Ekologie.

Nejlépe prosperuje ve stále vlhkých tropických a subtropických oblastech, je však na vlhkost a teplotu méně náročný než jeho blízký příbuzný mangovník. Roste téměř ve všech typech půdy, obvykle až do nadmořské výšky 700 m, výjimečně až 1000 m. Za ideální je považována průměrná teplota 22 až 27 °C, přežívá i při rozmezí 15 až 35 °C. V období vegetačního klidu může starší rostlina přežít i krátkodobý pokles teploty k -3 °C, mladá uhyne již při 0 °C. Upřednostňuje místo s průměrnými srážkami 900 až 1800 mm, snese i 600 až 2200 mm. Na úživnost půdy není příliš náročný, postačuje, když je pro kořeny dostatečně hluboká, dobře odvodněná a její pH se pohybuje od 5,5 do 6,5, přežívá i při hodnotě pH 4,5 až 7,5. Stanoviště na kterém roste však musí být plně osluněno, jinak strom vytváří málo plodů. V oblastech s výrazným obdobím sucha listy společně opadávají a vykvétá jednou ročně, v místech se stále vlhkým počasím se listy vyměňují průběžně a kvete i plodí téměř neustále.

Popis.

Mombín sladký je listnatý, do široka rozvětvený strom dorůstající do výšky 9 až 12 m (ve své domovině ojediněle až do 20 m) s krátkým kmenem, tlustým 20 až 45 cm a s dlouhými, křehkými větvemi. Jeho hladká nebo mělce rýhovaná kůra je šedavá, světle až červenavě hnědá a v mládí má patrné lenticely. Z hlavních kořenů někdy nad terén vyčnívají nevysoké, zploštělé, kořenové náběhy přispívající k podpoře velkých stromů. Z poraněných míst prýští viskózní pryskyřice s léčebnými účinky. Listy dlouhé 20 až 60 cm bývají nahloučené na koncích větví, vyrůstají střídavě, jsou lichozpeřené a mají 11 až 20 cm dlouhé vřeteno se čtyřmi až dvanácti páry mírně kožovitých lístků s krátkými řapíčky. Lístky jsou tmavě zelené, lysé, tvar mají eliptický až obkopinatý, jsou 6 až 10 mm dlouhé a 2 až 5 mm široké, největší koncový lichý lístek bývá dlouhý od 10 do 20 mm. Na bázi jsou lístky okrouhlé nebo klínovité, na koncích špičaté a po obvodě celokrajné nebo drobně pilovité, žilky ve čtrnácti až dvaceti čtyřech párech jsou pospojované s okrajovou žilkou. Na začátku suchého a chladného ročního období se listy zbarví zářivě žlutě a opadnou, jinak se obměňují postupně.  Květenství je tvořeno četnými drobnými květy sestavenými do hustých terminálních jehlanovitých lat dlouhých až 35 cm, které nejčastěji rostou na konci větví. Květy velké do 5 mm rozkvétající před nebo až s počátkem rašením listů, vyrůstají v jednom květenství společně oboupohlavné i jednopohlavné, mají asi 2 mm stopky a drobné kopinaté až čárkovité listeny. Květy jsou pětičetné, nepatrné kališné lístky jsou zelené, trojúhelníkovité, korunní lístky jsou vejčitě podlouhlé, nazpět ohnuté, bělavé a 2,5 mm dlouhé. Deset tyčinek s podlouhlými prašníky je v květu ve dvou kruzích. Kulovitý, svrchní, pětipouzdrý semeník je velký do 1 mm a nese pět čnělek s bliznami. Květy jsou opylovány hlavně včelami slétajícími se za nektarem.  Plod je oválná, eliptická nebo hruškovitá peckovice dozrávající za šest až osm měsíců po opylení. Bývá dlouhý 6 až 10 cm a široký 3 až 8 cm, je zprvu zelený a později v plné zralosti žlutý až jasně oranžový. Obsahuje dřevnatou pecku velkou asi 2 cm, jenž je rozdělená až do pěti pouzder obsahující po jednom plochém, světle žlutém semeni. Pecka má vnější vrstvu roztřepenou v tvrdá vlákna vnikající do dužiny plodu, se kterou je pecka takto pevně srostlá.  Plody visí na stopkách ve svazcích, čítajících i tucet a více. Se stromů samovolně padají ještě před dosažením zralosti, jsou přitom zelené a tvrdé. Opadávají postupně po dobu několika týdnů, teprve na zemi dozrávají a mění barvu do zlatožlutá, často se se stromů sklízí střepáváním. Ve správné zralostí, když je ovoce ještě pevné, je dužina zabarvená žlutě a se šťavnatou a mírně nakyslou, svěží chuti se poněkud podobá ananasu. Při přezrání plod změkne, příjemná chuť se vytrácí a dužinu lze špatně dělit kvůli houževnatým a se zráním tvrdnoucím vláknům vystupujícím z pecky. Ve své domovině, v Tichomoří, váží některé plody i 0,5 kg.

