

Využití.

Doprava.

Jenisej je důležitou dopravní tepnou Krasnojarského kraje. Pravidelná vodní doprava je provozována v délce 3 013 km od vesnice Označnnoje k ústí, avšak po dobu osmi měsíců je řeka zamrzlá. Hlavní trasa nákladní dopravy vede mezi Krasnojarskem do Dudinkou. Hlavní přístavy jsou Abakan, Krasnojarsk, Strelka, Lesosibirsk, Jenisejsk, Turuchansk, Igarka, Usť-Port. Do Igarky je možná doprava námořních lodí. Na horním toku je rozvinutá místní vodní doprava okolo hlavního přístavu v Kyzylu. V létě jsou mezi Krasnojarskem, Dudinkou a Diksonem organizovány turistické jízdy na parnících. Řeka se také využívá k plavení dřeva.

Přehrady.

Na řece byly, stejně jako na dalších sibiřských tocích, vybudovány přehradní nádrže s vodními elektrárnami. Jsou to Krasnojarská (1971) a Sajansko-šušenská přehrada (1975).

Průmysl.

V povodí řeky se nacházejí významná naleziště barevných kovů, např. mědi, niklu a chromu.

Fauna.

V řece žije mnoho druhů ryb (síh omul, sleď obecný, nelma obecná, síh muksun, sterleď, jeseter, vyza velká).

Jenisej (, evencky "Иоанеси" znamená "Velká voda, řeka") je řeka na střední Sibiři v Rusku (Tuva, Chakasko, Krasnojarský kraj). Délka řeky od soutoku Velkého a Malého Jeniseje činí 3487 km. Povodí má rozlohu 2 580 000 km2 a je sedmé největší na světě.


Následník v Uhersku, Polsku a Neapoli.

V roce 1374 byl Ludvík zasnouben s Kateřinou, dědičkou uherského trůnu.  Očekávalo se, že Ludvík s Kateřinou budou jednou vládnout buď v Uhrách, nebo v Polsku, protože Kateřinin otec, Ludvík I. Uherský, neměl syny. Kateřinin otec také plánoval upustit od svých nároků na neapolskou korunu a hrabství Provence, kde poté vládla jeho churavějící a bezdětná sestřenice Johana I. Nicméně, Kateřinina smrt v roce 1378 ukončila jednání o manželství. V roce 1384 začala Alžběta Bosenská jednat o Ludvíkovu možném sňatku s její dcerou Marií Uherskou, bez ohledu na Mariino zasnoubení se Zikmundem Lucemburským. Pokud Alžběta udělala tento návrh v roce 1378, po Kateřinině smrti, by skutečnost, že francouzský a uherský král neuznali stejného papeže, mohla představovat problém. Nicméně, Alžběta byla zoufalá a nehodlala připustit, aby tento rozkol stál v cestě jejím jednáním. Vzdoropapež Klement VII. vydal povolení, kterým bylo zrušeno Mariino zasnoubení se Zikmundem a uznal její svatbu v zastoupení s Ludvíkem, která se slavila v dubnu 1385. Ovšem sňatek nebyl uznán uherskou šlechtou, který zachovala věrnost papeži Urbanu VI. Čtyři měsíce po sňatku v zastoupení Zikmund vtrhl do Uher a oženil se s Marií, čímž zničil Ludvíkovy šance vládnout Uhersku.

Stoletá válka.

Ludvík měl významnou politickou roli během Stoleté války. S rostoucím šílenstvím svého bratra Karla (trpěl buď schizofrenií, porfyrií nebo bipolární poruchou) se Ludvík přel o regentství a poručnictví králových dětí s Janem Burgundským. Nepřátelství mezi nimi bylo příčinou politických nepokojů v již tak neklidné Francii. Ludvík, jakožto bratr krále, měl nad královým bratrancem zpočátku výhodu, ale jeho pověst sukničkáře a zvěsti o románku s královnou Isabelou Bavorskou z něj udělaly extrémně nepopulární osobu. V následujících letech byly děti Karla VI. postupně unášeny a vykupovány oběma stranami, dokud se Janovi Burgundskému nepodařilo dosáhnout svého jmenování poručníkem dauphina a regentem Francie.  Ludvík se však nevzdal a vyvinul veškeré úsilí, aby sabotoval Janovu vládu, včetně mrhání penězi na pomoc městu Calais, které bylo obsazeno Angličany. Po této epizodě se mezi Ludvíkem a Janem rozpoutal otevřený boj, a jen díky zásahu Jana z Berry, který byl strýcem obou mužů, se vyhnuli občanské válce.

Vražda.

V neděli 20. listopadu 1407 si bojující vévodové před francouzským dvorem vyměnili slavnostní slib o usmíření. Ale o pouhé tři dny později byl Ludvík na příkaz burgundského vévody Jana v ulicích Paříže brutálně zavražděn. Ludvík byl při nasedání na svého koně ubodán patnácti maskovanými zločinci vedenými Raouletem d'Anquetonvillem, sluhou burgundského vévody. Neozbrojení sluhové, kteří Ludvíka doprovázeli, nemohli pro jeho záchranu nic udělat.  Jan získal podporu obyvatel Paříže i university. Mohl by dokonce veřejně přiznat, že ho zavraždil. Na své straně měl i učence Jana Petita ze Sorbonny, který pronesl závěrečnou řeč ospravedlňující vraždy tyranů.  Ludvíkova vražda vyvolala krvavý svár a občanskou válku mezi Burgundskem a francouzskou královskou rodinou, která rozdělila Francii na dalších sedmdesát let a skončila až smrtí Karla Smělého, burgundského vévody, v roce 1477.

Manželství a potomci.

V roce 1389 se Ludvík oženil s Valentinou Visconti, dcerou milánského vévody Giana Galeazza. Měli spolu osm potomků:  Jeho nemanželský syn s Mariette d'Enghien, Jean Levieux Valois des Orléans, známější jako Jan z Dunois (1402–1468), byl předkem vévodů z Longueville.

Ludvík z Valois (13. březen 1372 – 23. listopad 1407, Paříž) byl od roku 1392 orleánským vévodou. Byl také hrabětem z Valois (1386? – 1406), vévodou z Touraine (1386 – 1392), hrabětem z Blois (1397 – 1407), Angoulême (1404 – 1407), Périgordu (1400 – 1407) a Soissons (1404 – 1407).


Život.

Narodil se 14. července 1936, několik měsíců před vypuknutím Španělská občanské války v chudé rodině katalánského zedníka. Otec, republikán, odešel bojovat do Madridu, kam ho později následovala i rodina. Antonio přerušil v 11 letech školní docházku a nechal se zaměstnat, aby pomohl vylepšit finanční situaci rodiny. Pracoval jako pomocník ve fotografickém studiu i jako poslíček ve vydavatelství madridského deníku ABC a ve volných chvílích se věnoval tanci.  V roce 1949 se zapsal na taneční akademii, kterou ukončil diplomem v roce 1952. Vystupoval v různých varietních pořadech v Teatro Circo Price, kde ho objevila známá španělská tanečnice a choreografka Pilar López Júlvez, pozvala ho k vystupování ve své skupině a dala mu umělecké jméno Antonio Gades. Jako první tanečník vystupoval v její skupině 9 let, v roce 1960 navštívili na společném turné Japonsko. Po celém světě pak představili vystoupení "El sombrero de tres picos", "El amor brujo" a "El concierto de Aranjuez". V tomto období vytvořil i své první samostatné dílo "Ensueño".  V roce 1962 začalo jeho působení v Itálii. V prosinci téhož roku debutoval jako první tanečník a mistr tanečního souboru v milánské La Scale ("Carmen" a "Čarodějná láska"), kde pobýval devět měsíců; účinkoval v různých televizních programech a natáčel film s Vittorio Gassmanem.  Poté co opustil taneční soubor Pilar López, vybudoval v letech 1963 a 1964 první základy budoucího Ballet de Antonio Gades. Se svým souborem pak sklízel úspěchy v New Yorku, Chicagu i Paříži.  V roce 1978 také spoluzaložil a stal se uměleckým ředitelem španělského Národního baletu (Ballet Nacional de España). V roce 1980 byl Ministerstvem kultury odvolán z místa ředitele. Spolu se členy Balletu, kteří se k němu na důkaz solidarity připojili, vytvořil Grupo Independiente de Artistas dela Danza (GIAD). Skupina debutovala v srpnu 1980 ve španělském městě Pamplona a poté odjela na turné po celé rodné zemi a po Spojených státech.  Zásadním pro něho bylo setkání s kytaristou Paco de Lucíou. Svoji tvorbou se navzájem inspirovali a ovlivňovali.  Spolupracoval úzce s režisérem Carlosem Saurou a také s Cristinou Hoyosovou, známou španělskou tanečnicí flamenca; ztvárnil hlavní mužské role v jeho filmech "Bodas de sangre" ("Krvavá svatba") v roce 1980, "Carmen" v roce 1983 a "El amor brujo" ("Čarodějná láska") v roce 1986. Vytvořil též choreografii k filmovému zpracování opery Georgese Bizeta "Carmen", režiséra Francesca Rosiho z roku 1984.  V roce 1987 byl členem poroty na 15. Mezinárodním filmovém festivalu v Moskvě. V roce 1990 cestoval po světě s vystoupením "Fuenteovejuna" (Ovčí pramen), založeném na stejnojmenné hře Lope de Vegy. V roce 1994 se vrátil ke spolupráci s Carlosem Saurou a podílel se na přípravě jeho filmu "Flamenco".  Krátce před smrtí obdržel "Řád José Martího", jeden z nejvyšších vyznamenání Kuby, který mu předal v Havaně kubánský vůdce Fidel Castro.  Zemřel v Madridu 20. července 2004 ve věku 67 let poté, co po dlouhou dobu trpěl rakovinou. Jeho popel byl téhož roku uložen na ústředním hřbitově v Santiago de Cuba. Na náměstí Plaza de la Catedral ve staré Havaně stojí jeho socha, jejímž autorem je sochař José Villa Soberón.

