Účastnická místa.

Celkem 213 týmů z 55 členských zemí UEFA se účastní Evropské ligy UEFA 2019/20. Každá země měla přidělený počet míst podle koeficientů UEFA:

Žebříček UEFA.

Účastnická místa pro Evropskou ligu UEFA 2019/20 byla rozdělěna podle koeficientu UEFA, do kterého byly započteny výsledky klubů dané země v evropských pohárových soutěžích od sezóny 2013/14 do sezóny 2017/18 včetně.

Rozdělení týmů.

Pokud se vítězem domácího nebo ligového poháru stane tým, který se do pohárové Evropy již kvalifikoval umístěním v lize, místo vítěze poháru je přenecháno nejvyššímu umístěnému týmu v dané lize, který se do evropských poháru nekvalifikoval. Týmy kvalifikované do Evropské ligy, které se umístili v lize nad tímto týmem se posunují o pozici nahoru.

Týmy.

Týmy kvalifikované do Evropské ligy UEFA 2019/20 seřazeny podle kol do kterých vstoupily. V závorkách důvod kvalifikace:  Popisky v závorkách ukazují z jaké pozice se tým kvalifikoval do soutěže :

Termíny.

Předkola.

0. předkolo.

V 0. předkole byly týmy rozděleny na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Poté byly nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku, přičemž týmy ze stejné země nemohly být nalosovány proti sobě. Vítězové postoupili do 1. předkola a poražené týmy vypadly z evropských pohárů. Los proběhl 11. června 2019, první zápasy se odehrály 27. června a odvety 4. července.

1. předkolo.

V 1. předkole byly týmy rozděleny na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Poté byly nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku, přičemž týmy ze stejné země nemohly být nalosovány proti sobě. Vítězové postoupili do 2. předkola a poražené týmy vypadly z evropských pohárů. Los proběhl 18. června 2019, první zápasy se odehrály 11. července a odvety 18. července.

2. předkolo.

Ve 2. předkole byly týmy rozděleny do mistrovské a nemistrovské části a v obou částech poté ještě na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Týmy z obou částí byly poté nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku, přičemž týmy ze stejné země nemohly být nalosovány proti sobě. Vítězové postoupili do 3. předkola a poražené týmy vypadly z evropských pohárů. Vzhledem k faktu, že mistrovské části se zúčastnil lichý počet týmů, jeden (předem vylosovaný) tým, v tomto případě Sarajevo, postoupil do 3. předkola bez boje. Los proběhl 19. června 2019, první zápasy se odehrály 25. července a odvety 1. srpna.

3. předkolo.

Ve 3. předkole byly týmy rozděleny do mistrovské a nemistrovské části a v obou částech poté ještě na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Týmy z obou částí byly poté nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku, přičemž týmy ze stejné země nemohly být nalosovány proti sobě. Vítězové postoupili do 4. předkola a poražené týmy vypadly z evropských pohárů. Los proběhl 22. července 2019, první zápasy se odehrály 8. srpna a odvety 15. srpna.

4. předkolo.

Ve 4. předkole byly týmy rozděleny do mistrovské a nemistrovské části a v obou částech poté ještě na nasazené a nenasazené dle koeficientu UEFA. Týmy z obou částí byly poté nalosovány do dvojzápasu hraného systémem doma-venku, přičemž týmy ze stejné země nemohly být nalosovány proti sobě. Vítězové postoupili do skupinové fáze Evropské ligy UEFA 2019/20 a poražené týmy vypadly z evropských pohárů. Los proběhl 5. srpna 2019, první zápasy se odehrály 22. srpna a odvety 29. srpna.

Skupinová fáze.

Skupinovou fázi Evropské ligy UEFA 2019/20 hraje 48 týmů. Pohároví vítězové z asociací na 1.-12. místě, tým ze čtvrtého místa asociace na 5. místě, týmy z pátých míst asociací na 1.-4. místě, 8 vítězů mistrovské části kvalifikace, 13 vítězů nemistrovské části kvalifikace, 4 poražení z mistrovské části kvalifikace Ligy mistrů a 6 poražených z nemistrovské části kvalifikace Ligy mistrů.  Los proběhl 30. srpna 2019 v Monaku. 48 týmů bylo nalosováno do 12 skupin po 4 týmech, přičemž v jedné skupině nemohlo být více klubů ze stejné země. Pro losování byly týmy rozděleny do 4 výkonnostních košů dle koeficientu UEFA.  V každé skupině se týmy utkají každý s každým systémem doma-venku. Vítězové skupin a týmy na 2. místech postupují do play-off Evropské ligy UEFA 2019/20. První zápasy se odehrají 19. září, poslední zápasy pak 12. prosince.

Vyřazovací fáze.

Skupinovou fázi Evropské ligy UEFA 2019/20 bude hrát 48 týmů. 12 vítězů skupin, 12 týmů z 2. míst a 8 týmů ze 3. míst základních skupin Ligy mistrů UEFA 2019/20. V play-off budou týmy rozděleny na nasazené a nenasazené. Nasazené týmy jsou 12 vítězů skupin a 4 nejlepší týmy ze 3. míst základních skupin Ligy mistrů. Týmy ze stejné skupiny nebo stejné země se nemohou utkat proti sobě. Od osmifinále již tato pravidla neplatí a mohou tak proti sobě hrát jakákoliv mužstva.  Vyřazovací fáze začíná losem 16. prosince 2019 a zápasy se odehrají od 18. února 2020 do 30. května 2020. Vyřazovací fáze začíná losem 16. prosince 2019 a zápasy se odehrají od 20. února 2020 do 27. května 2020.

Sezóna Evropské ligy UEFA 2019/20 je 49. ročníkem druhé nejprestižnější evropské klubové fotbalové soutěže a 11. od zavedení nového formátu a přejmenování z Poháru UEFA na Evropskou ligu UEFA.


Solastalgie v různých souvislostech.

Článek publikovaný Albrechtem a kol. v roce 2005 se zaměřil na dvě souvislosti z Nového Jižního Walesu : zkušenost s přetrvávajícím suchem ve venkovských oblastech a dopad rozsáhlé těžby uhlí na jednotlivce v oblasti Upper Hunter Valley. V obou případech měli lidé vystavení změnám životního prostředí negativní reakce vyvolané pocitem bezmocnosti nad vyvíjejícími se změnami prostředí. Ztráta jistoty komunity ve dříve předvídatelném prostředí je běžná u skupin, které vyjadřují solastalgii. U společností, jejichž život není úzce spjat s jejich prostředím, je pravděpodobnost vyjadřování solastalgie nízká, a naopak společnosti, které jsou úzce spjaty s jejich prostředím, jsou více citlivé. Skupiny, které jsou silně závislé na provázanosti svého způsobu života, zejména zemědělství, s životním prostředím, jsou považovány za zvláště zranitelné. Existuje mnoho příkladů v celé Africe, kde agrární komunity ztratily životně důležité zdroje v důsledku změn životního prostředí. To vedlo v posledních letech ke zvýšení počtu environmentálních uprchlíků z Afriky. Solastalgie má menší vliv na bohatší populace. Studie provedená po zničujících lesních požárech v západních Spojených státech ukázala, že rodiny s vyššími příjmy pociťují účinky solastalgie významně méně, než jejich sousedé s nižšími příjmy. Důvodem je flexibilita, kterou může poskytnout bohatství. V tomto případě se bohaté rodiny dokázaly přestěhovat nebo přestavěly své domovy, čímž se u nich snížila životní nejistota způsobená požárem. Jiné studie podpořily existenci solastalgie v appalachijských komunitách, zasažených praktikami těžby uhlí na vrcholcích hor. Komunity nacházející se v těsné blízkosti těžby uhlí zaznamenaly výrazně vyšší míru deprese než ty, které se nacházely dále od těchto lokalit.

Solastalgie je neologismus, který popisuje formu citové nebo existenciální tísně způsobené změnami životního prostředí. Nejlépe je popsána jako negativně vnímaná změna v životním prostředí, ve kterém žijeme a které je nám blízké. Slovo bylo poprvé použito filosofem Glennem Albrechtem v roce 2005 a bylo vytvořeno kombinací latinského slova "sōlācium" (pohodlí) a řeckého "algie" (bolest). Albrecht ji popisuje jako „stesk po domově, který vás přepadne, i když jste stále doma“, pokud se vaše domácí prostředí mění způsobem, který je vám nepříjemný. V mnoha případech jsou příčinami globální klimatické změny, ale solastalgii mohou způsobit i lokální události, jako jsou sopečné erupce, sucho nebo destruktivní těžební techniky. Na rozdíl od stesku po domově, solastalgie odkazuje na úzkost specificky způsobenou změnami životního prostředí. V roce 2015 lékařský časopis "The Lancet" zahrnul solastalgii do svého konceptu příčin přispívajících k negativnímu dopadu změny klimatu na lidské zdraví.


Výskyt.

Tento had se vyskytuje ve deštných pralesích severní poloviny Jižní Ameriky, zejména v oblasti Amazonie. Prostředí si příliš nevybírá a nevadí mu ani blízkost člověka. Jeho biotopem jsou deštné pralesy, ale také savany a plantáže, kde často přichází do styku s lidmi. Vyskytuje se především na území států Venezuela, Surinam, Peru, Ekvádor a Brazílie

Popis.

Může dorůst délky až 150 cm. Jeho zbarvení je světle hnědé až šedé s tmavě hnědými až černými skvrnami, pruhy či mřížkovitou kresbou. Tato kresba slouží jako ochranné zbarvení a skvěle hada maskuje v jeho obvyklém prostředí – ve vrstvě spadaného listí pod pralesními stromy. Na zploštělé hlavě má typickou kresbu — dva černé proužky, které běží od každého oka ke koutku tlamy. Podobně jako ostatní křovináři (a na rozdíl od pravých chřestýšů) nemá vyvinuté chřestidlo.

Chování.

Je to noční druh. Den tráví v úkrytu či zahrabaný ve vrstvě spadaného listí, odkud po setmění vyráží za potravou. Živí se hlodavci a plazy, mláďata loví ještěrky a žáby. Podobně jako většina chřestýšovitých je i tento druh živorodý. Samice rodí až 30 mláďat, ovšem průměrně jich v jednom vrhu bývá kolem 15. Už od narození jsou nebezpečně jedovatá. Na rozdíl od dospělých, kteří jsou pozemní, mláďata dokáží šplhat po stromech, kde často loví svou potravu – drobné žabky.

Jed.

Jeho jed je hemotoxický, což znamená, že způsobuje rozklad červených krvinek. Jeho uštknutí končí pro člověka bez lékařské pomoci téměř vždy smrtelně a mrtvoly se po uštknutí velmi rychle rozkládají. I pokud uštknutý přežije, často dochází k úplné destrukci zasažené části těla (např. končetiny), která musí být amputována. Pro svou hojnost a častý výskyt na plantážích je patrně nejnebezpečnějším hadem Ameriky, který ročně způsobí nejvíce smrtelných uštknutí.

Křovinář sametový ("Bothrops atrox") je jeden z nejnebezpečnějších jedovatých hadů Jižní Ameriky. Patří do čeledi chřestýšovitých. Podobně jako většina jeho příbuzných je živorodý. V některých oblastech Jižní Ameriky jde o nejhojnějšího jedovatého hada a má na svědomí nejvíce uštknutí, která často končí smrtelně. Je znám pod domorodými jmény "labaria" (z portugalštiny) či "šušupi" (z indiánského jazyka tupí).


Hratelnost.

Když chcete hrát Paladins, prvně si zvolíte herní mód, který chcete hrát. Každý mód má několik map, které se střídají. Jakmile vás hra připojí, vyberete si šampiona za kterého budete hrát. Každý šampion má jiné schopnosti a útoky. Jakmile se načte hra, vyberete si jeden ze tří talentů. Talenty různě ovlivňují postavy, ze začátku máte ale pouze jeden a další se odemknou hraním. Následně si zvolíte balíček karet, který jste si poskládali (karty vás různě vylepšují). Nyní nastává čekací fáze, během které se čeká na hru. Poté hra začne.  V každém herním módu platí to, že pokud pár vteřin neútočíte, ani nedostáváte poškození, začnete si léčit. Také téměř v každém módu máte koně, když se zrodíte po smrti, nasednete na něj a jste rychlejší. Jakákoliv akce koně ovšem zažene. Ve hře dostáváte také kredity, za které si během hry kupujete vylepšení. To se dá koupit pouze v základně, nebo pokud jste mrtvý.

Šampioni.

Ve hře se nachází několik různých postav (šampionů) za které můžete hrát. Šampioni se dělí do 4 tříd:  Každá postava má svoje schopnosti a útoky. Každý hrdina má hlavní útok. Ten nemá žádné omezení a můžete s ním střílet kdykoliv. Útoky se dělí na:  Kromě hlavního útoku má každá postava obvykle 3 další schopnosti (existují zde i výjimky). Většina schopností fungují na tzv. cooldown, to znamená, že když schopnost použijete, na určitou dobu ji znovu použít nemůžete.  Poslední schopností je schopnost ultimátní. Ta nemá cooldown, ale nabíjí se procenty. Začínáte na 0% a poškozováním nepřátel se vám postupně načítá až do 100% kdy je připravena k použití. Ultimátní schopnosti většinou razantně změní hru.

Paladins je free-to-play onlinová videohra žánru FPS. Hra je vyvíjena studiem Evil Mojo Games a distribuována Hi-Rez Studios. Je dostupná na platformách Microsoft Windows, Playstation 4, Xbox One a Nintendo Switch.


Děj.

Děj předcházející symfonii.

Od samotného názvu symfonie lze poznat úmysl skladatele. Chce vyjádřit dojmy, jakými asi působila nádherná příroda na Haroldovu povahu. Harold je zde vylíčen jako poutník, jenž prochází kouzelným okolím; je naplněn palčivou bolestí, neblahou náladou, jejímž typem se stal v literatuře "Byron", který mimo jiné Berlioze inspiroval svým dílem "„Childe Harold's Pilgrimage“". Děj zde líčí silnou a bezprostředně nevyléčitelnou bezútěšnost, vyprahlost všech zdrojů radosti, k ironisujícímu zoufalství až k zřeknutí všech duševních hnutí, po nichž Harold horoucně toužil a jež hledal.

1. věta: Harold v horách – scény těžkomyslnosti, štěstí, rozkoše.