Pěstování.

Zasazená rostlina roste velice rychle, za rok povyroste až o 2 metry. Pokud pochází ze semene obvykle již plodí ve věku čtyř až pěti let, pokud je ze řízku plodí asi o rok dříve. Dosahuje plné výnosnosti asi v osmi létech, ekonomicky se vyplácí do stáří 20 až 25 roků. Dospělé a dobře zakořeněné rostliny jsou odolné vůči suchu, mladé stromky je vhodné při déletrvajícím přísušku zalévat.  Rozmnožuje se pohlavně i vegetativně. Semena si nepodržují dlouhou klíčivost a proto se vysazují brzy po dozrání plodů. Sází se do půdy bohaté na organické látky při teplotě 25 až 28 °C, mají však proměnlivou dobu dormance, která se průměrně se pohybuje okolo jednoho měsíce. Nejčastěji používaný způsob množení je zakořeňování řízků z vyzrálého dřeva, který se ihned po uříznutí vsadí do země na místo, kde trvale poroste. Lze je také s úspěchem roubovat či očkovat na zakořeněnou podnož. Stromy se při růstu nemusí usměrňovat prořezáváním, pouze se odstraňují větve suché a poškozené. Zkrácené větve nebudou mít v následném roce květy.  Přestože jsou rostliny od přírody přivyklé na období dešťů a následné období sucha kde mají vegetační klid, šlechtí se pro některé oblasti rostliny rychle rostoucí a hlavně přizpůsobené pro podnebí trvale vlhké a teplé, které si nevybírají období klidu a plodí průběžně. Pro jiná prostředí se zase vyhledávají rostliny dobře snášející pokles teploty k +15 °C.

Význam.

Plody mombínu sladkého bývají srovnávané s mangem a přitom jsou hodnocené jako ovoce podřadné kvality. Nezralé plody obsahující velké procento pektinu se používá pro svou kyselou příchuť do sladkých omáček a polévek, po dozrání slouží pro přípravu marmelád, džemů, kompotů a různých nápojů. V obou stadiích se hojně jedí samostatně syrové se solí nebo v salátech s čili papričkami a kari kořením. V některých oblastech se hojně suší nebo konzervují a pak používají pro ochucení omáček. Ještě zelené se nakládají s octem, s čili a různým dalším kořením. Pro děti se plody nakládají do cukrového nálevu se skořicí. Konzumují se i listy, které se vaří jako zelenina nebo se používají v salátech.  Dřevo stromů je lehké a měkké, není příliš odolné hnilobě, v minulosti se z něj pro malou hmotnost vyráběly čluny a jejich součásti. Ovoce, listy, kůra i pryskyřice se používají v tradiční medicíně pro potlačení rozličných vnitřních onemocnění, k léčbě poranění, bolesti v krku i pro zlepšení zraku. Přebytečné plody jsou zkrmovány prasaty a listy dobytkem.

Mombín sladký ("Spondias dulcis") je rychle rostoucí listnatý strom, plodící středně velké plody s jedlou dužinou, je uzpůsobený k růstu v tropech a teplých subtropech bez i jen krátkodobého poklesu teploty k bodu mrazu. Je dřevinou pocházející z polynéských a mikronéských ostrovů v Pacifiku, kde je pěstován pro ovoce. Přísluší do plodonosného rodu mombín ("Spondias") tvořeného 16 druhy, který byl zaveden do subtropických a tropických zahrad Starého a později i Nového světa. Je nenáročnou rostlinou s poživatelnými peckovicemi, která se snadno se množí, dobře roste a je proto hojně rozšířena jak v oblastech s počasím ovlivňovaném monzuny, tak i s klimatem celoročně vlhkým.