Soukromý život.

Zatímco pracovní partnerství s tanečnicí Cristinou Hoyosovou trvalo téměř 20 let, v soukromém životě vystřídal mnoho partnerek. Byl pětkrát ženaty, jeho manželkou byla herečka a zpěvačka Marujita Díaz (1964 – 1965) nebo herečka a zpěvačka Marisol (1982 – 1986), se kterou měl tři dcery, též herečky a zpěvačky. Další dvě děti měl z předešlého vztahu s tanečnicí Pilar San Clemente.

Politický život.

Antonio Gades byl členem Komunistické strany Španělska. Velkou polularitu si získal na Kubě, nejen pro své taneční umění, ale i pro podporu Kubánské revoluce a osobní přátelství s Fidelem Castrem. Fidel Castro, spolu s tanečnicí Alicií Alonsovou mu byli za svědky na kubánské svatbě se zpěvačkou Pepou Flores (Marisol). Splněno bylo i Gadesovo přání, aby místo jeho posledního odpočinku bylo na Kubě.

Dílo.

Antonio Gades pomohl popularizovat španělské taneční umění na mezinárodní scéně. Jeho nejvýznamnější díla jsou taneční úpravy děl Prospera Mérimée "Carmen" a Federica Garcíi Lorcy "Krvavá svatba" ("Bodas de Sangre"), stejně jako celovečerní adaptace předlohy Manuela de Fally, balet "El Amor Brujo".

Antonio Gades, vlastním jménem Antonio Esteve Ródenas, (14. listopadu 1936, Elda, Alicante – 20. července 2004, Madrid) byl španělský tanečník flamenca, choreograf a herec.


Historie.

Fyzionotraci vynalezl Francouz Gilles-Louis Chrétien v letech 1783-1784. Chrétienův partner poté v roce 1788 tento stroj fyzionotrace nakreslil a v současné době se kresba nachází ve francouzské národní knihovně.  Druhým mužem, který tento stroj zkonstruoval byl John Isaac Hawkins, který se narodil v Anglii v roce 1722. V roce 1802 si fyzionotrace nechal patentovat a poté se spojil s Charlesem Wilsonem Pealem, aby stroj uvedl na trh a nabízel zákazníkům. Zařízení od Johna Hawkinse se od toho prvního lišilo tím, že obkreslilo skutečnou tvář malým proužkem spojeným se sběračem, který zmenšil siluetu na rozměr menší než 2 palce (cca 5 cm). Takovýchto zařízení, jako měl John Hawkins bylo tehdy na východním pobřeží Spojených států hodně a některé dokonce jeho vynález časově předcházely.  Charles Wilson Peale pak kolem roku 1802 v reakci na popularitu siluet, jež byly vynalezeny koncem 18. století, představil fyzionotrace britského vynálezce Johna Hawkinse (1772-1855) ve svém muzeu ve Philadelphii. Stroj fungoval tak, že jedna osoba kreslila hlavu sedícího modelu a stroj zároveň vytiskl obrázek na kousek papíru, který se několikrát složil. Obsluhující osoba pak vyřízla střed papíru a ponechala takto "dutě vyřízlý" obrázek. Tyto siluety (profily) pak mohly být samostatně uchovávány, zarámovány nebo uspořádány v albech. Kontrast siluety se vytvářel tak, že se za obrázek dal kousek černého nebo modrého papíru nebo tkaniny.  Charles Wilson Peale zaslal Thomasu Jeffersonovi akvarelovou skicu spolu s podrobným vysvětlením. Kresba se nachází společně s Jeffersonovými dokumenty v kongresové knihovně. Peale v roce 1805 napsal svému příteli (Dr. William Thornton) dopis se žádostí o úředně ověřenou kopii patentu fyzionotrace, jež byl vydán Johnu Hawkinsnovi. Peale, který se o tento přístroj zajímal a který měl jeho originál ve svém muzeu potřeboval kopii, aby podal žalobu proti osobě, která vyrobila zařízení bez oprávnění.  Pro zajímavost se dá uvést, že člověk jménem Sharples, potulný portrétista, který žil také nějakou dobu ve Philadelphii, tento přístroj použil a nakreslil profily tak známých osobností jako George Washington, Dolley Madison a James Madison

Fyzionotrace (z francouzského "physionotrace") je zařízení sloužící k nakreslení fyziognomie (podoby, výrazu) nějaké osoby, především profilu ve tvaru siluety. Funguje na principu pantografu.


Život.

Do osmi let žil se svou sestrou a matkou na východě Berlína. V roce 1988 se přestěhovali do západního Berlína, kde bydleli v útulku s mnoha žadateli o azyl. Po třičtvrtě roku se přestěhovali do Reinickendorfu, kde navštěvoval školu, ale kvůli užívání drog byl ze školy vyhozen.  Má syna, kterému na svém druhém albu "Ich" je věnována písnička "Ein Teil von mir".  Je sinti (rom)

Kariéra.

V hudebním průmyslu je aktivní od roku 1997. Spolu s rapperem B-Tight založili skupinu Royal TS a vydávali pod undegroundovým labelem Royal Bunker. Royal TS se jmenovali protože Royal - Royal Bunker, TS - Tight/Sido. Později založili skupinu Die Sekte ve které působili rappeři Rhymin Simon, Vokalmatador, později také Tony D. Za nedlouho zakládá Sido,B-Tight a Tony D skupinu A.I.D.S. (Alles ist die Sekte).

Sólo Kariéra.

Jeho sólová kariéra začala v roce 2003 trackem "Weihnachtssong", který se objevil na sampleru labelu Aggro Berlin,a trackem "Arschficksong" video k tomuto songu bylo prozkoumáno ministerstvem a dostalo omezení "FSK 16". V roce 2004 vydává Sido své debutové album s názvem Maske, desky se prodalo víc než 180 000 kopií. Největší hit z alba byl track s názvem "Mein Block". Druhý singl byl na věc "Fuffies im Club" a třetí singl se jmenoval "Mama ist stolz", který byl věnován Sidově matce.  "Ich", tak se jmenovala jeho druhá sólová deska, za pouhé dva dny se jí prodalo 80 000 kusů kopií a okamžitě se stala zlatou. V roce 2007 založili Sido a B-Tight label Sektenmuzik. Jeho třetí album se jmenovalo "Ich und meine Maske", bylo vydáno v květnu roku 2008, okamžitě se dostalo na 1 místo prodejnosti.  30. října 2009 vyšlo čtvrté album "Aggro Berlin". První singl "Hey Du" vypráví o jeho dětství v NDR. Na konci ledna 2010 se konal koncert, který byl natočen ve spolupráci s MTV. Jako hosté byli pozváni Adel Tawil ze skupiny Ich+Ich, hip hopová formace K.I.Z a Stephan Remmler. Toto live album bylo vydáno v květnu 2010.

Deine Lieblings Rapper.

Takto se jmenuje jeho společný projekt s Harrisem. Album ohlásili v roce 2004, ale vyšlo až v říjnu 2005. Nese název "Dein Lieblings Album". Prodalo se ho asi 85 000 kusů kopií. Prvním singlem "Steh wieder auf " šokovali všechny, protože ve videu se Sido nechal ukřižovat, popsal to tak, že je Ježíš pro německý rap.

Kontroverze.

V roce 2004 na MTV HipHop Open ve Stuttgartu proběhl konflikt mezi ním a Azadem, neboť urážel Azadovu matku.

Sido (* 30. listopadu 1980 v Berlíně-Prenzlauer Berg), vlastním jménem Paul Hartmut Würdig, je německý rapper a producent. Jeho umělecké jméno je zkratka pro "super inteligentní drogová oběť". V současné době vydává pod Urban/Universal Music.


Život.