První fugatové téma zachycuje Haroldovy pocity – chtěl by zaniknout v přírodě, rozplynout se, chtěl by zachytit bezprostředním citem celou soustavu abstraktních myšlenek, chtěl by ji sevřít v nekonečné oslavě. Je obklopen scenérií kouzelné krajiny a ta na něj bezpochyby doléhá.

2. věta: Pochod a večerní modlitba poutníků.

Rytmus tohoto pochodu představuje periodický návrat hlasů poutníků, zpívající žalmy a přednášející modlitby. Harold je nechá mlčky jít kolem a naslouchá jim. Skladatel necharakterizuje poutníky nějak zvlášť zdůrazněnou pietou. Putují kolem jako prostí venkované, kteří plní posvátné zvyky bez jakéhokoli patosu.

3.věta: Serenáda horala v Abruzzách pro milenku.

V této části je Harold svědkem milostné scény, jako byl předtím svědkem scény náboženské. Hned od začátku nás tato část uchvacuje nádherným, živě rytmisovaným scherzettem, které přináší serenádu. Ožívá zde žertovné šelmovství, kratochvilná veselost a kypivý sdílný humor.

4. věta: Orgie banditů – dozvuky předchozí scény.

Věta začíná motivem orgie, který je po značnou dobu přerušován vzpomínkami z předcházejících vět, jež vystupují před Haroldovým duchem, než padne jako kořist za oběť halucinacím, zpola jako výčitky svědomí, zpola jako kajícné myšlenky. Poutník Harold se nachází v jeskyni, obklíčili ho divocí loupežníci, až nakonec zazní nečočekávaně, netušeně, bez přípravy pochod poutníků, které lze považovat za nebeské slitování.

Harold v Itálii, čtyřvětá symfonie pro sólovou violu (op. 16) v originále "Harold en Italie, Symphonie en quatre parties avec un alto principal " je druhá symfonie francouzského skladatele Hectora Berlioze z roku 1834.


Cesty po Evropě a Asii.

Během své první cesty de Bruijn navštívil Řím, kde se stal členem skupiny Bentvueghels. Ve spolku bylo zvykem, že každý člen dostal při přijetí přezdívku, tzv. "Ohnuté jméno (bent name)". Cornelis de Bruijn dostal přezdívku Adonis, což podle zvyku podepsal další člen skupiny, malíř Abraham Genoels II. Z Itálie odcestoval do Egypta. Vystoupal na vrchol pyramidy, kde zanechal svůj podpis. Poté odcestoval na území tehdejší osmanské říše, kde tajně vytvořil kresby Jeruzaléma. Jeho kresby města Palmýry jsou kopie. De Bruijn pobýval i na Kypru. Pobýval také mezi holandskými obchodníky ve Smyrně a Konstantinopoli. Vrátil se do Itálie, do Benátek, kde od roku 1684 spolupracoval s malířem Johannem Carlem Lothem. V roce 1693 se vrátil do Haagu, kde prodával své suvenýry z cest. V roce 1698 publikoval knihu "Reizen van Cornelis de Bruyn door de vermaardste Deelen van Klein Asia" ("Cestování Cornelise de Bruyn přes nejslavnější části Malé Asie s kresbami"). Jeho ilustrovaná kniha byla úspěšná a byla přeložena do několika jazyků. Dvě z ilustrací jsou barevné a byly to první barevné výtisky v historii. Mezi jeho kresbami byly první kresby interiéru Velké pyramidy v Gíze a kresby Jeruzaléma, které se staly známými i v Evropě. V roce 1701 se vydal na cestu do Archangelsku. Během své druhé cesty navštívil v severním Rusku oblast obývanou Samojedy. V Moskvě se seznámil s císařem Petrem I. Velikým. Cornelius de Bruijn maloval jeho neteře a obrazy byly poslány možným kandidátům na manželství. Koncem dubna 1703 odcestoval de Bruijn z Moskvy spolu se skupinou arménských obchodníků z Isfahánu pod jménem Jacob Daviedof. De Bruijn a Arméni se plavili po řekách Moskva, Oka a Volha, až nakonec dorazili do Astrachaně. Díky de Bruijnově krátké návštěvě města Nižnij Novgorod během velikonočních svátků existují kresby tohoto velkého obchodního centra na řece Volze s jeho stavbami a chrámy z roku 1703.

Návrat do Nizozemska.

Když opustil hranice ruského státu, cestoval do Persie, kde kreslil města jako Isfahán a Persepolis (1704–1705). Pokračoval v cestě, dorazil na Jávu, odtud se obrátil zpět do Persie a přes Rusko do Holandska.  Jeho kresby z Persepolisu, města zničeného Alexandrem Velikým, způsobily senzaci. Starosta Amsterdamu Nicolaes Witsen a člen královské společnosti jej pravděpodobně požádal o kresby města slavného svými čtyřiceti sloupy. Po celé století to byly ty nejlepší kresby, které byly západním učencům k dispozici. De Bruijn byl však obviněn z plagiátorství a jeho druhá kniha z cesty do Moskvy už nebyla tak úspěšná. Z Amsterdamu uprchl do města Vianen v centrální části provincie Utrecht. V Utrechtu de Bruijn také kolem roku 1726 zemřel. Není známo, kdy a kde byl pohřben.  De Bruijn, který četl každý řecký a latinský zdroj, který dokázal získat, projevoval přesvědčivou znalost popisovaných míst. Jeho popisy jsou mnohdy i vtipné. V Persii získal kopii eposu Kniha králů (Šáhnáme), jejímž autorem byl básník Firdausí. De Bruijn epos shrnul a zpřístupnil západu.  Další anglické překlady se objevily v letech 1737, 1759 a 1873.

Cornelis de Bruijn (1652 Haag – 1726/1727 Utrecht) byl holandský umělec a cestovatel. Podnikl dvě velké cesty, během nichž pořizoval kresby lidí, budov, rostlin a zvířat. Své zážitky publikoval v knihách, které svými kresbami ilustroval.


Život.

Narodil se 7. ledna 1916 v Bellagio v rodině Domenica Olivelliho a Clelie Invernizzi. Jeho strýc Rocco Invernizzi byl kněz a duchovní učitel mladých chlapců.  Roku 1926 se rodina přestěhovala do Pavie. Zde navštěvoval školu Ghislieri a roku 1934 začal studovat právo na Univerzitě v Pavii. Studium dokončil v roce 1938.  Byl členem Katolické akce a Fašistické studentské skupiny.  Později začal vyučovat správní právo na Turínské univerzitě. Zde začala jeho práce, kdy se staral o chudé a sirotky. Napsal mnoho článků o právu a sociální sféře.  Roku 1936 narukoval na vojnu a bojoval ve Španělské občanské válce. Později (1939) odešel do Německa, kde studoval až do roku 1941. Zde se naučil plynně mluvit německy. V roce 1941 bojoval na Ruské frontě. Zde byl poraněn omrzlinami.  Jeho zkušenosti ve válce ho obrátily proti fašismu a odmítl přísahat věrnost Italské sociální republice. Za to byl 9. září 1943 deportován do Innsbrucku a 20. října stejného roku odešel do Milána. Zde založil "podzemní" noviny, které propagovaly křesťanství.  Kvůli jednání fašistů, jako byla např. deportace Židů se Teresio rozhodl bojovat v Italském odporovém hnutí. Dne 27. dubna 1944 byl zatčen a vězněn v několika věznicích. Nacisté jej mučili, ale i přes kruté bolesti pomáhal svým spoluvězňům. V jedné z věznic se spřátelil s dnes blahoslaveným Odoardem Focherinim.  Naposled byl převezen do koncentračního tábora Hersbruck, kde byl 17. ledna 1945 umlácen k smrti, protože se snažil chránit ukrajinského vězně. Jeho tělo bylo spáleno a popel vhozen do společného hrobu.

Proces blahořečení.

Proces blahořečení byl zahájen 19. ledna 1988 v diecézi Vigevano. Dne 14. prosince 2015 uznal papež František jeho hrdinské ctnosti.  Dne 16. června 2017 uznal papež jeho mučednictví. Blahořečen byl 3. února 2018.

Teresio Olivelli (7. ledna 1916, Bellagio – 17. ledna 1945, KT Hersbruck) byl italský římskokatolický mučedník, voják a člen Italského odporového hnutí, v němž byl znám jako Agostino Gracchi. Katolická církev ho uctívá jako blahoslaveného.


Názvy.

Koníček mořský se příležitostně česky označuje také jako koník mořský, či koníček skvrnitý. Ve vědeckém názvosloví existuje několik synonymních pojmenování:

Popis.

Koníček mořský je malá ryba s netypickým tvarem těla, jehož velikost se obvykle pohybuje okolo 15 cm. Druh jeví pohlavní dimorfismus, kdy samec dosahuje maximálně 16 cm a samice až 18 cm. Současně se liší i vzhledově. Samec má delší ocas a v přední části břicha břišní vak, ve kterém přechovává plůdek. Tělo je esovitě prohnuté v oblasti krku a začátku ocasu pod tělem. Na vrcholku těla je umístěna hlava, která připomíná koňskou hlavu. Z ní vystupuje značně protáhlý rypec, na jehož konci se nacházejí drobná ústa. Za rypcem je umístěna dvojice malých očí, které se mohou pohybovat do stran nezávisle na sobě, čímž zajišťují širší zorné pole. Povrch těla je pokryt kostěnými destičkami, kterých je obvykle 48 až 50. Na hlavě a na hřbetě se nacházejí drobné tvrdé výrůstky.  V hřbetní ploutvi se nachází 18 až 21 ploutevních paprsků, v řitní 4 až 5 a prsní ploutve jsou vyztuženy 15 až 16 paprsky.  Tělo má nejčastěji zelenou až nahnědlou barvu, která se mění na hranici jednotlivých kostěných štítků, kde se mohou objevovat malé bílé tečky. Oproti jiným druhům ryb má koníček chápavý ocas. Ten mu umožňuje přichytit se na rostlinu či skalní podloží.

Pohyb.

Koníček mořský se pohybuje pomocí kmitání hřbetní ploutve. Po většinu doby ale stojí nehybně ve vodě přichycen u dna pomocí chápavého ocasu za řasy či rostliny. Při pohybu neplave jako ostatní ryby hlavou napřed, ale jeho pohyb je vzpřímený.

Rozšíření.

Oblast výskytu zahrnuje severovýchodní Atlantik od pobřeží Irska, přes jižní část Severního moře, pobřeží severní Afriky, většinu oblastí Středozemního moře a zasahuje až do Černého moře. Současně je možné se s koníčkem mořským setkat v oblasti Kanárských ostrovů a Madeiry. Dle zeměpisných souřadnic se dá jeho oblast výskytu ohraničit 20° až 63° severní šířky a 32° západní délky až 36° východní délky.  Vyskytuje se převážně v mělkých vodách, kde je dno pokryto rostlinami a řasami, za které se může přichytit. Maximální pozorovaná hloubka, ve které se koníček nacházel, byla 12 metrů. V zimě se často uchyluje do hlubších vod s kamenitým podložím.

Potrava.

Koníček přijímá potravu ústy umístěnými na konci vystouplého rypce, kdy je s jeho pomocí nasávána potrava do ústní dutiny. Jedná se převážně o drobné korýše, řasy a plankton, který se volně vznáší ve vodě nebo u dna.

Rozmnožování.

Odhaduje se, že pohlavní dospělost nastává přibližně v době, kdy koníček měří 10 cm. Koníček se tře v období od května do června (jiný zdroj uvádí od března do října), kdy dojde k výběru partnera. Samička následně naklade vajíčka o velikosti 2 mm do břišního vaku samce, který po dobu tří až pěti týdnů chová zárodky uvnitř. Po této době se líhnou zcela vyvinutá mláďata o velikosti 12 mm, která dorůstají do dospělosti ve volné vodě.  Sameček mořského koníka může během léta až 4× vrhnout po 300 až 700 mladých.

Hospodářský význam.

Koníček není pro svou velikost loven pro maso, ale jeho význam je v akvaristice, kde je často chován. Současně se jeho tělo suší a prodává jako turistický suvenýr v oblastech, kde žije.

Ohrožení.

Na území Francie a Portugalska je koníček mořský umístěn v Červené knize.

Koníček mořský či také koníček mořský skvrnitý ("Hippocampus guttulatus"; Cuvier, 1829) je druh mořské ryby z čeledi jehlovitých, která je známá svým netypickým tvarem těla a hlavy, jež částečně připomíná hlavu koně. Jde o malou rybku o velikosti okolo 15 cm, která žije v oblasti severovýchodního Atlantského oceánu.


Historie.

Kolem 20.července 2018 začaly kolovat informace o finanční potížích týmu Force India. Několik dnů na to tzn. 28.července byl tým poslán do nucené správy jezdcem Sergiem Pérezem,Pérezovým manažerem Julianem Jakobim, dodavetelem pohonných jednotek Mercedes a sponzorem týmu, rakouskou společností BWT. V nucené správě se o tým starali tentýž správci co v roce 2014 o tým Marussia. Tým dlužil Pérezovy 3 miliony liber, Mercedesu 9 milionů liber a dokonce dlužili sponzoru BWT jež jim půjčil své peníze. Pérez svůj krok označuil za záchranu týmu, týmu totiž hrozila úplná likvidace díky dluhům a přestupkům předchozího majitele Vijaye Mallyi.  O tým kromě Strolla měli zájem i další - společnost Rich Energy do týmu investovala 30 milionů liber) a Dmitrij Mazepin (otec ruského pilota GP3 Series a junior týmu Nikity Mazepina. Dne 7.srpna tým oficiálně převzal Lawrence Stroll a bylo potvrzeno že by měl za tým jezdit jeho syn Lance, o jehož angažmá už kolovaly spekulace před koupí. Do GP Belgie ovšem tým přišel o licenci F1 kvůli tomu, že licence a majetek Mallye byl v Indii zmražen 5 bankami jež by musely dát souhlas a rozmrazit to, času ovšem mnoho nezbývalo a tak byla zrušena licence týmu Force India a novému týmu byla udělena nová. Tým se 24.srpna přejmenoval na Racing Point Force India F1 Team, název Force India v částečně zůstává kvůli pravidlům ohledně šasi, navíc tým má tak šanci získat peníze z vysílacích práv. Téhož dne bylo potvrzeno že v týmu končí Robert Fernley a šéfem týmu se stává Otmar Szafnauer. Tým Force India jako takový je diskvalifikován, jezdcům ovšem body zůstávají a body už nyní poputují do kasy týmu Racing Point. Tým také v Belgii nemá nikde žádná loga ani nápisy, vše bylo z vozů odstraněno.  O týmu se říkalo že by měl už v Belgii za tým nastoupit Lance Stroll, ale zatím za tým budou pokračovat jezdci Sergio Pérez (jenž je velmi blízko novému kontraktu s týmem na další sezonu) a junior Mercedesu Esteban Ocon. Spekuluje se ovšem že v GP Itálie nastoupí za tým místo Ocona Stroll, místo něj u týmu Williams F1 Robert Kubica a ke změnám by mělo prý dojít i u McLarenu kde by Ocon mohl vystřídat Stoffela Vandoorna, zatím je vše ale ve fázi spekulaci či jednání.