Struktura.

Řídicí orgány univerzity jsou univerzitní rada, univerzitní senát a rektor univerzity.  Na univerzitě je pět fakult, které tvoří 13 ústavů, devět oddělení a Business and Media School (ve spolupráci s University Middlesex). Nabízí více než 70 programů na bakalářské, magisterské a doktorské úrovni. Studie se provádějí v souladu s hlavními zásadami boloňského procesu. Hlavní obory studia jsou Obchod, Komunikace, Ekonomie, Pedagogika, Finance, Historie, Management, Informatika, Právo, Filologie, Filosofie, Politologie, Psychologie, Veřejná správa, Veřejná bezpečnost, Sociální práce a Sociologie.

Studium na MRU.

Pro mezinárodní studenty nabízí Universita Mykolase Römerise bakalářské, magisterské a doktorské programy v anglickém jazyce. Je to první univerzita v Litvě, která nabízí možnost výběru mezinárodních společných studijních programů vedoucích k dvojím nebo dokonce trojnásobným diplomům. Společné programy jsou nabízeny ve spolupráci s univerzitami z Velké Británie, Francie, Rakouska, Finska a dokonce i Jižní Koreje.  Asi 500 vysokoškolských studentů se každý rok účastní mezinárodní výměny (studií a stáží) prostřednictvím programu Erasmus, Nordplus nebo jiných mezinárodních programů. V současné době studenti takto navštěvují než 25 zemí, jako je USA, Jamajka, Německo, Ukrajina, Turecko, Ázerbájdžán, Indie atd.  Studijní programy nabízené na univerzitě Mykolase Römerise jsou průběžně obnovovány a aktualizovány, reagující na potřebu společnosti a poskytovat mladým lidem znalosti a dovednosti nezbytné k vybudování úspěšné kariéry. Litevský diplom je uznáván ve všech zemích, které podepsaly Lisabonskou úmluvu o uznávání (podepsalo 50 zeměmi a mezinárodních organizací). To znamená, že si studenti mohou být jisti, že jejich kvalifikace získaná v Litvě bude platná ve všech těchto zemích.  V roce 2010 byla univerzita Mykolase Römerise oceněna štítkem o dodatku k diplomu, který uvádí, že dodatek k diplomu MRU se setkává se vzorkem Evropské komise, Rady Evropy a UNESCO / CEPER. V roce 2012 byla univerzita Mykolase Römerise oceněna značkou ECTS. Značka zvyšuje profil instituce transparentního a spolehlivého partnera v evropské a mezinárodní spolupráci (udělený pouze 64 institucím v Evropě, pouze 2 v Litvě). Jedná se o jeden z nejdůležitějších znaků, které potvrzují vysokou kvalitu studia na univerzitě.

Výzkumná činnost.

Univerzita Mykolase Römerise se zabývá základním a aplikovaným výzkumem, účastní se národních, regionálních a mezinárodních výzkumných programů a projektů a prakticky uplatňuje výsledky výzkumu a šíří je veřejnosti. Výsledky výzkumu prováděné na fakultách, odděleních, laboratořích, institucích a střediscích univerzity tvoří základ integrace mezi výzkumem a studiem. Tradičně univerzita se zabývá výzkumem v oblasti společenských věd a nedávno zahájila výzkum v oblasti biomedicíny, technologie a humanitních oborů.

Internacionalizace.

Mezinárodní spolupráce na MRU je zaměřena na posílení internacionalizace studia a výzkumu. Ve spolupráci s dalšími institucemi jsou vytvořeny společné studijní programy. Studenti, akademici a administrativní pracovníci se účastní výměnných programů, mezinárodních konferencí a dalších akcí. Mezinárodní vazby univerzity se rozprostírají na všech regionech zeměkoule. Má přidružené vztahy s více než 400 zahraničními akademickými a státními institucemi. Od roku 2006 univerzita nabízí společné magisterské studijní programy a povzbuzuje své studenty, aby získaly dvojité nebo trojité diplomy. Jedním z cílů internacionalizace univerzity je diverzifikace studentů, čímž počet zahraničních studentů neustále roste. To umožňuje litevským i zahraničním studentům sdílet zkušenosti a myšlenky a spolupracovat na společných mezinárodních projektech, rozšiřovat jejich světové názory a kulturní povědomí.