Podobně jako Josquin des Prés, jehož byl přítelem a spolužákem, pocházel Jean Mouton ze severovýchodní Pikardie. Studoval v Saint-Quentinu spolu s Josquinem, kde se získal titul magister puerum.  Kolem roku 1483, se stal vedoucím zpěvákem v Nesle, a zde také přijal kněžské svěcení. Od roku 1499 řídil po dva roky pěvecký sbor při katedrále v Amiens, aniž byl jmenován kapelníkem. Poté se stal kanovníkem katedrály v Thérouanne, aby roku 1501 získal místo v kolegiátním kostele sv. Ondřeje v Grenoblu, který však roku 1502 bez svolení opustil. Není pochyb o tom, že důvodem k odchodu z rodného kraje byl vstup do služeb francouzské koruny jako zpěvák. Stal se členem kapely Anny Bretaňské (manželky Ludvíka XII.), který se roku 1509 přimluvil, aby mu byl udělen kanonikát u svatého Ondřeje v Grenoblu.  Oblíbený hudebník Anny Bretaňské, již královny Francie, v jejích službách podnikl cestu do Grenoblu a roku 1505 se stal dvorním kapelníkem. Roku 1510, v jedno ze svých motet, "Non nobis domine", oslavuje narození dcery Ludvíka XII. a Anny. Po smrti Anny Bretaňské v roce 1514, (k této události napsal motet "Quis dabit"), se stal kapelníkem také ve službách Ludvíka XII., poté Františka I.

Půsboení v Itálii.

Když odjížděl do Milána, měl již díky svému příteli Josquinovi v Itálii již několik let velmi dobré jméno. Skládal hudbu pro slavnostní příležitosti, jako např. Boloňský mír v roce 1515 a stal se tak oblíbeným italským skladatelem, zejména na dvoře ferrarského vévody, stejně jako v Římě, či Benátkách. Stal se za svého života po Josquinovi nejkopírovanějším a nejvydávanějším skladatelem počátku 16. století, zejména v Itálii.  Byl zvolen za kanovníka u sv. Quentina v roce 1518, kde také roku 1522 zemřel. Dostalo se mu kolegiátních poct Saint-Quentin, a zde byl také pohřben. Na jeho hrobě je nápis:  Byl zmiňován takovými tvůrci, jako např. Rabelais, v úvodu "Čtvrté knihy" z roku 1552, či Pierrem Maillardem v "Tons et discours sur les modes de musique" z roku 1610. Jeho hudební vliv na římské či benátské skladatele očividný (Adrian Willaert, taktéž rodák z Pikardie, jehož dílo je příliš rozsáhlé, aby byl jeho odkaz přenesen), že je považován za jednoho z otců těchto dvou renesančních škol. Jeho dílo je dodnes provozováno papežskou kapelou v Římě.

Jean Mouton, původním jménem Jean de Hollingue, byl francouzský hudební skladatel, narodil se poblíž Sameru kolem roku 1459 a zemřel v Saint-Quentinu 30. října 1522. Jeho jméno se v některých ortografiích vyskytuje jako Jehan de Hollingue či Houllingue.


Historie.

Počátky (1997–2002).

Skupina Yellowcard byla založena roku 1997 v Jacksonville na Floridě po tom, co se zakládající členové setkali na škole umění Douglase Andersona. Název jejich kapely je odvozen z fráze, kterou používali na střední škole. Kdykoliv někdo něco na párty provedl, třeba rozlil pivo, vnutili mu žlutou kartu (yellow card) dle pravidel fotbalu za to, že se dopustil párty faulu.  Své první album vydali v roce 1997. Původní kapela se skládala z Bena Dobsona u zpěvu, Toddy Claryho u kytary a zpěvu, Bena Harpera u zpěvu, Warrena Cookeho u bassy a Longineu Parsons u bubnů. Občas dopomáhá Sean Wellman se svými houslemi.  Ben Dobson brzy po vydání druhého alba z kapely odešel a byl nahrazen Ryanem Keyem. Ryan Key byl původně v kapele Craig's Brother. Po tomto se hudební styl kapely velice změnil, z hardcore punku na pop punk. To se dále podepsalo na jejich fanouškovské základně, což pro ně znamenalo čerstvý začátek. V počátcích roku 2000 kapela nahrála EP s názvem Still Standing. Brzy po vydání tohoto EP, Todd Clary odešel z kapely. Ryan Key potom zasoupil i funkci Claryho, takže hrál na kytaru a zpíval.  Po tom co zaslali své EP do Lobster Records, kapela podepsala svůj první kontrakt v červnu 2000 a v listopadu začali pracovat na svém druhém plnohodnotném albu. Skupina v roce 2001 vydala své třetí album s názvem One for the Kids, které v roce 2002 následovalo Underdog EP. Obě tyto alba byla velmi kladně hodnocena, po vydání Underdog EP však z kapelay odešel Warren Cooke kvůli osobním důvodům. Kapela se pokusila na basu naverbovat svého známého Petera Moselyho z Inspection 12. Než Warren Cooke odečel, stihla kapela natočit nevydaný hudební klip k písní "Powder". Video později bylo přidáno k rozšířené verzi příštího alba kapely, Ocean Avenue.

Ocean Avenue (2002–2005).

Brzy po vydání EP Underdog se Yellowcard upsala pod Capitol Records, která se v té době sháněla po pop punkových kapelách. Yellowcard začali nahrávat své debutové album pod záštitou hudební společnosti ke konci roku 2002, to bylo dokončeno na jaře roku 2003. Během nahrávání Ocean Avenue Mosely opustil kapelu, chtěl se totiž věnovat své původní kapele Inspection 12.  Kapela tedy začala shánět nového basáka a našla Alexe Lewise, jehož sestra, Alieke Wijnveldt, ta se podílela na zpěvu v písní "View From Heaven". Prvně byl vydán singl "Way Away", který se v žebříčcích vyšplhal na 25. příčku. Díky tomu kapela zaznamenala velké ohlasy. V průběhu prvního turné se Peter Mosely rozhodl odejít z Inspection 12 a dotázal se o znovuzařazení do kapely Yellowcard. Protože se Mosely podílel na psaní pro Ocean Avenue a také byl se členy kapely kamarád, Lewis byl požádán o odchod a Mosely byl znovu zapsán ke kapele jako basák.  Ke konci roku 2003, skupina prorazila s písní "Ocean Avenue". Píseň měla premiéru na MTV a rychle se dostala na první místo v žebříčku. Píseň se začala vysílat i v rádiích a píseň se dostala na 37. pozici v Billboard Hot 100. Píseň "Empty Apartment" se objevila v televizní show One Tree Hill.  Najednou byl Yellowcard všude od obálek časopisů po vystoupení na předávání cen MTV, odkud si cenu odnesli také. První píseň "Way Away" se objevila v soundtracku SSX 3 a Madden NFL 2004. Druhá píseň "Breathing" se objevila v Burnout 3: Takedown a FlatOut 2.  Alba Ocean Avenue se prodalo více než milion kopií jen ve Spojených státech. Jakmile začala popularita kapely zkomírat, kapela dále přispívala písně do soundtracků. Například, "Gifts and Curses", zahrála ve filmu Spider-Man 2. 13. srpna byla vydána akustická verze Ocean Avenue k oslavě 10. výročí platinového alba.

Lights and Sounds (2005–2006).

Po necelých dvou letech turné, Yellowcard si na počátku roku vzalo několikaměsíční pauzu. Ryan Key a Peter Mosely se přestěhovali do New Yorku aby napsali písně pro jejich nové album. Zbytek kapely zůstal v Los Angeles. Na jaře se kapela zase dala dohromady a začala produkci.  Kapela původně oznámila, že album bylo očekáváno na srpen 2005, ale produkce a další zpoždění album odsunulo o několik měsíců dál. V dalších měsících se mezi členy kapely vytvořilo mnoho nešvarů. Ben Harper byl z kapely vyhozen a nakonec byl nahrazen Ryanem Mendezem z kapely Staring Back. Po odchodu z Yellowcard harper přešel do Amber Pacific jako turné kytarista. Lights and Sounds bylo vydáno v lednu 2006.  Na albu bylo nahráno 20 písní, 14 z nich je na CD plus zbytek na B-side. Úvodní píseň "Three Flights Up" byla první instrumentální píseň od "Interlewd" na prvním album kapely Midget Tossing.  Píseň "Lights and Sounds" byla vypuštěna týden před samotným albem. Píseň zahrála ve hrách Burnout Revenge a Guitar Hero: Modern Hits. V prvním týdnu od vydání se prodalo více než 90 000 kopií. Zpočátku se prodeje podobaly albu Ocean Avenue, celkově nízké prodeje potvrdily Ryanovo oznámení, že album je oproti Ocean Avenue velice ambiciózní a jiné. V roce 2006 byl Ryan Key na operaci hlasivek po problémech se zpíváním. Po týden byl němý a měsíc nemohl zpívat. Po zrušení několika show se poté kapela přidala na Virgin Mega Tour 2006.

Yellowcard byla americká rocková/pop punková skupina, založená roku 1997 v Jacksonville ve státě Florida v USA. Skupina oficiálně debutovala roku 1997 albem "Midget Tossing", skutečnou popularitu si pak získala roku 2003, po vydaní alba "Ocean Avenue", pojmenovaném po singlu na tomto albu. Mezi lety 2008 až 2010 kapela přerušila činnost, poté se dala opět dohromady a na jaře roku 2011 vydala album "When You're Through Thinking, Say Yes". V roce 2016 ohlásila plánovaný rozpad na jaře 2017 a vydala závěrečné eponymní album "Yellowcard".


Pořádání a pravidla.