Změna na Aston Martin.

Na konci ledna 2020 bylo oznámeno že Lawrence Stroll odkoupil podíl v automobilce Aston Martin za 182 milionů liber (přibližně 5,4 miliardy korun). Krátce na to bylo potvrzeno že se tým Racing Point změní na Aston Martin. Stroll tak zajistil pro Racing Point jistotu financování ze strany Aston martinu minimálně pro 4 roky včetně technické spolupráce a také užívání jména Aston Martin minimálně po dobu 10 let. Bývalý majitel Racing Pointu, tehdy ještě Force Indie Vijay Mallya který se přátelí se Strollem, Lawrenci Strollovi gratuloval. Sám Mallya se pokoušel do týmu ze Silverstone automobilku dostat už v roce 2015, nicméně automobilka nakonec zvolila partnerství s Red Bullem, byť svého času zvažovala návrat jako plnohodnotný tým. V únoru 2020 pak šéf týmu Otmar Szafnauer prohlásil že název Racing Point z názvu zcela zmizí, jako možný název uvedl Aston Martin F1 Team. Další možností je ale tradiční název který Aston Martin užívá pro své ostatní aktivity v motorsportu - Aston Martin Racing. Pro rok 2021 z jezdců má smlouvu zatím pouze Sergio Pérez. Aston Martin působil ve Formuli 1 naposledy v letech 1959-1960.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Racing Point, Racing Point F1 Team je britský automobilový tým, který sídlí ve městě Silverstone v nemetropolitním hrabství Northamptonshire. Vznikl koupí týmu Force India konsorciem vedeným Lawrencem Strollem, otcem Lance Strolla. Zbytek konsorcia kromě Strolla (jež podniká v oděvním průmyslu a je majitelem okruh Circuit Monte-Tremblent kde se jezdila F1 v 70. letech jsou jeho krajan Andre Desmarais jež vlastní firmu Power Corporation a má podíly ve firmách jako Total či Adidas. Dalším je brit Jonathan Dudman jenž šéfuje společnosti Monaco Sports and Managment a konečně čtvrtý člen američan John Idol jenž je spoluvlastníkem a generální ředitelem módní společnosti Michael Kors, která je sponzorem týmu McLaren.


Popis.

Socha z malovaného vápence představuje muže, konkrétně písaře, v sedící poloze. Postava je oděna do sukně sahající až po kolena. V ruce drží napůl srolovaný svitek papyru. Pravděpodobně nejvýraznější částí sochy je její obličej. Ten je zpracován mnohem detailněji než zbytek celého těla, i když ruce, prsty a nehty jsou rovněž pečlivě vymodelované. Ruce jsou v psací poloze. Zdá se, že socha v minulosti ve své ruce svírala štětec, který se však nedochoval. Samotná postava je robustní a má široký hrudník. Bradavky jsou vytvořeny ze dřeva. Výška sochy je 53,7 cm.  Zvláštní pozornost si zaslouží zpracování očí. Ty byly vyrobeny s důrazem na každý detail. K jejich výrobě byl použit bílý magnezit s červeně žilkovanou strukturou a dále vykládané kusy lesklého horského křišťálu. Zadní strana křišťálu byla pokryta vrstvou organického materiálu, který dával duhovce barvu a zároveň sloužil jako lepidlo. Oči drží na svém místě díky dvěma měděným sponám. Obočí bylo namalováno jemnými linkami z přírodního barviva.

Historie.

Skulptura sedícího písaře byla nalezena francouzským archeologem Augustem Mariettem 19. listopadu 1850 v Sakkáře, konkrétněji v mastabě,stojící vedle aleje sfing vedoucí k Sarapeu. Přesné místo nálezu je však neznámé, neboť původní Mariettův deník byl ztracen. Dokumenty popisující tyto vykopávky byly vydány až po jeho smrti. Identita Sedícího písaře zůstává nadále neznámá. Půlkruhový podstavec naznačuje, že se socha původně nacházela na větším kusu kamene, na kterém pravděpodobně bývalo jeho jméno a titul. Socha pochází zřejmě z přelomu 4. a 5. dynastie a je obvykle spojována s osobou vezíra Pehernefera. Někteří odborníci se domnívají, že socha představuje vysokého úředníka Sechemka či provinčního guvernéra Kajeho. Samotné datování sochy je rovněž nejasné, neboť je možné, že pocházela dokonce až ze 6. dynastie. Pro ranější období ale hovoří fakt, že byl písař vymodelován v pozici při psaní, kdežto sochy písařů pocházejících z období po 5. dynastii byly většinou vyobrazeny při čtení.

Socha Sedícího písaře je jednou z nejznámějších soch starověkého Egypta. Dílo zobrazuje sedícího písaře při práci. Skulptura byla nalezena v Sakkáře roku 1850 a pochází z přelomu 4. a 5. dynastie, konkrétně z let 2620-2500 př. n. l. V současné době se nachází v pařížském Louvru, kde je součástí stálé expozice egyptských památek.


Symptomy.

Jak už zkratka anglického názvu napovídá, IPEX syndrom se manifestuje nejběžněji v orgánech spjatých s imunitním a endokrinním systémem. Nejčastěji mívají pacienti problémy jako:  Častým příznakem je také to, že dítě dobře neprospívá.  Po první roce života se nemoc může navíc projevovat autoimunitní hepatitidou nebo nefropatií.  Nejčastěji se první příznaky objevují v době od narození po prvních 7 měsíců věku. Existují ale i případy s pozdějším nástupem.  IPEX syndrom byl poprvé popsán v roce 1982 na případu rodiny, v níž během prvních letech života zemřelo 11 chlapců na komplikace imunitní povahy po očkování. Dalších 8 chlapců v rodině mělo obdobné problémy s náchylností k infekcím a také s autoimunitními patologiemi. Chlapci trpěli průjmy, ekzémy, diabetem 1. typu a autoimunitní postižením štítné žlázy. Pouze dva z nich přežili první dekádu svého života.

Genetické příčiny.

Mutace v genu FOXP3 vedoucí k expresi nefunkčního proteinu se nejběžněji nachází v oblasti, která je zodpovědná za vazbu transkripčního faktoru na DNA. Konkrétně se jedná o oblast "forkhead" domény, podle které dostal tento gen a stejnojmenný protein i své jméno – "Forkhead Box Protein 3". Právě fakt, že je u pacientů s IPEX syndromem často mutovaná DNA vazebná doména a FOXP3 nemůže plnit svou funkci transkripčního faktoru, je příčinou imunitní dysregulace při vývoji a funkci T regulačních lymfocytů. Jejich absence nebo dysfunkce způsobují typické symptomy autoimunitní povahy u IPEX syndromu.  Momentálně (data dostupná k roku 2018) se uvádí kolem 70 popsaných nemoc způsobujících mutací u člověka, ale toto číslo se rychle mění. Např. v roce 2010 bylo známo pouze okolo 20 mutací FOXP3 genu způsobujících IPEX syndrom.  Gen FOXP3 se nachází na pohlavním chromozomu X v oblasti Xp11.23. Lokalizací na pohlavním chromozomu je daná i dědičnost onemocnění, která je X-vázaná gonozmálně recesivní.

Výzkumný myší model.

IPEX syndrom jako jedno z mála jasně monogenně podmíněných imunitních onemocnění je možné zkoumat i pomocí speciálního myšího modelu, který imituje průběh onemocnění u lidí. Jsou to tzv. "scurfy" myši, které mají v genu FOXP3 zárodečně vnesenou mutaci. Konkrétně se jedná o inzerci o velikosti 2 nukleotidových bazí, která vede k expresi nefunkčního proteinu. U "scurfy" myší můžeme typicky najít zvětšenou slezinu a mízní uzliny, červené oči a problémy kožní povahy. Tyto myši poté velmi brzy na následky onemocnění umírají – uvádí se cca po 3 týdnech života.

Léčba.

Jedinou možnou známou léčbou je transplantace hematopoetických kmenových buněk. Jako podpůrná terapie se ale také standardně užívá podávání imunosupresivních léčiv. Konkrétně se jedná o steroidní látky, inhibitory kalcineurinu (takrolimus, cyklosporin A) a non-kalcineurinové inhibitory. (rapamycin, methotrexát, mykofenolát mofetil aj.). Také se využívá biologické léčby ve formě podávání monoklonálních protilátek proti TNF alfa nebo CD20.

IPEX (z angl. immunodysregulation polyendocrinopathy enteropathy X-linked) syndrom je monogenně podmíněná choroba způsobená mutací v genu FOXP3. FOXP3 je známým transkripčním faktorem zásadním pro vývoj T regulačních lymfocytů. Právě dysfunkce T regulačních lymfocytů je příčinou IPEX syndromu. Nejběžnějšími příznaky jsou poruchy imunitní regulace ve formě autoimunitní enteropatie, dermatitidy a endokrinních žláz. Onemocnění se projevuje už v prvních měsících života a v případě zanedbání včasného odhalení a léčebné intervence může být fatální. Jedinou dosud známou léčbou je transplantace hematopoetických kmenových buněk.


Produkce.

Vývoj.

Dne 20. října 2017 bylo oznámeno, že autory remakeu seriálu "Magnum" budou Petr M. Lenkov a Eric Guggenheim a produkčními společnostmi pilotního dílu se stanou CBS Studios a Universal Television. V únoru 2018 dala stanice produkci pilotního dílu zelenou, přičemž na post režiséra byl dosazen Justin Lin.  Dne 11. května 2018 stanice objednala produkci první řady. Spolutvůrce a výkonný producent Peter M. Lenkov se bude na seriálu podílet také jako showrunner. Dne 16. května 2018 byl stanicí CBS vydán první trailer. Pilotní díl byl promítán jako speciální ukázka před panelem na San Diegském Comic-Conu.  Dne 19. července 2018 bylo Lenkovem oznámeno, že mezi seriálem "Magnum P.I." a devátou řadou seriálu "Hawaii 5-0" bude několik crossoverů, ve kterých se objeví Kimee Balmilero a Taylor Wily, jež si zahrají postavy z "Hawaii 5-0". Ke konci řady by se měl v seriálu objevit také Alex O'Loughlin v roli Steva McGarretta.  Dne 22. srpna 2018, s předpokládaným výskytem hurikánu Lane nad Havajskými ostrovy, bylo stanicí CBS uvedeno, že „danou situaci monitorují“, ale produkce seriálu by měla nadále pokračovat. Následujícího dne bylo natáčení seriálů "Magnum P.I." a "Hawaii 5-0" dočasně pozastaveno.  Dne 25. ledna 2019 byla stanicí CBS objednána druhá řada. Jeji premiéra se uskutečnila dne 27. září 2019. Dne 19. listopadu 2019 bylo oznámeno, že po premiéře další řady seriálu "MacGyver" v noci 7. února 2020 bude vysílání "Magnum P.I." dočasně pozastaveno. Bylo také uvedeno, že se seriál navrátí na televizní obrazovky po odvysílání celé čtvrté řady "MacGyver".

Natáčení.

Natáčení první řady začalo 23. července 2018, po produkci pilotní dílu na začátku roku, s tradičním havajským požehnáním. Natáčení druhé řady také začalo s tradičním havajským požehnáním a to 8. července 2019.

Magnum P.I. je americký kriminální dramatický televizní seriál stanice CBS, jehož tvůrcem je Peter M. Lenkov a Eric Guggenheim. Seriál je rebootem seriálu "Magnum" z 80. let 20. století. Hlavní role hrají Jay Hernandez, Perdita Weeks, Zachary Knighton, Stephen Hill, Amy Hill a Tim Kang. Premiéra první řady proběhla 24. září 2018. Dne 19. října 2018 bylo oznámeno, že seriál dostal od stanice CBS plnou řadu.


Hráčská kariéra.

Zatímco hrál za Mississauga Rebels v GTHL, požádal Hughes o výjimečné povolení odejít do Canadian Hockey League o rok dříve. Po tom co jeho žádost byla zamítnuta, odehrál svůj poslední rok za Toronto Malboros, kde nasbíral 159 bodů.  Po skončení v Malboros byl Hughes draftován celkově 8. týmem Mississauga Steelheads v OHLi přes své závazky vůči U.S. NTDP. Hughes své povinnosti dodržel a za U.S. NTDP odehrál ročník 2017/18. Pendlováním mezi týmy U17 a U18, posbíral 116 bodů, málem pokořil rekord Austona Matthewse Za své výkony v této sezoně, Hughes byl oceněn cenou Dave Tyler Junior Player of the Year Award jako nejleší americký junior.  V sezoně 2018/19 pokořil Hughes všechny rekordy amerického juniorského týmu, které držel Clayton Keller. Při výhře 12-4 proti týmu Green Bay Gamblers 15. března 2019, zaznamenal 5 bodů, díky kterým se dostal celkově na 190. Ve stejném zápase, týmový kolega Cole Caufield pokořil rekord amerického juniorského týmu za nejvíc gólů v jednom zápase.  Dne 21. června 2019 byl Hughes vybrán jedničkou draftu NHL 2019 týmem New Jersey Devils. 12. července podepsal s „Ďábli“ tří-letý nováčkovský kontrakt. Svůj první bod v NHL si za asistenci Hughes připsal 17.října 2019 v zápase proti New York Rangers. Díky této asistenci se stal v rámci organizace třetím nejmladším hráčem historie, který zapsal bod. O dva dny později vstřelil svůj první gól v NHL, při výhře 1–0 proti Vancouveru.