Univerzitní prostředí.

Univerzita je známá tím, že má moderní infrastrukturu v zemi. Centrální kampus MRU se nachází v severní části Vilniusu, obklopen parkem. Kampus je snadno dostupný veřejnou dopravou z jakéhokoli místa ve Vilniusu. Do centra města autobusem trvá přibližně 25 minut. Ubytování na akademické půdě je nabízeno všem zahraničním studentům, místo v třílůžkovém nebo dvoulůžkovém pokoji ve Studentském domě univerzity stojí 85–100 eur měsíčně. Pro pohodlí studentů poskytuje univerzita jídelnu a kavárny, kde je možné snídani, oběd nebo večeři za 2–4 eur. Univerzitní knihovna s otevřeným přístupem 24 hodin denně a přednáškové sály jsou vzdáleny pouhých 5 minut chůze od ubytování. Mnoho dalších služeb nabízených univerzitou je zcela zdarma – velké parkoviště, sportovní haly a tělocvičny, venkovní sportovní vybavení, bezdrátové připojení k internetu, kulturní a vzdělávací aktivity, kurzy cizích jazyků atd.

Sport.

Univerzita Mykolase Römerise je ideálním místem pro sport nebo posilování. Studenti jsou povzbuzováni, aby se zapojili do aktivního životního stylu v kampusu prostřednictvím organizovaných aktivit a individuální podpory zdraví. Byly zřízeny nové atletické haly pro gymnastiku, hry a stolní tenis.  MRU byla partnerem EuroBasketu 2011, všech osm nejlepších týmů trénovalo v místním vybavení. Univerzita Mykolas Römeris má dlouhodobě olympijského ducha a jako důkaz dne 1. prosince 2010 udělil Litevský národní olympijský výbor (LNOC) rektorovi univerzity Mykolase Römerise prof. Dr. Alvydasu Pumputisovi čestnou medaili za přínos univerzity pro sport. Artūras Poviliūnas, předseda Litevského národního olympijského výboru, uvedl, že sportovci na této univerzitě mají nejlepší studijní podmínky.

Ostatní sportovci.

Student MRU Giedrius Titenis je dvojnásobný olympijský plavec, který v roce 2009 získal bronzovou medaili v mistrovství světa. Student MRU Andrej Olijnik se účastnil olympijských her v roce 2016 a získal stříbrnou medaili v mistrovství světa v kánoi sprint v roce 2011.

Univerzita Mykolase Römerise () je jednou z největších litevských univerzit, jež je pojmenována po litevském právníku, soudci a otci litevského ústavního zákona Mykolasovi Römerisovi. Po obnovení nezávislosti Litevské republiky v roce 1990 se stala státní univerzitou.


Umístění.

Hôtel Saint-Pol se nacházel na pravém břehu řeky Seiny v dnešním 4. obvodu ve čtvrti Marais, téměř na okraji tehdejšího města u městských hradeb, kde byla později v letech 1370–1383 vybudována Bastila. Název paláce pochází od kostela Saint-Paul-des-Champs (dnes již rovněž zaniklého), který se nalézal v dnešní ulici "Rue Saint-Paul". Palác byl vymezen dnešními ulicemi "Rue Saint-Antoine" kolem kostela Saint-Paul a podél "Rue Saint-Paul" a "Rue du Petit-Musc" až k "Rue des Célestins", kde přiléhal k městským hradbám. V sousedství paláce se nacházel klášter celestýnů (na jihovýchodě), bekináž (na západě), dále od roku 1475 Hôtel de Sens a na severu Hôtel des Tournelles, což byl další královský palác.

Historie.