Tradičně se koná v divadle Ariston. V současnosti se obvykle koná na přelomu února a března. Trvá pět gala večerů, přičemž ten poslední se nazývá finálový. Po celou dobu provází festivalem moderátorská dvojice. Večerní představení jsou vysílána v přímém přenosu na prvním kanále italské veřejnoprávní televize RAI. Zpravidla se soutěží ve dvou kategoriích - jedna pro již známé zpěváky a druhá pro začínající. Skupiny i dvojice mohou vystupovat v obou kategoriích. Platí, že interpret, který jednou vystoupí v nižší kategorii, by měl v příštím roce (pokud se chce zúčastnit) vystoupit ve vyšší kategorii. O vítězi rozhoduje porota a diváci. Každý soutěžící má jen jednu píseň. Tu zpívá poprvé v zahajovací večer, pokud postoupí, pak i ve finále. Pokud vyhraje, tak ještě jednou. Krom tohoto hlavní soutěžení se udělují i různé ceny za zásluhy a kvality.

Soutěžící.

Soutěží jen s jednou písní, která nesmí být starší než předešlý ročník festivalu. Píseň musí být v italštině, a proto zde soutěží jen Italové a výjimečně Švýcaři či emigranti. Zahraniční hosté zde nesoutěží.

Záznamy.

58. Sanremo (2008).

Uskuteční se poslední únorový týden.

Moderátoři.

Již po třinácté Pippo Baudo.

57. Sanremo (2007).

Moderátoři.

Pippo Baudo (narozen 1936) se specializuje na moderování podobných akcí. Sanremo už moderoval dvanáctkrát. Michelle Hunziker pochází z italské části Švýcarska a od roku 1993 moderuje hudební pořady ve švýcarských, německých a italských televizích (např. Německo hledá superstar roku 2003).

Speciality.

Soutěžilo se ve dvou kategoriích: "campioni" a "giovani". Výsledky se vyhodnocovaly tímto klíčem: 50% bodů dala umělecká porota, 30% diváci pomocí telefonického hlasování a 20% porota kvality.

Večery.

První dva večery byly zahajovací ("sere iniziale"). V obou vystupovali zástupci obou kategorií. Třetí večer vystupovali soutěžící z kategorie "campioni" v doprovodu jiného populárního italského nebo zahraničního zpěváka. Čtvrtý večer se opět představili všichni soutěžící z kategorie "giovani". Jelikož jich bylo jen 12, byly jednotlivé výstupy proloženy vystoupeními nesoutěžících hostů. Velkým překvapením bylo vystoupení Franka Battiata a rozhovor se španělskou herečkou Pénelope Cruz (probíhal v italštině). Zároveň byl vyhlášen vítěz kategorie "giovani". V pátý finálový večer opět vystoupilo všech 20 soutěžících kategorie "campioni" a byl vyhlášen vítěz.

Vítězi.

Zahraniční hosté.

V Sanremu vystoupilo na 280 národních i mezinárodních hostů, někteří z nich i jako soutězící. Výběr těch, kteří se zapsali do historie festivalu:  80.léta:  Kate Bush, Barry White, Kiss, Peter Gabriel, Queen, Culture Club, Duran Duran, Frankie Goes To Hollywood, Spandau Ballet, Whitney Houston, Europe, Paul McCartney, Elton John, Joe Cocker, Bon Jovi, Ray Charles, Eros Ramazzotti, Zucchero, Ricchi e Poveri, Albano a Romina Power  90.léta:  Alanis Morisette, Aerosmith, Cher, Ricky Martin, Jamiroquai, Bryan Adams, Lionel Richie, Phil Collins, Depeche Mode, Bruce Springsteen, Celine Dion, David Bowie, Madonna, REM, Mariah Carey, Tina Turner, Michael Jackson, Roxette, Metallica, Backstreet Boys  2000 až do současnosti:  Shakira, Jennifer Lopez, Take That, Blur, Spice Girls, U2, Robbie Williams, Oasis, Eurythmics, Andrea Bocelli, Il Volo, Beyonce, One Direction, Ellie Goulding, Mika, Nelly Furtado, Skunk Anansie, Ed Sheeran a další

Oficiální název je Festival italské písně ("Festival della canzone italiana"). Pořádá se každoročně od roku 1951 v lázeňském městě Sanremo v Ligurii. První ročníky pořádal rozhlas, od roku 1955 již televize. Festival byl inspirací pro soutěž Eurovize.


Název.

Město nese název Jihlava (německy "Iglau") podle původní kupecké osady u kostela svatého Jana, která se nacházela poblíž brodu přes stejnojmennou řeku, jež dala osadě název.

Historie.

Středověk.

První zmínka o osadě jménem Jihlava pochází z roku 1233, kdy olomoucký biskup Robert potvrdil převod zboží (kde figuroval i název "Gyglaua" – Jihlava) řádu německých rytířů do vlastnictví želivského kláštera. V roce 1234 vyměnil markrabě Přemysl a královna Konstancie s klášterem Porta Coeli v Předklášteří mimo jiné i statek Jihlava s okolními vesnicemi a mýtem za jiný majetek. Po roce 1240 se Jihlava vrátila zpět do držby Václava I. a brzy poté (někdy mezi lety 1240–1243) bylo založeno horní město. Do nového města přicházelo pravděpodobně množství lidí,

Novověk.

Léta 1526–1619 jsou roky velkého rozkvětu města. Po velkých požárech došlo k rekonstrukci s výraznými renesančními rysy. Po roce 1522 se ve městě prosadilo luteránství. Kvetla řemesla a obchod – oborem středoevropského významu se stalo soukenictví. Došlo opětovně k řadě průzkumů, těžaři obnovili řadu štol a zarazili řadu nových. To vše i přesto, že se Jihlava jako jediné moravské město účastnila prvního stavovského odboje roku 1547 a vyvázla pouze s 25 000 tolary pokuty a tzv. dědičnou pivní daní.  V období třicetileté války v březnu 1645 se města zmocnili Švédové pod velením Lennarta Torstensona (1603–1651), kteří podplatili jednu ženu a ta jim otevřela dvě brány. Město přestavěli na barokní pevnost s bastionovým opevněním. Po jejich odchodu v roce 1647 zůstalo ve zničeném městě pouhých jeden tisíc obyvatel. Opětný velký rozvoj město zažilo v 18. a 19. století, když se stalo druhým největším producentem sukna v tehdejší habsburské monarchii. V 19. století došlo

Poválečný administrativní vývoj.

Zrušení zemského uspořádání a nové krajské zřízení z roku 1949 přineslo Jihlavě status krajského města, centra Jihlavského kraje. Další správní reformou roku 1960 však byla Jihlava přičleněna k Jihomoravskému kraji s centrem v Brně a zůstala pouze městem okresním.  K 1. lednu 1951 se Jihlava dočkala rozšíření svého území o Bedřichov, Helenín (včetně Handlových Dvorů a Pančavy), Hruškové Dvory a Staré Hory, přičemž Bedřichov a Staré Hory patřily do Čech. Tím vznikla tzv. „Velká Jihlava“. K 17. květnu 1954 byly Hruškové Dvory od Jihlavy odděleny

Poloha a přírodní poměry.

Město Jihlava leží ve stejnojmenném okrese v Kraji Vysočina, v centrální části České republiky. Je vzdáleno 21 km jižně od Havlíčkova Brodu, 27 km východně od Pelhřimova, 30 km severozápadně od Třebíče, 115 km jihovýchodně od Prahy a 78 km severozápadně od Brna.

Geologická stavba, reliéf a půdy.

Z geologického hlediska je území součástí Českého masivu. Z hornin převažuje migmatit, sprašová hlína se vyskytuje v oblastech Heroltic a v pásu Hosova, Vysoké a Popic, pararula v okolí Zborné, místy granit a v okolí řek hlína, písek a štěrk. Geomorfologicky je oblast součástí Česko-moravské subprovincie, konkrétně Hornosázavské pahorkatiny, Křižanovské vrchoviny a Křemešnické vrchoviny a jejich podcelků Jihlavsko-sázavské brázdy, Brtnické vrchoviny a Humpolecké vrchoviny. Území se rozkládá na vícero geomorfologických okrscích. Centrum města se

Vodstvo a podnebí.

Jihlava leží na stejnojmenné řece, která na území města vstupuje ze západu. Do řeky Jihlavy se postupně vlévají Smrčenský potok ve Starých Horách, řeka Jihlávka v ulici Mlýnská, do níž se na ulici Hradební vlévá Koželužský potok. Místními částmi na severu území města – Pávov, Zborná, Henčov, Antonínův Důl a Červený Kříž protéká Zlatý potok. Území města leží na evropském rozvodí mezi úmořím Černého a Severního moře.  Největší soustava rybníků se nachází v místních částech Vysoká a Pístov na horním toku Koželužského potoka, jde o Lužný rybník, Silniční rybník, Lukáš, Vodárenský rybník a Luční rybník. Rybníky zaujímají výměru od 0,5 do 11 ha. Na ulici S. K. Neumanna se

Flora a fauna.