Reprezentace.

Na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2018 Hughes obdržel cenu za nejlepšího hráče turnaje a nominován do All-star týmu, a také oceněn jako nejlepší hráč turnaje. Byl také nejlepší v kanadském bodování turnaje, kde získal 12 bodů v 7 zápasech.  29. listopadu 2018, Hughes byl nominován na Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2019 po boku jeho bratra Quinna. Hughes neodehrál první tři utkáni z důvodu zranění, ale vrátil se do sestavy, aby pomohl svému týmu porazit Českou republiku. Při svém návratu nahrál na gól Noaha Catese. Hughes dokončil turnaj se čtyřmi asistencemi, ale bohužel USA podlehla ve finále Finsku. Později na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2019, získal s USA bronz. Také překonal rekord Alexandera Ovechkina v počtu gólů.  1. května 2019 byl nominován do seniorské reprezentace USA znovu po boku svého bratra na turnaj v Bratislavě. Ve věku 17 let se stal nejmladším hráčem, který nastoupil za USA na Mistrovství světa.

Jack Hughes (* 14. května 2001) je americký hokejový útočník hrající za New Jersey Devils. Hughes byl vybrán jako jednička draftu NHL 2019.


Cíl.

Za hlavní cíl si dává Mills vysvětlit příčiny všeobecného názoru, že "„zásada, která řídí nynější společenské poměry mezi oběma pohlavími – právní podřízenost jednoho pohlaví druhému – jest sama sebou bezprávím a nyní jednou z hlavních překážek pokroku lidského a že měla býti nahrazena zásadou úplné rovnosti, nepřipouštějící ani moc nebo výsad se strany jedné, ani nepředpokládající neschopnost ze strany druhé“"

Argumenty.

Mill touto prací útočí na argument, že ženy jsou od své podstaty horší v jistých věcech než muži. Proto by měly být od takových věcí odrazovány nebo by jim měli být přímo zakázány. Snaží se ukázat na mnoha příkladech institucí, států, otroků, nevolníků, starých Řeků a jiných, jak absurdní je společenské postavení žen v jeho době.  Uvádí, že nemůžeme vědět čeho jsou ženy schopny, protože jim nikdy nebyla dána možnost využít své schopnosti. Proto navrhuje, že by se měl udělat test čeho jsou a nejsou ženy schopny – experiment. Společnost by měla založit volný trh, pro služby které ženy vykonávají a měl by jim být za ně zaručen odpovídající zisk. Pouze potom by jejich rozhodnutí mohly odrážet jejich skutečné zájmy a schopnosti.  Pokud by nastala rovnováha mezi muži a ženami přineslo by to veliké výhody nejen pro ženy. Osvobozením nápadů a potenciálu poloviny populace by mělo velký pozitivní dopad na vývoj celého lidstva.

Postavení ženy na konci 19. století.

Společenská role ženy, jako poddané může a role muže jako vládce vychází podle Milla z přehnané důvěry lidí ve zvyky.  Společenský status žen na konci 19. století přirovnává k primitivnímu stavu otroctví. Je sice zjemněný společenskými mravy a lidskostí, ale přesto jsou v něm viditelné známky surovosti. Takové nestejné postavení žen a můžu pramení z práva silnějšího. Sociální normy říkají, že žena je pohlaví slabší jak mentálně, tak fyzicky.  Ženy byly již od útlého věku vychovávány tak, aby neměly vlastní vůli ani cíle a že jejich povinností je žít pro druhé. Ideální představa ženy v 19. století ji stavěla na pozici ženy, matky a hospodyně.

Emancipace žen.

Ne všechny ženy dobrovolně vstupují do područí mužského. Na konci 19. století poprvé větší počet žen vydává spisy a vyslovují svoji nespokojenost se svým společenským postavením. Žádají být připuštěny k volbám. Chtějí mít možnost dosáhnout stejného vzdělání jako muži a ucházejí se o do té doby ženám nepřístupná zaměstnaní. Takové myšlení bylo umožněno, když se spolu s modernizací zemí uvolnily zákony a nastala svoboda výběru povolání pro muže.  Mill tvrdí, že emancipace a vzdělání žen by přineslo benefity i pro muže. Pokud by se ženám dostalo stejného vzdělání, představovaly by novou konkurenci. To by vyústilo ve vyšší intelektuální vývoj všech. Tím by se podle Milla zlepšily i vztahy v manželství. Je přesvědčen že se manželství uzavírá čistě na základě zvyku. Kdyby mohly ženy dosahovat vyššího vzdělání, mohly by s muži komunikovat na vyšší intelektuální úrovni a tím vylepšit kvalitu vztahu.  Navrhuje, aby se změnily zákony upravující majetková vlastnictví, možnost pracovat mimo dům a možnost získat finanční stabilitu pro ženy.

Esej Poddanství žen (1869, anglicky "The Subjection of Women)" patří mezi díla britského filosofa a politického ekonoma Johna Stuarta Milla.


Pozadí.

Rumunská vláda původně plánovala konání referenda na konci 2017 poté, co se občanské iniciativě odmítající stejnopohlavní manželství Coalitia pentru Familie podařilo úspěšně nasbírat tři miliony podpisů na podporu manželství definovaného jako svazek muže a ženy. Poslanecká sněmovna pak následně 9. května 2017 hlasovala ve prospěch této občanské výzvy poměrem hlasů 232:22.. Samotné referendum se však nestihlo ten rok uspořádat.  Na konci března 2018 řekla rumunská vláda, že by referendum mohlo proběhnout v květnu 2018, ale později toto datum posunula na 10. červen 2018. Nicméně ani v červnu se to nestihlo. Někteří socialističtí zákonodárci pak následně navrhovali konání referenda na konci září, nebo na začátku října 2018. Předseda Poslanecké sněmovny Liviu Dragnea pak následně oznámil, že se referendum bude konat buď 30. září, nebo první neděli v říjnu. Na začátku září byl zveřejněn definitivní termín konání plebiscitu, a to 7. října 2018. 11. září se iniciativě dostalo podpory také ze strany Senátu. 14. září se Amnesty International, Evropský výbor pro sexuální menšiny a ILGA-Europe rozhodly podat žalobu proti konání referenda u rumunského ústavního soudu. 17. září 2018 rozhodl soud ve prospěch referenda. Dříve byla pro platnost ústavního referenda požadována volební účast minimálně 50 % oprávněných voličů. Legislativní změny v roce 2014 toto kvórum snížila na 30 % s tím, že je ale potřeba, aby alespoň 25 % vyjádřilo jasné "ano", nebo "ne".

Podpora a opozice.

Novelu rumunské ústavy definující manželství jako svazek muže a ženy podporuje několik náboženských skupin, včetně neoprotestantů a Rumunské řeckokatolické církve. Rumunská pravoslavná církev podpořila iniciativu v polovině ledna 2016.  Legalizace stejnopohlavního manželství, nebo registrovaného partnerství má v Rumunsku velmi malou podporu. Výjimku tvoří středolevicový rumunský prezident Klaus Iohannis, etnický Němec (Sedmihradští Sasové), který řekl, že jako příslušník etnické a náboženské minority podporuje toleranci a otevřenost vůči odlišnostem navzdory přetrvávajícímu společenskému klimatu, fanatismu a náboženským dogmatům. Opoziční strana Braňme jednotné Rumunsko uspořádala vnitrostranické referendum, v němž se usnesla na odmítavém stanovisku ke konání referenda. Hnutí sjednoceného Rumunska vedené bývalým rumunským premiérem Dacianem Ciolem doporučilo svým příznivcům neúčast v referendu omezujícím základní práva a svobody.

Výsledky.

Na konci prvního dne konání referenda byla registrovaná účast 5,72 %. Po uzavření volebních místností v sobotu 6. října v 21:45 bylo referendum prohlášeno za neplatné kvůli nízké účasti, která činila pouhých 21,1 %. Nízká volební účast se setkala s překvapením pozorovatelů, protože veškeré průzkumy předpokládaly, že k volebním urnám přijde minimálně 34 % oprávněných voličů. Z těch, co se zúčastnili referenda, se drtivá většina více, než 90 % vyslovila pro přijetí ústavní novely chránící manželství jako svazek muže a ženy.

Referendum o změně článku 48 rumunské ústavy definující manželství jako muže a ženy proběhlo v Rumunsku 6. a 7. října 2017. Důvodem jeho konání bylo zabránit budoucím snahám o legalizaci manželství pro páry stejného pohlaví. V pozadí chystaného lidového hlasování stála občanská iniciativa "Coalitia pentru Familie" (Koalice za rodinu) vzniklá na konci roku 2015, které se podařilo sehnat tři miliony podpisů za vypsání celonárodního ústavního referenda, což je víc, než požadované minimum 500 tisíc. Za současné právní úpravy je manželství v rumunské ústavě definované jako svazek mezi manžely bez jakékoli zmínce o pohlaví. Aktivisté z Koalice za rodinu se proto snaží docílit změny ústavy tak, aby vnímala rodinu a manželství jako jedinečný svazek muže a ženy podléhající zvláštní ochraně ze strany státu. V případě, že se většina rumunských voličů vysloví "pro", bude stejnopohlavní manželství v Rumunsku ústavně zakázané.


Klubová kariéra.

S fotbalem začínal v Janově, odkud odešel do Fiorentiny. Tu opustil v roce 2016 a připojil se k týmu Virtus Entella. Na jaře 2017 si tehdy 17letý Zaniolo odbyl debut za Entellu v Serii B. Celkem nastoupil do sedmi zápasů Serie B. V červenci 2017 jej získal milánský Inter, který čerstvě 18letému Zaniolovi nabídl pětiletý kontrakt do roku 2022. O mladého záložníka stály také Juventus a AC Milán. Zaniolo si v A-týmu Interu nezahrál a v létě 2018 zamířil do AS Řím, naopak Řím Interu podstoupil Nainggolana.  První zápas za římský celek odehrál 19. září 2018 v milionářské Lize mistrů na půdě Realu Madrid, kde Římané prohráli 0:3. Zaniolo odehrál 54 minut než byl vystřídán. Premiérový zápas v Serii A si zahrál 26. září na domácí půdě proti Frosinone Calcio, když ho kouč Di Francesco vpustil na hřiště v 67. minutě za Pastoreho. První branku v lize vstřelil 26. prosince proti Sassuolu. V 59. minutě unikl po pravé lajně přes dva obránce a obloučkem překonal brankáře Consigliho, Řím tak vedl už 3:0. Sassuolo v závěru již jen snížilo. Ve skupině Ligy mistrů si zahrál několik desítek minut v zápasech s Viktorií Plzeň, CSKA Moskva a znovu proti Realu. AS Řím postoupil do osmifinále, kde narazil na portugalské FC Porto. Zaniolo se zaskvěl v prvním zápase na domácí půdě, když ve spolupráci s Edinem Džekem vstřelil dva góly v 70. a 76. minutě. V odvetě se ale gólově neprosadil a Porto dokázalo Římany udolat v prodloužení. V lednu se gólově prosadil proti Turínu FC, když v 15. minutě otevřel skóre zápasu. Přes dramatický vývoj dokázal Řím porazit turínského soupeře 3:2. Do konce sezony se střelecky prosadil ještě dvakrát, proti AC Milán ve 46. minutě srovnal na konečný výsledek 1:1. Jeho gól proti Fiorentině znamenal rovněž remízu 2:2. AS Řím skončil sezonu na 6. místě.  Kvalitní výkony z něj učinili žádané zboží; o jeho služby v letním období projevily zájmy týmy jako Manchester United nebo Tottenham Hotspur.

2019/20.

Ročník 2019/20 se AS Řím poprvé musel obejít bez letitých opor jako byli Totti nebo De Rossi. Nově příchozí trenér Paulo Fonseca nehodlal na Zaniolově roli v týmu nic měnit. Ten nastoupil hned v úvodním kole proti Janovu, které skončilo 3:3. Ve druhém kole se konalo derby s Laziem, ve kterém dvakrát v prvním poločase nastřelil tyč, zápas skončil 1:1. Ve skupině Evropské ligy nastoupil do úvodního utkání proti Başakşehiru z Turecka, který Zaniolo a spol. zvládli na výbornou. Po vlastním gólu soupeře v 58. minutě asistoval Džekovi na 2:0. V 71. minutě role otočily, Džeko přihrál na gól Zaniolovi. Ten ještě v nastavené 93. minutě vyslal do úniku Justina Kluvierta, který završil vítězství 4:0. Ve druhém zápase skupiny nastoupil na levém křídle proti Wolfsbergeru, zrodila se remíza 1:1. Ve třetím zápase doma s Borussií Mönchengladbach zařídil gólem hlavou druhou nešťastnou remízu 1:1. Sudí Collum totiž německému týmu nesprávně daroval penaltu po domnělé ruce Smallinga v 95. minutě, kterou Lars Stindl proměnil. Ve šlágru 9. kola Serie A společně s forvardem Džekem zajistil výhru nad AC Milán 2:1.

Reprezentační kariéra.

Itálie U19.

Zaniolo se v roce 2018 zúčastnil Mistrovství Evropy do 19 let, které se konalo ve Finsku. V prvním zápase proti pořadatelům vstřelil jedinou branku, a to ve 43. minutě. Ve druhém zápase Itálie zdolala Portugalsko 3:2 a ve třetím proti Norsku na penaltovou branku Nora Hålanda odpověl po asistenci Zaniola Kean a zařídil remízu 1:1. Semifinálové utkání proti Francii odehrál Zaniolo celé a opět asistoval Keanovi na gól, Italové tak ve 30. minutě zvýšili na 2:0 a toto vedení již nepustili. Ve finále se Itálie znovu setkala s Portugalci. Zaniolo znovu přihrával střídajícímu Keanovi na jeho druhý gól. Portugalci však po prodloužení zvítězili 4:3.  Jeho výkony jej dostaly na lavičku vybraného „Týmu šampionátu“ složeného odborníky z nejlepších fotbalistů finského turnaje.

Nicolò Zaniolo (* 2. července 1999, Massa, Itálie) je italský profesionální fotbalista, který hraje na pozici záložníka za AS Řím a italskou reprezentaci.


Historie.