V rámci biogeografického členění se řadí k provincii středoevropských listnatých lesů, Hercynské podprovincii, západní část k Pelhřimovskému a východní k Velkomeziříčskému bioregionu. Území se nalézá ve fytogeografickém obvodu Českomoravského mezofytika, v okrese 67 Českomoravská vrchovina. Lesy na území Jihlavy náleží do přírodní lesní oblasti 16 – Českomoravská vrchovina. Jehličnaté lesy tvoří především smrková monokultura, původní jedlobukové a smrkobukové porosty se nacházejí u Vysokého kamene. Potenciálně přirozenou vegetací je bučina s kyčelnicí devítilistou, okrajové části okolo Heroltic a Horní Kosov biková bučina. Krajinu tvoří pole a louky s trvalým travním porostem. Podél vodních

Ochrana přírody.

Evropsky významné lokality: Lužný rybník, Šlapanka a Zlatý potok, Vysoký kámen u Smrčné a Zaječí skok.  Památné stromy: Buk na vrchu Rudný, Buk u kostela v

Obyvatelstvo.

Struktura.

Podle sčítání lidu roku 1930 zde žilo v 2 070 domech 31 028 obyvatel. 17 968 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 12 093 k německé. Žilo zde 25 759 římských katolíků, 1 172 evangelíků, 1 320 příslušníků Církve československé husitské a 1 025 židů.  Dle sčítání lidu v roce 2011 žilo v Jihlavě trvale 50 075 osob, z toho

Náboženský život.

Město je sídlem děkanství jihlavského, které náleží k brněnské diecézi. Spadají sem dvě zdejší římskokatolické farnosti – u kostela Matky Boží a u kostela sv. Jakuba. Podle cenzu z roku 2011 se k víře hlásí 10 108 z 50 075

Obecní správa a politika.

Členění města.

Katastrální území a části.

Město se v současnosti skládá z 18 katastrálních území, na kterých leží 17 částí a 51 základních

Rozdělení katastrálních území mezi Čechy a Moravu.

Na Moravě leží katastrální území Bedřichov u Jihlavy "(nepatrná část katastru)", Helenín, Henčov "(téměř celý katastr)", Horní Kosov, Hosov, Hruškové Dvory "(téměř celý katastr)", Jihlava "(většina katastru)", Kosov u Jihlavy, Pančava, Pístov u Jihlavy, Popice u Jihlavy, Sasov, Staré Hory "(nepatrná část katastru)", Vysoká u Jihlavy a Heroltice u Jihlavy "(pouze několik pozemků na jihu a východě katastru)".  Do Čech pak patří katastrální území Antonínův Důl, Bedřichov u Jihlavy "(téměř celý katastr)", Heroltice u Jihlavy "(téměř celý katastr)", Hruškové Dvory "(malá část katastru)", Pávov, Staré Hory "(téměř celý katastr)", Zborná, Jihlava "(menší část katastru především v oblasti Jihlavských dřevařských závodů)" a Henčov "(nepatrná část katastru)".

Instituce.

Jihlava je krajským městem a také obcí s rozšířenou působností a pověřeným obecním úřadem. Okres Jihlava se skládá ze 123 obcí, ORP ze 79 obcí.  V areálu bývalé nemocnice stojí budova okresního soudu, okresního státního zastupitelství a pobočky Krajského soudu v Brně. Dále jsou zde zastoupeny hygienická stanice a Státní veterinární ústav Jihlava. Bezpečnost zajišťují Krajské ředitelství policie kraje Vysočina a Městská policie Jihlava. Hasičská zbrojnice leží na ulici Sokolovská a Krajské vojenské velitelství Jihlava sídlí

Samospráva.

Město má 37členné zastupitelstvo,

Znak a vlajka.

Znak Jihlavy tvoří štít dělený na čtvrtiny. V prvním a čtvrtém rudém poli se nachází stříbrný korunovaný český lev ve skoku, ve druhém a třetím stříbrném poli se vyskytuje rudá figura ježka.  Ježek je s Jihlavou spojován od přelomu 14. a 15. století. Ježek se vyskytuje na štítu dílny jihlavských mincmistrů v kutnohorském Vlašském dvoře přibližně koncem 14. století. Od poloviny 13. století se na městské pečeti nacházel

Hospodářství.

Mezi pěstovanými plodinami převažují obilniny, na polovinu od roku 1989 pokleslo pěstování brambor, naopak se zvýšila produkce řepky olejky. Provozy rostlinné výroby se nacházejí především v okrajových částech Jihlavy, v Herolticích sídlí firmy EUROFARMS, s.r.o. a AGROSALES s. r. o., v Pístově Agrodružstvo Pístov a v Jihlavě má sídlo Zemědělské zásobování a nákup v Jihlavě, a.s. Těžbou dřeva se zabývají společnosti EDELVEJS, s.r.o. a Lesní společnost Jihlava. Z živočišné výroby jsou zde zastoupeny podniky Rybářství Růžička, spol. s r.o., chov prasat Selma, a.s., chov drůbeže Gallus Extra, s.r.o. a Biofarma Sasov.  Z průmyslu je zde zastoupeno převážně strojírenství a to zejména se specializací na automobilový průmysl. Mezi největší zaměstnavatele se řadí BOSCH Diesel, jehož továrna na vstřikovací systémy zaměstnává okolo 5 000 osob, Automotive Lighting (automobilové světlomety), Motorpal, a.s. (vstřikovací systémy), Tesla Jihlava (díly pro automobilový průmysl), Moravské kovárny (zápustkové výkovky) a Jihlavan (letecké přístroje). Mezi další strojírenské firmy se řadí AJAX PILNÍKY, a. s. na ulici Polenská, FALCON v.o.s. vyrábějící ventily, Global, spol. s r.o. (střešní a izolační systémy), SEPOS

Doprava.

Jihlava je celostátně až mezinárodně významným silničním uzlem, kříží se tu dálnice D1 (E50, E65) Praha – Brno a dálková silnice I/38 od Kolína, po níž je dále vedena evropská silnice E59 směr Znojmo a Vídeň. Význam jihlavského železničního uzlu je spíše jen regionální.

Silnice.

Katastrem probíhá asi 8 km severně od města dálnice D1 s exitem 112. Exit s městem spojuje čtyřpruhový přivaděč silnice I/38, která vede ze Štok

Železnice.

Železniční spojení Jihlava získala až v roce 1871 (Rakouská severozápadní dráha z Vídně přes Znojmo, Kolín a Nymburk do Děčína). Dnes Jihlava leží na železniční trati 240 Brno – Jihlava, která se na hlavním

Letiště.

Letiště Jihlava se nachází v místní části

Městská hromadná doprava.

První tramvaje vyjely do jihlavských ulic v roce 1909. Jediná, 2,7 km dlouhá trať spojovala dnešní Masarykovo náměstí s nádražím. Provoz tramvají byl zastaven v roce 1948.  Právě moderní trolejbusy měly nahradit zastaralou tramvajovou dopravu. Jejich první trať vedla po trase

Společnost.

Školství.

Město zřizuje jako své příspěvkové organizace jedny jesle s kapacitou 40 dětí a dvě mateřské školy. Mateřská škola Mozaika Jihlava má 18 odloučených pracovišť, kde v roce 2012 bylo 1600 míst, a Mateřská škola a Speciálně pedagogické centrum Jihlava na ulici Demlova s kapacitou pro 120 dětí s mentálním, zrakovým, tělesným, sluchovým a řečovým postižením. Nacházejí se tu rovněž tři soukromé mateřinky – Mateřská škola Kvítek, Mateřská škola TINY WORLD a Soukromé centrum pro děti Chaloupka. Od školního roku 2013/2014 je v provozu soukromá školka Meruzalka, jež se řídí zásadami Montessori.  Dále město zřizuje 10 základních škol (ZŠ Otokara Březiny, Základní škola T.G. Masaryka, na ulicích Demlova, E. Rošického, Havlíčkova, Kollárova, Křížová, Nad Plovárnou, Jungmannova a Seifertova) a jednu Základní školu speciální a Praktickou školu. Funguje tu

Kultura.

Horácké divadlo Jihlava s velkou a malou scénou, divadelním klubem, kavárnou a Jazz Clubem sídlí v Komenského ulici. Divadlo Na Kopečku sídlí v areálu psychiatrické nemocnice, hraje se zde amatérské divadlo, ale prostory slouží též k výstavám výtvarných děl či k pořádání besed a koncertů. DIOD – Divadlo otevřených dveří sídlí v prostorách bývalého kina Sokol, jeho provozovatelem je Tělocvičná jednota Sokol v Jihlavě. Projekt vznikl v roce 2011, na programu má široké spektrum uměleckých činností od divadla přes tanec po besedy a workshopy. Nezávislé divadelní sdružení De Facto Mimo funguje od roku 2000, zúčastnili se řady divadelních festivalů jak v Česku, tak v zahraničí. Divadlo T.E.J.P. vzniklo v roce 2001, zaměřuje se na pohybové divadlo, klauniádu, cirkusové výstupy a akrobacii. Nejen pro děti hrají BOBO divadlo, které bylo založeno v roce 1997, a Dětské karnevalové divadlo JEŽEK založené roku 2009.  V Jihlavě

Sport.

Hokejový klub HC Dukla Jihlava je historicky nejúspěšnějším hokejovým klubem české historie vůbec. Dlouho působil v extralize, v současnosti hraje v 1. lize. Dříve v Jihlavě působil také hokejový oddíl pod hlavičkou SK Jihlava. V nejvyšší fotbalové lize nastupuje tým FC Vysočina Jihlava, který své soupeře hostí na fotbalovém stadiónu v Jiráskově ulici. Tým SK Toptrans Jihlava hraje nejvyšší hokejbalovou soutěž. Florbalová škola Jihlava má několik týmů – ženský hraje extraligu a mužský 2. ligu (divize III). Dále tu působí Baseballový klub Ježci Jihlava a Basketbalový klub

Pamětihodnosti.

Kostelík sv. Jana Křtitele.

Malý jednolodní kostelík na Jánském vršku severovýchodně od centra, který je zasvěcen sv. Janu Křtiteli, je nejstarší dochovanou kamennou stavbou

Kostel sv. Jakuba Většího.

Hlavní kostel města, založený patrně roku 1243, je mohutná gotická trojlodní stavba se dvěma věžemi. Po požáru byl roku 1257 znovu vysvěcen, ale na stavbě se dále pracovalo. Koncem 14. století vznikla hudební kruchta, v 15. století byla postavena jižní – zvonová věž. Ta musela být kvůli statickým poruchám v roce 1548 snížena na současnou výšku. Po

Kostel Nanebevzetí Panny Marie.

Minoritský klášter s kostelem v ulici Matky Boží blízko brány byl patrně založen v polovině 13. století, kostel ještě před 1240. Gotické trojlodí s velmi dlouhým presbytářem a křížovými

Radnice.

Radnice na dnešním Masarykově náměstí vznikla spojením několika měšťanských domů s podloubím z 13. století, z nichž se zachovaly gotické oblouky do náměstí. V 16. století byla rozšířena jižním směrem

Měšťanské domy.

V Jihlavě se nachází neobvyklé množství dobře zachovaných a cenných měšťanských domů z 13. až 16. století, často s novější fasádou, ale dochovaným historickým vnitřkem – zejména se charakteristickou schodišťovou síní nebo mázhauzem v přízemí. Mezi ně patří téměř všechny domy

Mariánský sloup a kašny.

Barokní mariánský sloup byl umístěn na náměstí v letech 1686–1691 jako výraz vděku, že se městu vyhnula krutá morová epidemie (1679, 1680). Původní pískovcová socha Neposkvrněné Panny Marie je nyní umístěna v síni radnice, na sloupu je její kopie. Obklopují ji sochy sv. Františka

Kostel sv. Ignáce s kolejí.

Jezuitská kolej s kostelem sv. Ignáce na Masarykově náměstí vedle radnice byla založena roku 1625 a vybudována pod vedením italského architekta Giacomo Braschy v letech 1680–1727. Kostel je podlouhlá stavba se dvěma věžemi,

Kostel sv. Kříže.

Původně dominikánský kostel s konventem v Křížové ulici (blízko Masarykova náměstí) byl založen roku 1247 a dokončen kolem roku 1385. Od roku 1781 byla ve zrušeném klášteře vojenská správa, nepoužívaný kostel byl v letech 1947–1948 opraven a předán CČH (ta jej má na

Kaple sv. Ducha.

Původně hřbitovní kaple v parku B. Smetany na severozápadním okraji historického

Opevnění.

Palisádové hradby byly budovány kolem vznikajícího města krátce po jeho založení před polovinou 13. století, ve 14. století nahrazeny kamennými, které se z velké části zachovaly. Vedle hlavní hospodářské funkce mělo město i vojenský význam z důvodu strategické polohy na samotné západní hranici Moravy. Několikakilometrové opevnění tvořila vnitřní hradební zeď vysoká 6 metrů, parkán s parkánovou zdí a příkop hluboký až 7 metrů. Hradební zeď zpevňovaly věže, v parkánovém pásu bašty. Hradby byly přerušeny pěti branami,

Brána Matky Boží.

Je typickým symbolem města a jedinou branou, která se zachovala z pěti středověkých městských bran. Vznik se datuje spolu s výstavbou opevnění – na počátku 2. poloviny 13. století. V šestnáctém století prošla brána gotickými i renesančními úpravami, až se vyvinula do dnešní podoby. Specifická podoba je dána rozsáhlou atikou na vrcholu věže.

Katakomby.

Jihlavské podzemí tvoří další významnou památku města. Jeho celková rozloha je 50 000 m2 a délka přibližně 25 km, což jej činí druhým největším podzemním labyrintem v České republice hned po Znojmu. Chodby jsou raženy ve skále pod celým městem ve dvou až třech podlažích pod sebou v hloubce od 2 do 14 metrů. Praktická stavba začala ve 14. století, kdy měšťané začali ve velkém rozšiřovat

Hraniční kameny, památník přísahy.

"Hraniční kameny" pocházejí z poloviny 18. století, kdy byly vystavěny na příkaz Marie Terezie, aby opticky oddělovaly a znázorňovaly hranice mezi Čechami a Moravou. Nazývají se také "hraničníky". Nacházejí se v Jihlavě a v těsném okolí, nevedou k nim žádné turistické značky. Jsou to čtyři zachovalé čtyřboké jehlany, mají stejnou výzdobu i tvar, vybíhají z hranolových soklů, na protilehlých stranách mají dva výrazné reliéfy heraldických znaků Čech (český lev) a Moravy (moravská orlice). V roce 1750 je nařídila vystavět Marie Terezie, čímž rozřešila spory o přesné vymezení česko-moravské hranice severně od řeky Jihlavy. Na jehlanech jsou vyryté nápisy "LIMITES BOHEMIAM INTER ET MORAVIAM – MARIA THERESIA AUGUSTA REGNI BOHEMIA SCEPTRA TENENTE – POSITI ANNO MDCCL". Ovšem samotné památníky dokončil až

Osobnosti.

V Jihlavě žily, narodily se či zemřely mnohé osobnosti z oblasti vědy, sportu či politiky.

Jihlava () je české krajské a statutární město, ležící na Českomoravské vrchovině a položené na někdejší česko-moravské zemské hranici, tvořené zde zčásti řekou Jihlavou. Historicky se jedná o moravské město a i dnes většina Jihlavy leží na moravské straně, pouze severozápadní okraj je v Čechách. Historické město, založené ve 13. století jako hornické s těžbou stříbra, je od roku 1982 městskou památkovou rezervací. Jihlava je od roku 2000 střediskem Kraje Vysočina. Žije zde obyvatel.


Využití.

Využívá se pro následující účely:

Konstrukce.

Sedací úvaz běžné konstrukce se skládá z bederního pásu a dvou pásů nohavic (nazývanými též nohavičky), obepínajících nohy. Tyto nohavice jsou navzájem spojené popruhem. Tento popruh je spojen s bederním pásem širokým popruhovým okem, které tvoří tzv. slaňovací oko (nazývané také jako "odsedávací", "jistící" či centrální). V zadní části (přes hýždě) je bederní pás spojen s nohavicemi pružnými popruhy, jež se používají k zajištění polohy nohavic na nohách lezce. Volně visící nohavice by totiž omezovaly pohyb lezce.  Nohavice mohou mít vpředu na stehnech přezky pro nastavení velikosti (na rozdíl od bederního pásu se nedotahují úplně – nebezpečí křeče ve visu) pro střídání uživatelů, nebo pro usnadnění oblékání v kalhotách a botách s mačkami na horách. Některé sportovní sedáky je nemají kvůli odlehčení.  Bederní pás je rozpojovatelný pomocí kovové přezky, vyrobené z lehké a pevné slitiny. Přezka je konstrukčně řešena tak, že je vyrobena z jednoho kovového kusu a popruh se jimi musí provléknout na třikrát. Nejprve zespodu nahoru, pak shora dolů, a po obtočení postranní hrany opět prvním otvorem shora dolů. Popruh musí být v přezce řádně utažen.  Na přezkách je často nápis "DANGER" (anglicky „nebezpečí“). Nápis je umístěn tak, aby nebyl při správném zapnutí vidět. Pokud je vidět, tak to znamená, že přezka je špatně zapnuta a hrozí tak rozepnutí sedáku, což může vést k nehodě. Přezky mohou být různé konstrukce, jednodílné provlékací, nebo různé dvojdílné, které usnadňují rozpojení bederního pásu, případně i nohavic. Popruhy mohou být na konci založené zpět a zašité proti vyvléknutí z přezky, aby konce nepřekážely bývají zde gumičky k založení. Pro důležité spoje se používají pevnostní švy a nitě.  Obvykle jsou na bederním pásu – na jeho bocích, tzv. materiálová poutka. Tato poutka slouží k nošení horolezecké výzbroje. K ničemu jinému tato poutka nejsou dimenzována a jejich záměna se slaňovacím okem (např. při navazování lana do slaňovacího oka) může být tragická, neboť nosnost poutka je uváděná zpravidla 5 kg. Mezi poutkami po stranách mohou být ještě látkové tunýlky pro upevnění přídavných plastových držáků (karabin) na šrouby do ledu či jiný materiál. Vzadu na bederním pásu může být ještě poutko pro pytlík na magnezium, či pro kšandy k dotažení prsního blokantu pro výstup po laně.  Na sedacích úvazcích jsou použity tři druhy materiálových poutek:  Bederní úvaz se z důvodu bezpečnosti používá s prsním úvazem, což při pádu zmenšuje riziko poranění páteře rozložením tíhových sil a zajišťuje přetočení padajícího lezce do bezpečnější polohy hlavou vzhůru. Vzájemné použití obou úvazků, navzájem spojených smyčkou (o nosnosti minimálně 15 kN), či karabinou se nazývá kombinovaný úvazek.  Bederní úvaz musí splňovat evropskou normu o horolezeckých úvazcích EN 12277. Dle této normy spadá bederní úvazek do kategorie C.