Poté, co Tokio předložilo svou nabídku na letní olympijské hry 2020, hovořilo se o možné rekonstrukci starého olympijského stadionu. Na stadionu by se konaly slavnostní zahájení a zakončení, stejně jako závody v atletice, fotbalu a v ragby.

Prvotní návrh.

V únoru 2012 bylo řečeno, že starý stadion bude zbořen a postaven nový ve výši 1 miliardy japonských jenů. V listopadu 2012 byly na základě návrhu architektky Zahy Hadid odhaleny vizualizace nového stadionu. Stadion byl následně v roce 2015 zbořen a dokončení nového byl naplánován na březen 2019.  Vzhledem k rozpočtovým omezením oznámila japonská vláda několik změn v designu Zahy Hadid v květnu 2015, včetně zrušení plánů na vybudování zatahovací střechy a převod některých trvalých sezení na dočasné sezení. Střecha nového stadionu byla obzvláště problematická z inženýrského hlediska, protože vyžadovala výstavbu dvou ocelových oblouků dlouhých 370 metrů. Oblast byla také snížena z 71 až na 52 akrů. Několik prominentních japonských architektů kritizovalo návrh Zahy Hadid. Dokonce i po konstrukčních změnách byla ceny stadionu odhadována na více než 300 miliard jenů, což by bylo více než u dvou předešlých olympijských stadionu. Japonská vláda v červnu 2015 dosáhla dohody s Taisei Corporation a Takenaka Corporation, dokončit stadion za celkové náklady ve výši přibližně 250 miliard jenů. Konečný souhlas plánů bylo udržování konstrukci ocelového oblouku a zároveň snížit trvalou kapacitu stadionu na 65 000 s dalšími 15 000 jednoduchých přechodných disponibilních sedadel, díky čemuž bude možné 80 000 kapacitu pro fotbal a Mistrovství světa v ragby 2019.  Pro návrh Zahy Hadid se nepodařilo najít dodavatele.

Změna požadavků.

Japonský premiér 17. července 2015 Šinzó Abe oznámil, že plánuje postavit nový Olympijský stadión v Tokiu. Chtěl, aby vznikl projekt nového stadionu kvůli nespokojenosti veřejnosti. Důvodem byly příliš vysoké náklady na návrh ateliéru architektky Zahy Hadid. Původně se v novém stadionu mělo odehrávat už Mistrovství světa v ragby v roce 2019. Kvůli sporům o projektu a jeho celkovém zpoždění se nakonec Mistrovství světa v ragby odehrálo na stadionu Ajinomoto.  Dne 28. srpna 2015, japonská vláda vydala nové standardy pro rekonstrukci návrhu stadionu. Uvedla, že stadion by měl mít pevnou kapacitu míst, přičemž by měla být rozšiřitelná až na (pomocí jednoduchých přídavných sedadel nad atletickou dráhou). Vláda také zrušila požadavek zatahovací střechy. Místo toho byla vybrána stálá střecha, která bude postavena pouze nad diváckými tribunami. Z původních požadavků zmizelo také sportovní muzeum, chodník „v oblacích" či klimatizace. Dále došlo ke snížení požadavků na VIP sezení a parkoviště. Díky snížení nároků se snížila požadovaná plocha projektu o 13 %, zároveň bylo dosaženo nižší ceny a menších konstrukčních nároků.

Nový návrh.

Na podzim roku 2015 se uspořádala nová architektonická soutěž na nový návrh, ve kterém zvítězil japonský architekt Kengo Kuma. Ten byl schválen jako vítězný projekt nového stadionu a návrh byl odsouhlasen vládou.  Výstavba byla s celkovým zpožděním 14 měsíců zahájena v říjnu 2016. Trvala přes tři roky a byla dokončena v listopadu 2019. Na začátku roku 2020 se na stadionu konala fotbalová soutěž Císařský pohár, který vyhrál klub Vissel Kóbe.Od července do srpna 2020 se zde budou odehrávat Letní olympijské hry. Stadion bude sloužit pro zahajovací a závěrečný ceremoniál, pro fotbalová utkání a pro atletické závody. Od srpna do září zde následně proběhnou Letní paralympijské hry 2020. Po olympiádě mají proběhnout rekonstrukce stadionu, následně bude sloužit pro komerční akce.

Nový národní stadion je víceúčelový stadion sloužící zejména pro fotbal a atletiku ve čtvrti Šindžuku v Tokiu. Byl otevřen v listopadu 2019 na místě starého Olympijského stadionu a pojme 68 000 diváků. Bude hlavním stadionem během Letních olympijských her 2020 a Paralympijských her 2020. Své zápasy zde bude hrát japonská fotbalová reprezentace.


Charakter.

Harry Hole je policejní důstojník Osloské kriminální policie. Narodil se roku 1965 a má mladší sestru trpící Downovým syndromem, ke které má velmi dobrý vztah a často se s ní setkává. Jeho matka, která byla mimo jiné potomkem Sámů, zemřela na rakovinu, když bylo Harrymu dvacet let, a nikdy neměl příliš blízký vztah ke svému otci Olavovi, který byl učitelem. Hole je svobodný, ale během série jedenácti románů míval blízké vztahy s nespočtem žen. V každém případě má ale pár velmi blízkých přátel. Hole si dělal často nepřátele i mezi svými kolegy z práce, kteří ho přesto, i nadále, však neochotně respektují.  Mimo jiné je Harry kuřák a alkoholik. Občas má svůj alkoholismus pod kontrolou, občas nikoliv. Následky jeho problémů ho ale někdy dovedly až k opakovaným konfliktům s jeho nadřízenými a některými kolegy. Moller, vedoucí Harryho oddělení a jeden z jeho nejbližších přátel, dokáže stále zabraňovat tomu, aby byl v důsledku toho vyhozen, především proto, že uznává, že Harry Hole je brilantní detektiv. Také zrovna Hole je jeden z mála od policie, kdo byl podroben speciálnímu výcviku ve vyšetřovacích technikách a střelných zbraních u FBI.  Hole má v Osloském policejním oddělení jen málo přátel; výjimkou jsou někteří zaměstnanci kriminalisticko-technického oddělení policie, jako Beáta Lonnová, kterou často využívá k zajištění důležitých informací v kritických situací, v nichž jsou vyžadovány odborné znalosti, a Bjorn Holm, další kvalifikovaný technik. Harry se také přátelí s Gunnarem Hagenem, jeho bývalým důstojníkem před případem zaznamenaném v románu "Přízrak".  V mnoha ohledech hraje autorovo rodné město Oslo v románech s Harrym Holem hlavní roli. Většina detailů okolního prostředí těchto příběhů zahrnuje skutečná místa a lokality, a město je zobrazeno „bez příkras“, od Harryho oblíbených restaurací a klubů, které se zařazují do častého dopravního systému tzv. „Traffic Machine“, tzv. „real-life“ sídlo policejního oddělení, bazén ve Frogner Parku, k pronásledování neonacistů, drogově závislých a prostitutek. To vše živě popsal v různých románech v různých ročních obdobích - od sněžného a mrazivého počasí v zimě po vysoké teploty v obzvlášť teplém létě. Přátelé a známí Harryho Hola patří mezi obyvatele města z každého sociálního zázemí, včetně přistěhovalců z jiných různých částí světa a jeho spolužáci, jako například Oystein Eikeland - nejspíše člověk, s nímž si je Harry nejblíže.  Domovská adresa Harryho Hola je v Sofies Gate ve městě Bislett, v Oslu. Poblíže jeho bydliště se nachází jeho oblíbená "osvěžovna", Restaurant Schroder v St. Hanshaugen, která se nachází ve většině románů. Měl vážný vztah s Rachel Fauke, jejíž syn, Oleg, hledí k Harrymu jako svému otci. Po případě zaznamenaném v románu Sněhulák byl jejich vztah vystaven velkému tlaku a částečnému nebezpečí.  „Hole“, jméno Harryho rodiny, je mimo jiné také název historického Norského města (Hole, Norsko), s dědictvím, které se vrací k Norským původům do doby Vikingů. Název byl odvozen od staroseverského slova Hólar, v množném čísle hóll („kulatý a izolovaný vrch“).

Jiná média.

Film

Harry Hole je hlavní postavou ze série kriminálních románů sepsaných norským autorem Joem Nesbøem. Hole je brilantní a hnavý detektiv s netradičnímí metodami, klasický „sólový hráč“ mezi policejními silami. Kritici přirovnávají osobnost Harryho Hola k některým ostatním slavným literárním detektivům: Sherlock Holmes, Hercule Poirot, Jules Maigret, a Nero Wolfe.


Masakr v královském paláci.

Toho dne se v královském paláci v hlavním nepálském městě Káthmándú konal večírek, na kterém se korunní princ Dípéndra dostal do podnapilého stavu a choval se nezdvořile k hostům, načež mu jeho otec král Biréndra řekl, aby večírek opustil. Opilý Dípéndra byl odveden do svého pokoje svým bratrem, princem Nirájánem, a bratrancem, princem Párasem.  O hodinu později se korunní princ na večírek vrátil se samopalem Heckler & Koch MP5 a puškou M16. Nejdříve vystřelil do stropu a poté obrátil zbraň proti svému otci, králi Biréndrovi. O několik okamžiků později Dípéndra zastřelil jednu ze svých tet. Když se Dípéndrovi v další střelbě snažil zabránit jeho strýc princ Dhíréndra, Dípéndra jej střelil do hrudi. Během střelby utrpěl drobná zranění i princ Páras, jemuž se podařilo zachránit nejméně tři členy královské rodiny včetně dvou dětí tím, že před ně strhl gauč. Královna Aišvarja přišla do pokoje, kde se masakr odehrával, těsně po prvních vystřelených kulkách, proto urychleně pokoj opustila a jala se vyhledat pomoc.  O něco později byla královna s Dípéndrovým bratrem Nirájánem zastřelena v zahradě paláce. Dípéndra poté vyšel na malý můstek nad palácovým potůčkem, obrátil zbraň proti sobě a postřelil se. Pravděpodobným motivem princových činů byl nesouhlas s výběrem jeho budoucí manželky.

Následné události.

Těžce raněný Dípéndra byl převezen v kómatu do nemocnice, kde po třech dnech, 4. června 2001, zemřel. Novým králem Nepálu se po oblíbeném Biréndrovi stal Dípéndrův strýc Gjánéndra.  Nedlouho po masakru se začaly objevovat konspirační teorie, které se zabývaly možným spiknutím, které měl zosnovat Gjánéndra, který ten den nebyl se svou rodinou v paláci přítomen. Zvláštní vyšetřovací výbor, který byl pověřen šetřením masakru onoho dne, však konstatoval, že jediným viníkem oněch vražd byl princ Dípéndra.

Masakr nepálské královské rodiny bylo hromadné vyvraždění příslušníků nepálského královského rodu, které se odehrálo 1. června 2001 v královském paláci v Káthmándú. Za masakr byl zodpovědný korunní princ Dípéndra, který zastřelil několik členů své rodiny a nakonec i sebe. Následkem střelby zemřelo 10 lidí a 4 byli zraněni. Mezi zabitými byl i tehdejší nepálský král Biréndra se svou chotí královnou Aišvarjou.


Biografie.

Dětství a studia.

Narodil se 11. června 1975 ve městě Fehérgyarmat na východě Maďarska do rodiny zahradních inženýrů. Ve věku 6 let přišel o otce. Vyrůstal v obci Nyírtass, později se přestěhoval do Debrecínu. V roce 1993 odmaturoval a byl přijat na studium historie na Károli Gáspár Református Egyetem, odkud v roce 1995 přestoupil na Institut sociologie a sociální politiky na Eötvös Loránd Tudományegyetem, kde získal roku 2000 diplom ze sociologie. V letech 1995 až 2000 byl také členem Széchenyi István Szakkollégium, později i vyučujicím. Vedle toho v období 1995 až 1997 studoval na ELTE i politologii. Od roku 2004 působí jako přednášející na Budapesti Corvinus Egyetem v Politologickém institutu. Od roku 2007 byl posluchačem doktorského programu na Politologickém institutu na ELTE. Pracoval pro sociologickou agenturu Medián a v roce 2007 se stal vědeckým ředitelem této společnosti. Je členem Maďarské politologické společnosti a Maďarské sociologické společnosti.

Politická dráha.

V letech 2002 až 2008 pracoval coby nestraník jako politický poradce na státním sekretariátu pro koordinaci Úřadu předsedy vlády (kancléřství). V létě 2009 vstoupil do tehdy nového zeleného hnutí Politika může být jiná. Byl šéfem volební kampaně pro parlamentní volby 2010 a zároveň kandidoval na 3. místě obvodní kandidátky za hlavní město Budapesť. Získal mandát a byl zvolen místopředsedou parlamentní frakce LMP. Ačkoliv již byl poslancem, neúspěšně znovu kandidoval v předčasných volbách v jednomandátovém parlamentním volebním obvodu II. budapešťského obvodu. Dne 26. ledna 2013 spolu s několika poslanci (Benedek Jávor, Tímea Szabó) vystoupil z hnutí a společně založili levicovou zelenou formaci Dialog za Maďarsko, později byl zvolen do nejvyššího čtyřčlenného vedení strany.  V komunálních volbách 2014 byl zvolen starostou budapešťského XVI. obvodu zvaného Zugló.  Je lídrem Dialogu za Maďarsko pro parlamentní volby 2018.  V říjnu roku 2019 byl zvolen primátorem Budapešti. Měl širokou podporu opozice od liberálních stran až po radikální pravicové hnutí Jobbik, které proti němu nevedlo kampaň. Výhru mu zajistil zisk 50,86 procenta hlasů, přičemž jeho oponent, kandidát vládní strany Fidesz a zároveň předchozí primátor Budapešti István Tarlós, ve volbě získal 44,1 procenta. Agentura Reuters označila tento výsledek za největší vítězství maďarské opozice za posledních deset let.

Gergely Szilveszter Karácsony (* 11. června 1975, Fehérgyarmat) je maďarský politolog a politik, poslanec parlamentu v 7. volebním cyklu v letech 2010 až 2014, původně zvolený za zelené hnutí Politika může být jiná, ze kterého v roce 2013 odešel a stal se spoluzakladatelem hnutí Dialog za Maďarsko. Od podzimu 2014 je starostou XVI. obvodu hlavního města Budapešti. Příjmení "Karácsony" znamená v maďarštině slovo Vánoce.


Historie.

Strana vznikla 26. října 2012. Jeho ústřední postavou a kandidátem na premiéra byl Gordon Bajnai, předseda úřednické vlády Maďarska v letech 2009 až 2010. Ačkoliv se původně mělo jednat o předvolební alianci různých svazů, stran a hnutí, přetransformovalo se 8. března 2013 v samostatnou politickou stranu, což bylo úředně potvrzeno 5. července téhož roku. Nejprve začala spolupracovat s odpadlíky z LMP, kteří založili novou zelenou stranu Dialog za Maďarsko (PM). Spolu s ní vstoupila v lednu 2014 do koalice dalších středo-levicových stran s názvem Összefogás pro parlamentní volby 2014. Na základě výsledků a přepočtu mandátů získalo hnutí Együtt 2014 tři poslanecké mandáty ("Péter Kónya", Szabolcs Szabó, Zsuzsanna Szelényi) a PM jeden mandát (Tímea Szabó).  Spolupráce E14-PM přetrvala i ve volbách do EP 2014, kdy měly tyto strany společnou kandidátku a tento postup jim přinesl zisk jednoho europoslance, kterým se stal Benedek Jávor, tehdejší spolupředseda PM.  V parlamentních volbách 2018 hnutí obdrželo pouze 0,66% hlasů odevzdaných na celostátní kandidátní listiny. Jediným úspěchem bylo zvolení Szabolcse Szabó, který byl zvolen poslancem v parlamentním jednomandátovém volební obvodu Budapest 17. OEVK se sídlem ve XXI. obvodu Csepel, a v Zemském sněmu vstoupil do parlamentní frakce zeleného hnutí Politika může být jiná.  Z důvodu volebních neúspěchu se dne 2. června 2018 hnutí samo rozpustilo.

Volební výsledky.

Volby do Zemského sněmu.

<nowiki>1</nowiki>: Společně 2014 kandidovalo ve volební koalici Összefogás (MSZP–E14–PM–DK–MLP).<br> <nowiki>2</nowiki>: Za Společně 2014 získal mandát poslance pouze Szabolcs Szabó, který vstoupil do frakce LMP.

Volby do Evropského parlamentu.

<nowiki>1</nowiki>: Strana měla jednotnou kandidátku s Párbeszéd Magyarországért. První zvolený europoslanec Gordon Bajnai (E14) ihned odstoupil ve prospěch druhého v pořadí, kterým byl Benedek Jávor (PM).

Společně 2014, celý názvem, byla v letech 2012 až 2018 levicová politická strana v Maďarsku, která se neúspěšně pokusila v parlamentních volbách 2014 a volbách 2018 porazit tehdejšího pravicového premiéra Viktora Orbána a jeho stranu Fidesz.


Životopis.

Narodila se 7. července 1993 v San Antoniu v Texasu Jerrymu a Patricii Hernandezové. Má bratra Brandona. Navštěvovala křesťanskou základní školu v San Antoniu. Střední školu vystudovala pomocí domácího vzdělávání. Má hispánské kořeny.

Kariéra.

V roce 2012 se přihlásila do pěvecké soutěže X Factor. Zazpívala píseň "On My Knees" od současného křesťanského a latinského popového zpěváka Jaci Velasquez. Pro její kolo bootcampu zpívala proti Jullii Bullock zpívající "Knockin' on Heaven's Door". Společně s Dinah Jane Hansen, Normani Kordei, Lauren Jauregui a Camilou Cabello byla dána do hromady a vytvořily skupinu nyní známou jako Fifth Harmony. Skupina v této soutěži skončila na třetím místě. Během 4. kola soutěže zemřel její dědeček.

Sólová kariéra.

Kromě její práce s Fifth Harmony vytvořila s DJ-duo Lost Kings písně "Look at Us Now" spolu s americkým rapper ASAP Ferg, která byla vydána 9. června 2017. Spolupracovala s německým DJem Topicem na píseň "Perfect", která vyšla 26. ledna 2018 spolu s hudebním videem. Zahrála v jedné epizodě 2 sezóny Famous in Love. V dubnu 2018 potvrdila, že pracuje na svém debutovém sólovém studiovém albu s producenty Jamesem Fauntleroyem a Larrangem Dopsonem. Zpívala novou píseň "Vámonos" na fusion festivalu v Liverpoolu v Anglii dne 2. září 2018. Píseň byla zveřejněna 23. listopadu 2018 jako spolupráce s Kris Kross Amsterdamem a Messiah, Ally zpívala tuto skladbu před svým oficiálním vydáním v roce 2018 na ALMA Awards. Ona vydala cover " Last Christmas " od Wham! 16. listopadu 2018. 20. prosince vydala sólovou píseň The Truth Is In There.

Ally Brooke Hernandez (* 7. července 1993 San Antonio) je americká zpěvačka, známá především jako členka dívčí skupiny Fifth Harmony.


O seriálu.

Seriál zkoumá původ moderní drogové války, která začala v době, kdy mexičtí obchodníci s drogami byli volnou a neuspořádanou konfederací drobných nezávislých pěstitelů a obchodníků s konopím. Zachycuje vzestup kartelu z Guadalajary v osmdesátých letech, kdy se Félix Gallardo (Diego Luna) snaží sjednotit všechny obchodníky, aby vybudoval drogové impérium. Mezitím se agent DEA Kiki Camarena (Michael Peña) přestěhuje z Kalifornie do Guadalajary se svou ženou a malým synem kvůli novému pracovnímu místu. Rychle ale zjistí, že jeho pracovní náplň bude náročnější, než si kdy dokázal představit.

Výroba seriálu.

Vznik.

Netflix v září 2016, několik dní po vydání druhé série, objednal třetí a čtvrtou řadu seriálu "Narcos". Produkční práce na čtvrté řadě začaly na konci roku 2017, ihned po vydání třetí řady seriálu. Dne 18. července 2018 Netflix oznámil, že místo čtvrté řady bude vydán seriál z nového prostředí a s novým obsazením, nazvaný "Narcos: Mexiko".  První řada seriálu byla vydána 16. listopadu 2018. Netflix si objednal druhou řadu dne 5. prosince 2018.

Herci a tvůrci.

V prosinci 2017 byli do hlavních rolí obsazeni Michael Peña a Diego Luna. O několik dní později k nim přibyl i Matt Letscher ve vedlejší roli. Další herce prozradil tvůrce seriálu Eric Newman; patří mezi ně například Tenoch Huerta, Joaquín Cosío, Teresa Ruiz, Alyssa Diaz a José María Yazpik (který si zopakoval roli z třetí série "Narcos").  Režie seriálu se ujali jak noví mexičtí režiséři Amat Escalante a Alonso Ruizpalacios, tak i kolumbijský režisér Andi Baiz, který již režíroval několik sérií "Narcos".

Vražda lokačního scouta.

Carlose Muñoze Portala, jednoho z lokačních scoutů seriálu, nalezli mrtvého dne 15. září 2017 blízko mexického města Temascalapa. Byl zavražděn několika střelnými ranami. Mluvčí mexického generálního prokurátora prohlásil, že kvůli odlehlému místu, kde bylo tělo nalezeno, nejsou žádní svědci, ale jeho vražda se bude nadále vyšetřovat. Místní úřady zvažují možnost, že jeho smrt zavinily místní drogové gangy, ale jeho vrah nalezen nebyl.

Narcos: Mexiko (v anglickém originále Narcos: Mexico) je americký kriminální seriál, který vytvořili a produkovali Chris Brancato, Carlo Bernard a Doug Miro. Seriál se poprvé objevil na Netflixu dne 16. listopadu 2018. Původně byl zamýšlen jako čtvrtá řada seriálu "Narcos", ale nakonec z něj vznikl samostatný seriál. Ukazuje ilegální obchodování s drogami v Mexiku, kdežto původní seriál "Narcos" se zaměřoval na Kolumbii. V prosinci 2018 si Netflix objednal druhou řadu seriálu.


Před Eurovizí.

Národní výběrové kolo v Česku se jmenuje "Eurovision Song CZ". Česká televize obdržela 300 návrhů různých skladeb, 60 z nich byli čeští muzikanti. Osm vybraných bylo oznámeno 7. ledna 2019 a jejich skladby byly přístupné veřejnosti. O výběru hlasovala mezinárodní porota složená z bývalých účastníků Eurovision a také veřejnost pomocí mobilní aplikace Eurovision. Výhercem se stala indie-popová skupina Lake Malawi, jenž skončila v hlasování v aplikaci jako druhá a u porotců první spolu s Jakubem Ondrou a skladbou "Space Sushi".

Eurovize.

Eurovize 2018 se konala mezi 14. až 18. květnem 2019 v tel-avivské areálu Expo Tel Aviv. První semifinále proběhlo 14. května, druhé 16. a finále 18. Celkem se v roce 2019 účastnilo této soutěže 41 států (o dva méně než v ročníku přechozím). Komentátorem všech představení byl Libor Bouček.  Skupina Lake Malawi vystupovala na pódiu ve složení s frontmanem Albertem Černým, jež zpíval, s bubeníkem Antonínem Hrabalem a baskytaristou Jeronýmem Šubrtem.

Semifinále.

Skupina Lake Malawi se svou písní v prvním semifinále Eurovision umístila na druhém místě z sedmnácti. Jako třetí Češi v historii této soutěže tak postoupili do finále soutěže. U poroty kapela v semifinále skončila na prvním místě, u diváků na šestém.

Finále.

Ve finále skončila kapela na 11. místě z 26 účastníků, což je historicky druhý nejlepší výsledek Česka v této soutěži. U diváků byli v hlasování 24., u porotců sedmí. Nejvíce bodů (po dvanácti) získala kapela od porotců ze Slovinska, Maďarska, Norska a Gruzie. Od diváků získala nejvíce bodů (po dvou) od diváků z Moldávie, Islandu a Austrálie.

Česko se účastnilo 64. ročníku hudební soutěže Eurovision Song Contest 2019 v izraelském Tel Avivu. Národní finále organizovala veřejnoprávní Česká televize, vyhrála v něm kapela třinecká indie-popová skupina Lake Malawi se skladbou Friend of a Friend. Ta se v prvním semifinále samotné Eurovize umístila na druhém místě z celkového počtu 17 zemí a postoupila tak do finále. Zde získala celkově 11. místo z 41 zúčastněných zemí. Šlo tak o druhý největší úspěch České republiky na Eurovision, který se přiblížil českému úspěchu Mikolase Josefa z předchozího ročníku.


Průběh voleb.

Zhruba 12% oprávněných voličů se nemohlo zúčastnit voleb kvůli anexi Krymu Ruskem a kontrole části Doněcké a Luhanské oblasti separatisty trvající od roku 2014. K monitorování voleb by bylo oficiálně registrováno 2 344 mezinárodních pozorovatelů ze 17 zemí a 19 organizací a rekordní počet 139 nevládních ukrajinských organizací. Během prvního kola bylo zaregistrováno 1 700 stížností na řádný průběh voleb. Kandidátka Julija Tymošenková, která se umístila třetí a nepostoupila do druhého kola, v reakci na ohlášení výsledků prohlásila volby i předvolební průzkumy za zmanipulované a věří, že do druhého kola postoupila ona namísto Petra Porošenka. Kandidáti dvou politických extrémů Bojko a Ljaško zůstali za Timošenkovou. Bojko získal 11,4 % hlasů. Vítěze volby Zelenského nepoškodilo, že mu některá média předhazovala židovský původ.  Před druhým kolem se na popud Zelenského konala prezidentská debata mezi Zelenským a Porošenkem na kyjevském stadionu Olimpijskyj, před níž oba kandidáti podstoupili test na přítomnost drog. Před druhým kolem Volodymyr Zelenskyj ukázal na kamery svůj volební lístek a tím zřejmě nevědomky porušil zákon.  Druhé kolo voleb přineslo nečekaně vysoké vítězství Zelenského, který kromě Lvova zvítězil ve všech oblastech. Při volební účasti 52,3 %, získal vítězný kandidát 73,22 % hlasů voličů, zatímco na dosavadního prezidenta Porošenka připadlo pouze 24,45 % hlasů. Porošenko svoji porážku veřejně uznal. Volodymyr Zelenskyj se tak stane novým ukrajinským prezidentem, úřadu se ujme nejpozději 3. června.

Kandidáti.

Voleb se účastnilo rekordních 39 kandidátů, z nichž většina měla politickou minulost a nemalou část kandidátů tvořili poslanci současného parlamentu. Do druhého kola postoupil současný prezident Petro Porošenko s velkým odstupem za Volodymyrem Zelenským, známým seriálovým hercem, který sbíral body vtipem, kritikou korupce a zřetelně proevropskou orientací. Předvolební průzkumy se víceméně shodovaly s výsledky a postupně víc a víc favorizovaly Zelenského.

Ruský vliv.

Na volby útočila ruská státní média a ruské státní struktury se snažily volby ovlivnit v neprospěch současného prezidenta Petra Porošenka. Ruská snaha ovlivnit volby však byla bezvýsledná, protože od roku 2014 se vztahy mezi zeměmi proměnily a ve volbách se nevyskytl žádný favorit, který by smýšlel prorusky. Zelenského Porošenko a některá média označovaly za loutku nebo stoupence známého ukrajinského oligarchy Ihora Kolomojského, který je mimo jiné i majitelem televize 1+1, na které Zelenskyj vystupoval. Z favoritů voleb byla nejmenší kritika namířená proti Juliji Tymošenkové, která stavěla kampaň z velké části také na kritice Porošenkovy vlády. Obliby se naopak u ruských médií těší bývalý sympatizant svrženého prezidenta Viktora Janukovyče, Jurij Bojko, který jako jeden z mála chce usmíření s Ruskem a také federalizaci Ukrajiny. Ruská média bedlivě sledovala průběh voleb a před druhým kolem vystupňovala výpady proti Zelenskému, jehož kampaň označovala za cirkus či frašku.

Nový prezident.