Bederní úvaz, neboli sedací úvaz (obvykle slangově nazývaný sedák), je součást horolezeckého vybavení. Do sedacího úvazu se leze jako do kalhot nohavičkami nahoru až do pasu, bederní pás leží na kyčlích, poté se (provlékne a) zcela utáhne přezka na bederním pásu a zkontroluje konec popruhu, takže je lezec zcela obepnutý sedacím úvazem a neměl by z něj vypadnout (volně vystoupit). Z tohoto důvodu se jiné úvazy vyrábí i pro ženy (odlišná stavba těla) a děti (dětské celotělové).


Historie.

Současný klub SC Paderborn 07 vznikl slučováním několika různých původních klubů během různých mnoha let. Přímí předchůdci dnešního celku – 1. FC Paderborn a TuS Schloß Neuhaus – byly rivaly regionálního fotbalu. Protože působení Neuhausu ve 2. Bundeslize v sezóně 1982/83 nebylo vůbec úspěšné, zesíly ještě více ohlasy po možném sjednocení.  Příznivci Neuhausu a Paderbornu se 1. června 1985 dočkali do té doby nemyslitelného – jejich oblíbené kluby se spojily v jeden. Sloučením "FC Paderborn" a "SV 07/10 Schloß Neuhaus" vznikl nový celek "TuS 07/10 Paderborn-Neuhaus". Ambice na sebe nenechaly dlouho čekat. Ihned první sezónu (1985/86) nově vzniklého klubu přišel úspěch v podobě druhého místa v "Oberlize". Vedle toho na sebe Paderborn-Neuhaus upozornil při poháru DFB, když během poločasu vedl nad prvoligovou Borussií Dortmund 2:0, ale před zaplněným Hermann-Löns-Stadionem zápas nedovedl ke zdárnému konci a nakonec podlehl 2:4. Následující roky tým sice okupoval přední místa amatérské Oberligy, avšak postup se stále nedostavil.  Až pozdější ročník 1993/94 přinesl důvody ke slavení. Působivé představení s 21 zápasy bez porážky a zastrašující bilancí 40:2 logicky dopadlo dobytím nejvyšší příčky Vestfálské Oberligy. Nicméně v dalším boji o 2. Bundesligu tým neuspěl proti Eintrachtu Braunschweig a Fortuně Düsseldorf a ani domácí výhra 2:0 nad dalším postupovým kandidátem z Augsburgu nezměnila nic na faktu, že se Paderborn-Neuhaus kvalifikoval "jen" do nově vzniklé 3. ligy – "Regionalligy". V roce 1997 prošel doposud konečnou úpravou název klubu, který od této doby zní "SC Paderborn 07".  V ročníku 1998/99 se v důsledku početných zranění tým výkonnostně utlumil, ačkoli si sliboval atakování předních pozic. A následující sezónu dokonce sestoupil. Paderborn vše odčinil v nové sezóně 2000/01, kdy si již pět kol před koncem zajistil prvenství a návrat do "Regionalligy". Mimo to se stalo velkým zážitkem pohárové klání s Bayernem Mnichov, které se před zraky 25 000 diváků na stadioně a dalších mnoha fanoušků u televizních obrazovek odehrálo v Bielefeldu. Porážka Paderbornu 1:5 s německým gigantem nikoho dozajista nepřekvapila.  Čtyři roky nato si opět Paderborn vyžádal pozornost médií, když prokráčel pohárem DFB výhrami nad prvoligovým Hamburgerem SV 4:2 a druholigovým MSV Duisburg 2:1. Později se však odhalilo, že byl zápas s Hamburkem zapleten do úplatkářské aféry, tzv. "Hoyzer-Affäre".  V sezóně 2004/05 si to Paderborn namířil směr 2. Bundesliga a nenechal se již nikým zastavit. Zaslouženou odměnou za předváděné výkony se stalo druhé místo a návrat do druhé Bundesligy po více jak dvou dekádách, které si Paderborn zajistil 4. června 2005 poražením amatérského rezervního mančaftu VfL Wolfsburgu 4:0. Postupových oslav se před paderbornskou radnicí účastnilo 5 tisíc nadšených klubových příznivců.  Návrat do druhé ligy s sebou přivzal nutnost vhodně doplnit nejen klubový management, což si profesionalita a kvalita soutěže přímo vyžadovala. Sezónu 2005/06 zakončil Paderborn na 9. pozici a obzvláště zpočátku se jakožto dobře namotivovaný nováček soutěže prezentoval ofenzivním pojetím hry. Klub také započal s výstavbou nového fotbalového stadionu, nicméně práce na něm se zpozdily kvůli mnoha stížnostem ze strany lokálních obyvatel. SCP se musel ještě na dva roky spokojit se starým Hermann-Löns-Stadionem.  Během ročníku 2006/07 se natřikrát změnil trenér, což ovšem týmu neprospělo, ačkoliv se v soutěži zachránil, a to i díky venkovní výhře nad SC Freiburgem dvě kola před koncem. Bohužel pro Paderborn se totéž další ročník již nepodařilo. Svou roli sehrálo několik vleklých zranění.  Na nově dokončeném a zastřešeném stadionu s kapacitou 15 000 míst nastartoval Paderborn opětovný útok na postup. Na konci podzimní části stanul tým na prvním místě nově uspořádané 3. ligy. Během jara mužstvu poněkud došel dech a sezónu zakončil na třetím místě, čímž se nasměroval k barážovému dvojutkání s třetím týmem od konce 2. Bundesligy – VfL Osnabrückem. Paderborn zvítězil dvakrát poměry 1:0 a znovu postoupil výše.

Historické názvy.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

SC Paderborn 07 (celým názvem: Sport-Club Paderborn 07 e. V.) je německý sportovní klub, který sídlí v Paderbornu, jenž leží ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko. Od sezóny 2019/20 působí v Bundeslize, německé nejvyšší fotbalové soutěži. Své domácí zápasy odehrává v Benteler-Areně, která má kapacitu 15 000 diváků. Klubové barvy jsou modrá a bílá.


Rozšíření.

Původem je z Evropy a z mírného podnebného pásma Asie a severní Afriky. Druhotně se rozšířil do Severní Ameriky, Austrálie i na Nový Zéland.  Patří mezi světlomilné rostliny, na stinný místech roste na jižních svazích, na písečných dunách na severních. Typickými místy výskytu jsou úhory, málo udržovaná pole, louky a pastviny, skládky, rumiště, okraje lesů a cest, příkopy. Roste hlavně na živiny bohatých půdách kde je dostupná vláha.

Popis.

Je to dvouletá nebo krátce vytrvalá rostlina jejíž lodyha vyrůstá z hlavního vřetenovitého kořene dosahující až do hloubky 70 cm. Rýhovaná lodyha, po celé délce ostnatá se v horní části rozvětvuje. Listy jsou tuhé s vyniklými žlutými žilkami, na horní straně jsou zelené a na spodní běloplstnaté. V prvém roce ze semene vyroste těsně k zemi přiléhající listová růžice která přezimuje. Má pichlavé listy vejčité až obkopinaté, jejich čepele jsou ploché, mělce laločnaté až peřenoklané, v druhém roce se listy zkadeří, po vytvoření lodyhy často uschnou. V druhém roce z růžice vyraší květonosná lodyha hustě obrostlá po celé délce sbíhavě kopinatými až podlouhle kopinatými peřenoklanými nebo peřenodílnými listy, na rubu kadeřavě vlnatými. Listy mají dva, tři i více postranních laloků trojúhelníkového nebo vejčitě kopinatého tvaru zakončených dlouhými žlutavými ostny o délce 2 až 15 mm.  Nachové, světle fialové nebo bělavé květy jsou sestaveny v úborech o průměru od 3 do 5 cm. Úbory vyrůstají jednotlivě nebo jsou po dvou až třech sestaveny do chudého okolíku. Zákrov kulovitého nebo vejčitého tvaru o velikosti 2,5 až 3,5 cm bývá někdy jemně pavučinatý. Listeny zákrovu jsou na černohnědé špičce zakončeny ostny o délce 2 až 3,5 cm, vnější listeny jsou esovitě zakřivené. Květy jsou většinou oboupohlavné, někdy jsou květy po obvodu samičí nebo sterilní. Korunní trubka dosahuje délky 2,5 až 3,5 cm. Vykvétá v rozmezí července až října, rostlina kvete po dobu 1 až 6 týdnů. Květy jsou opylovány hmyzem, mohou se opylit vlastním i cizím pylem.  Plodem jsou vejčité žlutohnědé, hnědé nebo černě pruhované nažky 3 až 4 mm dlouhé s chmýrem o délce 20 až 30 mm. Opadavý pérovitý chmýr napomáhá při rozšiřování semen větrem, většina semen přesto doletí jen do vzdálenosti 1,5 násobku výšky rostliny. Průměrný jedinec vyprodukuje až 50 000 nažek, při samoopylení květů je jich míň a jsou větší. Protože se jedná o rostlinu monokarpickou, po vytvoření semen (což bývá v převážné ve druhém roce) lodyha i celá rostlina usychá.

Význam.

Pcháč obecný je řazen mezi plevelné rostliny, jeho škodlivost však není veliká. Rozmnožování lze úspěšně zabránit zamezením vysemenění, na kypřených nebo kosených pozemcích se proto nevyskytuje. V případě potřeby vymýcení rostlin vzešlých z náletu větrem roznesených nažek, např. z okrasného trávníku, se používá selektivní herbicid. Hovězí dobytek se při pastvě jeho ostnatým listům a lodyhám záměrně vyhýbá a tím snižuje okolní konkurenci jiných rostlin. Čerstvá nebo usušená píce s pcháčem může způsobit dobytku poranění a záněty zažívacího ústrojí. Jeho semena jsou vítanou pochoutkou pro některé ptáky, například pro stehlíka.

Kříženci.

Jedná o proměnlivý druh s řadou vnitrodruhových taxonů. Je schopen vytvářet křížence s jinými druhy. Na území ČR byli nalezeni tito kříženci: Cirsium acaule × vulgare, Cirsium eriophorum × vulgare, Cirsium heterophyllum × vulgare, Cirsium oleacerum × vulgare, Cirsium palustre × vulgare.

Odkazy.

Externí odkazy.

Pcháč obecný ("Cirsium vulgare") je silně ostnatá plevelná rostlina s lodyhou vysokou až 150 cm kvetoucí nachovými nebo světle fialovými květy.


Život během války.

Svoji přezdívku "Krvavý Ferdinand" získal díky svému tvrdému přístupu k nejbližším spolupracovníkům, důstojníkům a v podstatě všem vojákům. Nejvyšší i nižší důstojníci a mužstvo jím obecně pohrdalo zejména za brutální metody na jeho podřízených a servilní postoj vůči nacistické špičce. Vrcholem jeho politiky byl rozkaz z roku 1945, kdy měli být všichni vojáci nalezeni za linií fronty bez písemného potvrzení, na místě bez soudu na jeho zodpovědnost popraveni. Stejně tak měli být popraveni na místě všichni dezertéři a zbabělci (die Feigheit), kteří utekli z boje. Trest smrti byl nařízen také na každého vojáka bez rozdílu hodnosti, který byl zatčen v civilním oděvu. V březnu 1945 chtěl Schörner nechat popravit generálmajora Hannse von Rohr, protože odmítl střílet vojáky, kteří unikli před sovětskými tanky. Nejvyšší velení německé armády (OKH) zmírnilo trest smrti na degradaci.  Ke konci války působil na straně německé armády proti povstání v Praze a neváhal vydávat další bezohledná nařízení. Schörner dokonce doporučil jednotkám v Praze, které byly obklíčeny, aby bez váhání zneužili bezbranné obyvatele města a použili je jako ochranné živé štíty.  Do posledních dnů války utvrzoval Hitlera a Goebbelse o své bezměrné oddanosti a víře v nacistické Německo. Svoji vojenskou politiku na území Protektorátu zdůvodňoval například tím, že skutečným cílem Rudé armády není prioritně Berlín, ale metropole Čech a Moravy Praha. "(Kdo je vládcem české kotliny, je skutečným vládcem Evropy)". Svým vojskům Mitte slíbil, že pokud dodrží všechny jeho nařízení a příkazy, tak zachrání většinu armády od sovětského zajetí a proklestí si cestu na západ ke spojencům. Byl zastánce a vykonavatel nejpřísnější vojenské disciplíny, která často popravovala vojáky i za ne zcela prokázané přestupky. Nechával odsuzovat k smrti dokonce rozptýlené vojáky.  Paradoxně samotný Schörner 8. května u Jaroměře dezertoval, opustil celou svoji armádu a odletěl letadlem do Rakouska. Zde byl však za deset dnů u Salzburgu spojeneckými vojsky identifikován v civilním oděvu, zatčen a předán Sovětům.

Život po válce.

Poté, co jej Američané rozpoznali a odhalili, byl Schörner deportován do SSSR, kde byl až po sedmi letech vazby v roce 1952 odsouzen k 25 letům vězení. Trest mu byl však později snížen na 12 let a v prosinci 1954 byl propuštěn na svobodu a poté převezen do NDR. Zde mu byla nabídnuta funkce generálního inspektora lidové armády NDR. Tuto funkci však odmítl a v roce 1958 mu vláda východního Německa umožnila emigraci do Spolkové republiky Německo.  V západním Německu byl však zatčen, uvězněn a obviněn z nezákonných poprav nejen německých vojáků, ale také dalších trestných činů. Byl odsouzen ke čtyřem a půl roku vězení. Propuštěn byl v roce 1963 a až do své smrti v roce 1973 žil v ústraní v Mnichově.  Na konci šedesátých let poskytl rozsáhlý rozhovor italskému historikovi Mario Silvestrimu, ve kterém se soustředil spíše na svůj podíl na německo-rakouském vítězství v bitvě u Caporetta během první světové války, než na roli, kterou měl ve druhé světové válce. V době své smrti byl posledním německým polním maršálem; žádný jiný voják od té doby nebyl do této hodnosti povýšen.

Vojenská kariéra.

Data povýšení  Vyznamenání

Ferdinand Schörner (12. června 1892, Mnichov, Bavorsko – 2. července 1973, taktéž „"Krvavý Schörner"“) byl od prosince 1941 generál a od dubna 1945 polní maršál německého wehrmachtu za druhé světové války. Byl oblíbencem Adolfa Hitlera, který jej ve své závěti vybral jako nástupce vrchního velitele všech armád. Tuto funkci teoreticky zastával až do kapitulace Německa 7. a 8. května 1945. Prošel jako velitel válkou na východní frontě, na Balkáně a severu Finska. Od února 1945 velel skupině armád Střed (Mitte) na území Protektorátu Čechy a Morava. Byl nositelem mnoha vyznamenání, mimo jiné Pour le Mérite a Rytířského kříže s dubovými ratolestmi, meči a brilianty.


Charakteristika.

Mezijazyk se od normálního strojového kódu liší typicky ve třech základních aspektech:  Oblíbeným formátem pro mezijazyky je tříadresní kód.  Variací významu termínu „mezijazyk“ jsou jazyky používané jako mezijazyky některými vyššími programovacími jazyky, jejichž výstupem není objektový nebo strojový kód, ale právě pouze mezijazyk. Mezijazyk je poté zpracován vlastním překladačem, jehož výstupem je finální objektový nebo strojový kód. Mezijazyk se zde používá kvůli optimalizaci nebo získání vyšší přenositelnosti (použitím mezijazyka, pro který existují překladače pro různé procesory, architektury a operační systémy, jako např. programovací jazyk C). Jazyky, které se takto používají, spadají svou komplexností mezi vyšší programovací jazyky a nižší programovací jazyky, jako např. jazyk symbolických adres.

Jazyky.

Jazyk C.

Jazyk C je využíván jako mezijazyk mnoha programovacími jazyky, využívá ho např. Eiffel, Sather, Esterel, některé dialekty Lispu (Lush, Gambit), Haskell (Glasgow Haskell Compiler), C odnož Squeak Slang, ale i další. Některé varianty jazyka C byly navrženy tak, aby poskytly vlastnosti přenositelnosti jazyku symbolických adres, například C--, C Intermediate Language. a Low Level Virtual Machine

Java Bytecode.

Java Bytecode (od Sun Microsystems) je mezijazyk vytvořený pro potřeby Java Virtual Machine do kterého se překládají zdrojové kódy v různých jazycích pro běh na platformě Java Virtual Machine. JVM pak může provést JIT kompilaci, při níž je vytvořen strojový kód, který dosahuje vyššího výkonu.

Common Intermediate Language.

Common Intermediate Language (od Microsoftu) je obdobou Java Bytecode, ale pro platformu.NET. CIL je nezávislý na hardwarové platformě.

GCC.

GNU Compiler Collection (GCC) používá vnitřně hned několik mezijazyků, aby zjednodušil přenositelnost a usnadnil křížovou kompilaci. Mezi tyto jazyky patří:

Parrot Intermediate Representation.

Zatímco je většina mezijazyků navržena pro podporu staticky typovaných jazyků, Parrot Intermediate Representation je navržen pro podporu dynamicky typovaných jazyků (původně Perl a Python).

Mezijazyk () je v informatice speciální jazyk využívaný abstraktním počítačem, jenž pomáhá v analýze počítačového programu. Termín mezijazyk je používán u překladačů pro označení mezikroku (odtud tedy mezijazyk) před generováním cílového strojového nebo objektového kódu. Mezikód je volen s ohledem na snadnější optimalizací nebo jiných transformací za účelem zlepšení jeho některých parametrů.