Úspěšný komik Volodymyr Zelenskyj se představil veřejnosti ve filmu "Sluha národa" v roli mladého profesora dějepisu, který je zvolen prezidentem a úspěšně likviduje korupci v zemi. Když na přelomu roku 2018/19 poprvé ohlásil svoji kandidaturu a během celé kampaně útočil na chyby svého předchůdce a na korupci, na otázky po svém programu však odpovídal vyhýbavě a odkazoval na svůj tým. Po volbě se však vyjádřil jednoznačně, že chce do roku 2024 připravit Ukrajinu na vstup do EU a do NATO, o němž by patrně měla rozhodnout referenda, vyřešit konflikt na východě země a posílit nezávislost a autoritu soudů. Vyjádřil přesvědčení, že návrat Krymu by byl myslitelný jen po změně režimu v Rusku, odmítl však přiznat zvláštní statut oblastem obsazeným proruskými silami. Na výslovnou otázku novináře připustil, že Vladimíra Putina pokládá za nepřítele, přesto počítá s tím, že s ním bude jednat. Chce posílit prvky přímé demokracie, zato kritizoval nový jazykový zákon s tím, že chce pro ukrajinský jazyk občany motivovat, ne trestat užívání ruštiny ani bojkotovat ruské umělce.

Prezidentské volby na Ukrajině roku 2019 proběhly 31. března (1. kolo) a 21. dubna (2. kolo) 2019. Volby byly ovlivněny aktuálními silnými tématy, tj. konfliktem na východě země, korupcí a stagnující životní úrovní. Volby vyhrál Volodymyr Zelenskyj se ziskem 73,22 % hlasů.


Změny v pravidlech.

UEFA před touto kvalifikací změnila pravidlo o žlutých kartách - dosud hráč nesměl nastoupit do jednoho utkání po dvou obdržených žlutých kartách, nyní tomu tak bude až po třech žlutých kartách.

Systém kvalifikace.

Poprvé od roku 1976 se nekvalifikuje žádná reprezentace automaticky na závěrečný turnaj a kvalifikace se tak účastní všech 55 týmů členských zemí UEFA. Protože se zápasy odehrají ve 12 různých zemích, může se stát, že se některý ze zápasů odehraje v zemi, která se závěrečného turnaje nezúčastní.  V roce 2018 UEFA zavedla novou soutěž, Ligu národů UEFA. Výsledek v ročníku 2018/19 umožní reprezentačním týmům získat místo na závěrečném turnaji, i když si nevybojují přímý postup z kvalifikačních skupin. Vzhledem k formátu baráže je zajištěno, že se na EURO 2020 objeví alespoň jeden tým z každé výkonnostní skupiny Ligy národů.

Základní skupiny.

55 týmů bylo rozlosováno do deseti skupin. V 5 skupinách hraje šest týmů, v 5 skupinách hraje pět týmů. Ve skupinách se utká každý s každým doma a venku. Vítězové skupin a týmy na druhých místech postoupí přímo na závěrečný turnaj ME 2020.

Kritéria při rovnosti bodů.

Pokud budou mít dva nebo více týmů po skončení kvalifikačních zápasů stejný počet bodů, rozhodují o pořadí následující kritéria:  Pokud bude mít po použití 1. až 4. kritéria dva nebo více týmů stále stejné pořadí, rozhodnou tato kritéria:

Baráž.

O zbývajících 4 místech se poprvé nebude rozhodovat formou zápasů doma-venku mezi týmy na třetích místech po kvalifikačních skupinách, ale místo toho se vybere 16 týmů na základě výsledků v Lize národů. Z každé výkonnostní ligy v Lize národů (Liga A, Liga B, Liga C, Liga D) budou vybrány 4 týmy a tyto spolu sehrají play-off o jedno místo na závěrečném turnaji. Celkem se tak odehrají 4 play-off o 4 zbývající volná místa.  Vítězové skupin Ligy národů jsou automaticky zařazeni do play-off ve své výkonnostní Lize. Pokud si vítěz skupiny v Lize národů zajistí přímý postup z kvalifikační skupiny na EURO 2020, pak bude do play-off zařazen další tým podle umístění v dané výkonnostní Lize.  Pokud v dané výkonnostní Lize nebude po kvalifikačních skupinách zbývat dostatečný počet nekvalifikovaných týmů pro sehrání play-off, pak se účast v play-off přesune na další týmy dle celkového žebříčku Ligy národů. Vítězové skupin v Lize národů mají zajištěno, že se nesetkají s týmy z vyšší výkonnostní Ligy.  Každé play-off se bude skládat ze dvou semifinále, hraných na jeden zápas. Nejlépe postavený tým přivítá čtvrtý tým; druhý tým bude hostit zápas s třetím týmem. Hostitel finále se rozhodne losem.

Baráž.

Týmy, které se na závěrečný turnaj neprobojují z kvalifikačních skupin, mají stále šanci se na něj dostat přes baráž ve formě play-off. Pro každou výkonnostní Ligu v Lize národů UEFA je vyhrazeno jedno místo na závěrečném turnaji EURO 2020.  Play-off sehrají 4 týmy v každé výkonnostní skupině, které nepostoupily přímo na závěrečný turnaj. Nejdříve se místa přidělují vítězům skupin v Lize národů, pak dalším dle žebříčku uvnitř výkonnostních skupin a následně týmům dle celkového žebříčku.

Los.

Los proběhl po skončení kvalifikačních skupin. Odehrál se 22. listopadu 2019 v Nyonu, ve Švýcarsku.  UEFA ještě před losem nastínila obecné principy, kterými se měl los řídit a výjimky pro vybrané situace.  Po kvalifikačních skupinách byl sestaven žebříček, ze kterého vyplynulo 16 týmů pro baráž. Postupně se přiřazovaly týmy do play-off skupin, od Ligy D po Ligu A.  Los se týkal těchto týmů (seřazené dle pořadí žebříčku Ligy národů):  Jednotlivé play-off skupiny po losu vypadají takto:

Play-off skupiny A.

Protože v této skupině jsou dva týmy, které budou hostit zápasy Mistrovství Evropy, budou rozřazeny takto:

Play-off skupiny B.

Vítěz tohoto play-off bude hrát Mistrovství Evropy ve skupině E.

Play-off skupiny C.

Vítěz tohoto play-off bude hrát Mistrovství Evropy ve skupině D.

Play-off skupiny D.

V závislosti na vítězném týmu z play-off skupiny A bude vítěz této skupiny přiřazen takto:

Kvalifikace na Mistrovství Evropy ve fotbale 2020 je probíhající fotbalová soutěž, která začala v březnu 2019 a měla by skončit v roce 2020. Kvalifikace se účastní 55 týmů členských zemí UEFA, přičemž do závěrečné soutěže ME 2020 postoupí 24 týmů. Přímo z kvalifikace postupuje 20 týmů, další 4 týmy vzejdou z baráže, která je spojena s výsledky reprezentací v Lize národů UEFA 2018/19. Poprvé od roku 1976 není žádný účastník automaticky kvalifikován jako tým hostitelské země. Poprvé se kvalifikace účastní tým Kosova. Losování pro rozdělení do kvalifikačních skupin proběhlo 2. prosince 2018 v Convention Centre Dublin v Dublinu.


Konference OSN o změně klimatu 2019 v Madridu

Předehra.

Konference se měla původně konat v Brazílii v listopadu 2019, ale brazilský prezident Jair Bolsonaro oznámil v listopadu 2018 odstoupení Brazílie od její organizace a prohlásil, že je to z ekonomických důvodů. Poté nabídlo Chile uspořádání konference v Santiagu de Chile, ale sociální nepokoje na podzim 2019 nakonec donutily vládu koncem října 2019 ustoupit od hostování konference. Na základě dohody mezi Organizací spojených národů, Chile a Španělskem bylo dohodnuto, že se konference v původním termínu uskuteční v Madridu. v komplexu IFEMA.

Účastníci.

V polovině srpna 2019 se Greta Thunbergová a její otec Svante Thunberg plavili z Plymouthu přes Atlantský oceán směrem do Ameriky na závodní plachetnici "Malizia II," aby se v září zúčastnili konference o klimatu OSN v New Yorku, a poté plánovali, že se v prosinci vydají po zemi na konferenci v Chile.  Harjeet Singh z environmentální skupiny ActionAid International uvedl, že přesun summitu z Chile do Španělska, oznámený pouhé 4 týdny před vlastní konferencí „představuje vážné překážky účasti“ pro delegáty z jižní polokoule.

Diplomatická jednání.

Poslední částí Pařížské dohody, který je třeba vyřešit, je článek 6. Tento článek popisuje pravidla pro trh s uhlíkem a další formy mezinárodní koordinace. Na předchozí Konferenci OSN o změně klimatu 2018 v Katovicích nebylo možné dosáhnout dohody na tomto článku; proto je třeba učinit několik politicky náročných rozhodnutí. Negativní emise by mohly být obchodovány podle Kjótského protokolu za účelem kompenzace emisí vyspělých zemí. Mnoho z těchto projektů však může být realizováno i bez zvláštní pobídky z Kjótského protokolu, takže tento mechanismus byl označen jako „horký vzduch“. Mezinárodní obchodování s uhlíkem může snížit celkové emise. Pokud se jednání o tomto bodu nezdaří, objeví se znovu v Konferenci OSN o změně klimatu 2018 v Katovicích (COP26) v roce 2020 v Glasgow.

Konference OSN o změně klimatu 2019, známá také jako COP25, byla 25. konferencí OSN o změně klimatu. Konala se v Madridu ve Španělsku ve dnech 2.až 15. prosince 2019 a zahrnovala 25. konferenci smluvních stran Rámcové úmluvy Organizace spojených národů o změně klimatu (UNFCCC), 15. zasedání smluvních stran Kjótského protokolu (CMP15) a druhé setkání stran Pařížské dohody (CMA2).


Příběh.

Na Salvatorově internátní škole pro mladé a nadané dospívá další generace nadpřirozených bytostí. Chtějí být hrdiny, musí však bojovat se svou přirozeností, do které se narodili. Ústřední postavou je Hope Mikaelsonová, která v sobě mísí krev jak upírů a vlkodlaků, tak i čarodějek.

Produkce.

Vývoj.

V srpnu 2017 se poprvé začalo mluvit o produkci spin-offu seriálu "The Originals", který by se soustředil na Hope Mikaelson, dceru Klause Mikaelsona a Hayley Marshall. V lednu 2018 byl objednán pilotní díl a v květnu 2018 objednala stanice The CW pro svoji televizní sezónu 2018–2019 první řadu seriálu. V červnu 2018 bylo oznámeno, že pilotní díl bude vysílán 25. října 2018. Počátkem října 2018 stanice The CW uvedla, že pro seriál objednala další tři scénáře, ke kompletnímu objednání tří epizod došlo o měsíc později; první řada tak čítá 16 dílů.

Casting.

V březnu 2018 bylo oznámeno, že Matt Davis si znovu zahraje roli Alarica Saltzmana a Danielle Rose Russell roli Hope Mikaelson. Zveřejněna byla i informace, že se objeví také Aria Shahghasemi, který v "The Originals" ztvárnil Hopeina kamaráda Landona. Na červencovém Comic-Conu bylo oznámeno, že Paul Wesley bude režírovat jednu z epizod a že v první řadě seriálu se objeví Zach Roerig. Steven R. McQueen si objevil ve třetím díle seriálu v roli Jeremyho Gilberta.

Vysílání.

Úvodní díl seriálu měl premiéru 25. října 2018. Dne 31. ledna 2019 bylo ohlášeno, že seriál získal druhou řadu, která měla premiéru dne 10. října 2019. Dne 7. ledna 2020 televize The CW uvedla, že seriál bude mít třetí řadu.

Odkaz (v anglickém originále Legacies) je americký fantastický televizní seriál, jehož autorkou je Julie Plec. Vysílán je na stanici The CW od 25. října 2018. Jedná se o spin-off seriálu "The Originals".


Historie.

Po vyčlenění ze skupiny Accor Group v červnu 2010 vznikla samostatná společnost Edenred se sídlem v Paříži. V roce 2009 koupila společnost Edenred CZ (tehdy ještě s původním názvem Accor Services CZ) české firmy skupiny Exit group a k 1. listopadu 2010 je spojila do jedné společnosti Edenred CZ, s. r. o.  V současnosti společnost existuje ve 42 zemích světa na pěti kontinentech (Severní a Jižní Amerika, Evropa, Asie a Afrika) a má kolem 6300 zaměstnanců. Své služby poskytuje 41 milionům uživatelů z 660 000 firem a veřejných institucí, kteří je uplatňují u téměř 1 400 000 partnerských provozoven.

Společenská odpovědnost.

Společnost v roce 2016 v ČR v rámci boje s obezitou zahájila program Firma na talíři. Mezi další projekty s podporou Edenred patří Evropský program na podporu zdravého a vyváženého stravování FOOD (Fighting Obesity through Offer and Demand) nebo Den země, Světový den výživy, Do práce na kole, Rodiče na start (Aperio – Společnost pro zdravé rodičovství) a další.

Produkty Edenred.

Ve světě i v České republice zahrnuje portfolio společnosti Edenred produkty a služby pro soukromé firmy i veřejné instituce. Jedná se o zaměstnanecké benefity, řízení firemních nákladů, motivace a odměny, veřejné sociální programy. Zároveň společnost Edenred usiluje o přechod z papírových poukázek na elektronické předplacené karty doprovázené aplikacemi pro mobilní zařízení (TicketCard) a webovými službami. Poukázky Edenred přinášejí daňová zvýhodnění firmám i jejich zaměstnancům. S pomocí poukázek lze snížit daně a pojistné placené za zaměstnance a přitom zvýšit čistý příjem zaměstnanců.  Papírové poukázky  Digitální poukázky a karty

TicketCard by Edenred.

"TicketCard by Edenred" je mobilní aplikace společnosti Edenred CZ, s. r. o., pro držitele stravenkových karet Ticket Restaurant® Card a volnočasových karet Ticket Benefits Card. Zdarma poskytuje funkce pro správu a používání karet. Aplikace vyhledává provozovny akceptující karty, zobrazuje aktuální disponibilní zůstatek na kartě, poslední transakce na kartě. Aplikace je dostupná pro iOS, Android i Windows.

Edenred je společnost specializující se na zaměstnanecké benefity, konkrétně stravenky a poukázky na kulturu, sport či zdravotní péči. Vznikla v roce 2010 oddělením se od skupiny Accor. Nejznámější produkt, poukázka (stravenka) Ticket Restaurant, byla poprvé představena ve Francii v roce 1962. Od té doby expandovala do celého světa, včetně České republiky.


Historie.

Dne 4. 3. 2016 Microsoft vyvrátil v médiích původní záměr koupit Slack za 8 miliard dolarů, jelikož Bill Gates byl proti této koupi s odůvodněním, že firma by se měla namísto toho zaměřit na zlepšení Skype for Business. Qi Lu, výkonný viceprezident aplikací a služeb, prosazoval nákup Slacku. Po odchodu Qi Lu později tohoto roku Microsoft představil veřejnosti platformu Microsoft Teams jako přímou konkurenci Slacku dne 2. listopadu 2016.  Společnost Slack spustila celostránkovou inzerci v "New York Times", což potvrdilo jejich obavu z konkurenční služby. Ačkoli Slack používá 28 společností ve Fortune 100, "The Verge" napsal, že představitelé společnosti se budou zaobírat platbou za službu Slack, která poskytuje podobné funkce ve stávajícím předplatném služby Office 365 bez dalších nákladů. Společnost ZDNet oznámila, že společnosti si nekonkurují ve stejné oblasti služeb.  Dne 3. května 2017 společnost Microsoft oznámila, že nahradí Microsoft Classroom v Office 365 Education. Ode dne 7. září 2017 mohli uživatelé zaznamenat zprávu, která uvádí, že „Skype for Business je nyní Microsoft Team“. To také bylo potvrzeno 25. září 2017 na výroční konferenci společnosti Microsoft.  Dne 12. července 2018 společnost Microsoft představila bezplatnou verzi Microsoft Teamu, která nabízí většinu funkcí, ale omezuje počet uživatelů a kapacitu pro ukládání souborů. V lednu 2019 společnost Microsoft vydala aktualizaci zaměřenou na „Firstline Workers“, aby zlepšila interoperabilitu Microsoft Teams mezi různými počítači pro maloobchodní pracovníky.

Hovory.

Microsoft Teams podporují veřejnou telefonní síť (PSTN), která umožňuje uživatelům volat na telefonní čísla skrz tuto platformu.

Schůzky.

Schůzky lze naplánovat nebo vytvořit ad-hoc a uživatelé, kteří navštíví kanál, budou moci vidět, že právě probíhá schůzka. Týmy mají také plugin pro aplikaci Microsoft Outlook, aby mohly ostatní pozvat na setkání týmů.

Vzdělávání.

Týmy společnosti Microsoft umožňují učitelům distribuovat, poskytovat zpětné vazby a klasifikovat studentské úkoly, které odešly prostřednictvím týmů, pomocí karty Přiřazení, která je k dispozici účastníkům Office 365 for Education. Kvízy mohou být také přiřazeny studentům prostřednictvím integrace s formuláři Office.

Microsoft Teams je firemní platforma, která umožňuje textovou komunikaci, video hovory, datové úložiště pro ukládání souborů (na těchto souborech lze také spolupracovat) a integraci dalších aplikací do tohoto prostředí.


Mládí a vzdělání.

Christina Kochová, rodným příjmením Hammocková, se narodila v Grand Rapids ve státě Michigan, dětství a mládí prožila v Jacksonville v Severní Karolíně. Po dokončení střední školy vystudovala na v Raleighu, kde získala tituly bakaláře (2001, elektrotechnika; 2002 fyzika) a magistra (2002, elektrotechnika). V roce 2001 dokončila vzdělávací program NASA Academy.

Inženýrská kariéra.

Po studiích nastoupila na místo inženýrky v Laboratoři astrofyziky vysokých energií () Goddardova kosmického střediska, kde se podílela na vývoji vědeckých přístrojů používaných na misích NASA. V této době také vyučovala fyziku na Montgomery College v Marylandu.  V letech 2004–2007 se jako výzkumná spolupracovnice účastnila amerického antarktického výzkumného programu, přičemž strávila tři a půl roku v arktických a antarktických oblastech. Dvě sezóny pracovala na polárních stanicích Amundsen-Scott a Palmer. V rámci svého působení v Antarktidě sloužila v hasičských a záchranných sborech.  Poté pracovala v Laboratoři aplikované fyziky () Univerzity Johnse Hopkinse kde se podílela na vývoji přístrojů pro sondy Van Allen Probes a Juno. Roku 2010 se vrátila k práci na antarktickém programu. Začátkem roku 2012 přešla do Národního úřadu pro oceán a atmosféru, kde sloužila jako inženýrka na meteorologické stanici v Barrow na Aljašce a od srpna 2012 vedla stanici na Samoi.

Astronautická kariéra.

Přihlásila se do 21. náboru astronautů NASA, uspěla v něm a 17. června 2013 byla zařazena mezi astronauty. Dvouletý základní kosmonautický výcvik dokončila v červenci 2015. Začátkem roku 2018 byla zařazena do záložní posádky Sojuzu MS-12, v němž měli na jaře 2019 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) vzlétnout členové Expedice 59/60. V květnu téhož roku nahradila Shannon Walkerovou v hlavní posádce. V březnu 2019 padlo rozhodnutí, že, v souvislosti s letem kosmonauta Spojených arabských emirátů na ISS na podzim 2019, Christina Kochová zůstane na ISS do prosince 2019 v rámci Expedice 61. Nakonec Christina Kochová zůstala do 6. února 2020 a vrátila se na Zemi společně s astronauty Alexandrem Skvorcovem mladším a astronautem Evropské kosmické agentury, Lucem Parmitanem.  Do vesmíru vzlétla na palubě Sojuzu MS-12 14. března 2019 společně s Alexejem Ovčininem a Nickem Hague. Po necelých šesti hodinách letu se Sojuz spojil se stanicí ISS a kosmonauti se zapojili do práce Expedice 59.

První plně ženský výstup do vesmíru.

Christina Kochová měla společně s Anne McClainovou podniknout 29. března 2019 první výstup do vesmíru, avšak jejich skafandry měly špatné míry. Nakonec Christina Kochová byla společně s Jesiccou Meirovou první ženskou dvojicí, které samostatně podnikly výstup do vesmíru.

Osobní život.

Žije v Texasu se svým manželem Robertem Kochem.

Christina Hammock Kochová (* 9. března 1979 Grand Rapids, Michigan, USA) je americká elektroinženýrka a od června 2013 astronautka NASA. Roku 2018 byla zařazena do posádky Expedice 59/60/61 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), do vesmíru odstartovala 14. března 2019.


Před útokem.

Dne 11. prosince 2018 ráno prohledaly bezpečnostní složky byt útočníka a nalezly zde granát, pistoli, několik nožů a texty v arabštině. Útočník však nebyl doma a o pár hodin později zahájil střelbu v centru Štrasburku.

Útok.

Samotný útok začal okolo 19:50 místního času poblíž náměstí Kléber, kde se konal vánoční trh zvaný Christkindelsmärik. Útočník postupně začal střílet na třech místech, dvakrát byl napaden příslušníky bezpečnostních sil a byl postřelen. Kromě pistole útočil také nožem. Útok probíhal celkem 10 minut, střelec podle svědků zvolával „Allah Akbar" Se zraněnou rukou pak ujel z místa činu taxíkem. Podle řidiče měl s sebou granát.

Po útoku.

Kvůli útoku došlo k uzavření přihlehlých oblastí, včetně budovy Evropského parlamentu, kde se v tu dobu konalo plenární zasedání EP. V oblasti útoku byl jeden český občan, ale neutrpěl žádnou újmu. Ve Francii byl zvýšen stupeň ohrožení teroristickým útokem na nejvyšší, do Štrasburku byly vyslány dodatečné bezpečnostní síly a byla posílena ochrana veřejných budov.  Útočník dva dny unikal policii, na jeho dopadení pracovalo více než 500 policistů a četníků, do akce byly vyslány i speciální zásahové jednotky BRI a RAID nebo elitní protiteroristická jednotka GIGN z Dijonu. Bylo zahájeno také mezinárodní pátrání. Ve čtvrtek 13. 12. byl útočník spatřen ve čtvrti Neudorf, obklíčen a při následné přestřelce zabit.  V souvislosti s útokem bylo zadrženo sedm lidí, jsou mezi nimi čtyři příbuzní vraha, jeho rodiče a dva bratři.

Oběti.

Bylo zabito pět lidí; dva zemřeli během útoku a tři další později podlehli svým zraněním. Dále bylo zraněno jedenáct lidí, z toho čtyři vážně. Na místě zemřeli 45letý turista z Thajska a 61letý Francouz- bývalý bankovní úředník. O dva dny později podlehl svým zraněním 45letý muž z Afghánistánu, 14. prosince zemřel 29letý novinář z Itálie a 16. prosince 35letý polský hudebník Barto Pedro Orent-Niedzielski.

Útočník.

Pravděpodobný útočník, Chérif Chekatt, věk v den útoku 29 let, byl na seznamu osob podezřelých z islámského radikalismu. Byl sledován bezpečnostními složkami a měl kriminální minulost. Jeho trestní záznam obsahoval celkem 27 činů spáchaných ve Francii, Německu a Švýcarsku. Právě kvůli jedné loupeži u něj byla ten den ráno vykonána domovní prohlídka. Byl také veden ve složkách "Fiche S", kde jsou evidováni lidé, představující největší riziko pro národní bezpečnost.

Dne 11. prosince v 19:50 se ve francouzském městě Štrasburku stal teroristický útok, když muž začal střílet na zdejším vánočním trhu. Během útoku zemřeli dva lidé, další tři zemřeli později na následky zranění a jedenáct jich bylo zraněno (z toho čtyři vážně). Útočník, identifikovaný policií jako islámský extremista, dva dny unikal policii, než byl zastřelen při zásahu ve čtvrti Neudorf.


Život.

Narodil se 5. ledna 1844 v Limě v aristokratické rodině pocházející ze Španělska. Jeho otec Francisco González de Prada Marrón y Lombera byl členem soudního dvora, jeho matka, oddaná katolička, se jmenovala María Josefa Álvarez de Ulloa y Rodríguez de la Rosa. 8. ledna 1944 byl v kostele San Sebastián pokřtěn limským arcibiskupem.  V roce 1855 byla rodina z politických důvodů nucena se přestěhovat do Valparaísa v Chile, kde Manuel González Prada navštěvoval anglickou školu. Po návratu do Peru v roce 1857 se jeho otec stal primátorem Limy a Manuel se zapsal na Real Convictorio de San Carlos. Začal zde studovat práva a humanitní vědy, studium ale nedokončil. V roce 1863, kdy mu bylo 19 let, zemřel náhle jeho otec ve věku 48 let a Manuel González Prada přerušil svá studia a začal se věnovat poezii a dramatické tvorbě.  Byl členem Literárního klubu v Limé a zakladatelem, později vicepresidentem Peruánského literárního kruhu, který se věnoval literatuře založené na vědě a poznání budoucího vývoje společnosti. Po smrti matky v roce 1888, zesílila jeho kritika společenských poměrů. Zařadil se do skupiny sociálních reformátorů, kam patřil například literát a politik Ricardo Palma nebo spisovatelky Clorinda Matto de Turner a Mercedes de Cabello Carbonera.  Během války proti Chile se účastnil bitvy u San Juanu a Miraflores, za obranu peruánské metrolpole. V důsledku invaze chilských vojáků do Limy se na protest zdržoval dva roky (1881 – 1883) ve svém domě, odkud nevycházel. Po podepsání mírové smlouvy (Tratado de Ancón) a odchodu chilských okupantů pokračoval v novinářské práci. V roce 1885 publikoval články "Grau" (o hrdinovi z bitvy u Angamos) a "Hugo" (u příležitosti úmrtí slavného francouzského literáta).  Pro nepříznivé poměry v zemi, odcestoval koncem roku 1891 se svoji ženou Adrianou do Evropy, kde pobýval dalších sedm let. Spolu s ní navštívil Francii, Švýcarsko, Belgii a Španělsko. Do Limy se vrátil v roce 1898 a dvě sbírky poezie "Minúsculas" a "Exóticas". Jeho nejznámější kniha "Pájinas libres" (1894) vyvolala pobouření veřejnosti a byl blízko vyloučení z katolické církve.  Zemřel na srdeční zástavu, v Limě dne 22. července 1918, ve věku 74 let.

Politická kariéra.

Podílel se aktivně na politickém životě v Peru jako člen konzervativní politické strany Partido Civil a jako zakladatel radikální strany s názvem Unión Nacional. Tato strana ho jmenovala jako svého prezidentského kandidáta, ale po pronásledování režimem uprchl do Evropy. V prezidentských volbách v roce 1899 skončil jako třetí s 0,95% hlasů. Po neúspěchu v prezidentských volbách byl požádán, aby pracoval pro nově vytvořenou vládu. Nastoupil do funkce ředitele Národní knihovny Peru na Abancay Avenue a přispěl k reorganizaci a zlepšení knihovny, která si pod jeho vedením získala mezinárodní uznání. Přestože se nepovažoval za komunistu, v ekonomické teorii měl blízko k marxistickému pojetí. Mnohem více ho ale ovlivňovali svými anarchistickými postoji Pierre-Joseph Proudhon a Michail Alexandrovič Bakunin. Byl kritikem aristokratických kruhů (ke kterým sám patřil) a prosazoval reformy ve prospěch peruánského lidu.

Soukromý život.

V roce 1877 se oženil s Adrianou de Verneuil, původem Francouzkou. Spolu měli tři děti, z nichž se dospělosti dožil pouze nejmladší syn, Alfredo González Prada, diplomat a spisovatel, pokračovatel díla svého otce. Kromě něho měl ještě dceru Mercedes González Prada Calvet se svojí první láskou Verónicou Calvet de Bolívar, se kterou se ale neoženil.

Dílo.

Jako esejista byl znám především kritikou sociální a politické situace v zemi, která se zostřovala po tichomořské válce (1879 – 1883), největší válečné katastrofě v republikánské historii Peru. Byl představitelem realismu a modernismu v latinskoamerické literatuře. Ve svých básních se často zabýval různými stránkami útlaku domorodého obvytelstva, Indiánů ("Trozos de vida", "Baladas peruanas"). Věnoval se též překladům děl Friedricha Schillera a Heinricha Heineho.

Manuel González Prada, rodným jménem José Manuel de los Reyes González de Prada y Álvarez de Ulloa (5. ledna 1844, Lima – 22. července 1918, Lima), byl peruánský politik, myslitel, anarchista, esejista a básník. V letech 1912 – 1914 a 1915 – 1918 byl ředitelem Národní knihovny Peru (Biblioteca Nacional del Perú).