Karel V. přesídlil do paláce Saint-Pol z paláce na ostrově Cité. Jednak proto, že zde byl větší klid a nebyl tolik vytaven zápachu z neuklizených ulic jako v centru města, ale především proto, že po povstání Étienna Marcela v roce 1358 se v paláci na kraji města cítil bezpečněji.  Hôtel Saint-Pol byl postaven na troskách budovy, která pocházela z dob Ludvíka IX. (králem 1226–1270). Karel V. přikoupil další pozemky a nenechal vystavět jen jeden palác, ale soubor několika budov, ve kterých pobýval panovník, členové jeho rodiny a hosté. Součástí paláce byly dvě kaple, jedna pro krále a druhá pro královnu Johanu Bourbonskou. Kromě toho v paláci Karel V. přezdívaný též jako Moudrý shromáždil rozsáhlou sbírku knih, která se později stala základem Bibliothèque nationale de France. K paláci náležely rozsáhlé zahrady. Bylo vytvořeno osm zahrad, které od sebe oddělovaly galerie, které zase vždy spojovaly dva sousední domy. Nacházely se zde zvěřinec, akvárium, voliéry, aby vzniklo klidné místo jako na venkově.  Po smrti Karla V. palác obýval Karel VI. přezdívaný Šílený (králem 1380–1422). Zde také nejspíš došlo k tragédii na maškarním plese, kdy 28. ledna 1393 král málem uhořel a přišel o rozum. Po vyhnání dauphina Karla, pozdějšího krále Karla VII. (vládl 1422–1461) z Paříže Burgunďany (1418) palác osiřel. Ludvík XI. (králem 1481–1483) se přestěhoval na zámek Plessis-lès-Tours a pokud musel pobývat v Paříži, bydlel na zámku Vincennes. Karel VIII. (vládl 1483–1498), Ludvík XII. (1498–1515) a František I. (1515–1547) bydleli hlavně na Loiře.  Palác Saint-Pol postupně zchátral a byl v roce 1519 částečně rozprodán a o několik let později kompletně zbořen.

Současný stav.

Dnes se po paláci Saint-Pol nedochovaly žádné pozůstatky. Někdejší královské sídlo připomíná jen několik názvů ulic:

Hôtel Saint-Pol neboli Hôtel Saint-Paul (čili "Palác sv. Pavla") byl jeden z královských paláců v Paříži. V letech 1361–1364 jej nechal vybudovat jako svou rezidenci vévoda Karel Normanský, od roku 1364 francouzský král Karel V. Palác dnes již neexistuje.


Srovnání s obdobnými systémy.

Podobným doporučením je uvádět blízké osoby pod snadno nalezitelnými jmény (máma, teta apod.). Protože systém ICE není v současné době příliš rozšířený, je systém s obecnými jmény využívanější. Pro zdravotnické údaje je stále optimální prostá kartička v dokladech.

Formát ICE kontaktu.

Nejčastěji doporučovaným formátem je uvedení jednoho kontaktu se jménem ICE a telefonním číslem, popřípadě více kontaktů rozlišených číslem, které jim přiřazuje prioritu volání. Tento formát ale trpí výše uvedenou nevýhodou pro uživatele telefonu. Nově doporučovaným formátem proto je "ICE"x" "označení"", kde "x" je číslo udávající pořadí, ve kterém si uživatel myslí, že by ICE kontakty měly být kontaktovány, a "označení" je např. "matka", "manželka", "strýc", popřípadě jméno osoby.  Telefonní číslo je pro lepší použitelnost v zahraničí vhodné uvádět včetně mezinárodní předvolby (např. "+420" pro Českou republiku).

Historie.

Nápad tohoto projektu pochází z doby kolem roku 2005. Také kampaň, kterou vedl britský záchranář Bob Brotchie a která se snažila nápad rozšířit mezi lidi, proběhla v květnu 2005. Na nápad se nakrátko pozapomnělo, ale už 7. července vystoupil do popředí během teroristického útoku v Londýně. Krátce po něm proběhl na rozhlasové stanici BBC 4 s Bobem Brotchiem rozhovor, v němž popsal, že v případě, že postižený nemůže vinou zranění komunikovat, bývá jeho mobil jediným nástrojem umožňujícím zjistit o něm důležité zdravotní informace, a kdyby existoval jednotný způsob usnadňující jejich získání, bylo by to pro záchranáře výrazně jednodušší a rychlejší.  Brotchie také apeluje na výrobce mobilních telefonů, aby do adresářů nově vyvíjených přístrojů napevno naprogramovali položku ICE, do které by si uživatel pouze doplnil příslušné telefonní číslo.  Později byla také navržena malá červená nálepka s nápisem ICE umístitelná na mobilní telefon, který má ICE nastaveno tak, aby záchranáři na první pohled zjistili, že v něm toto číslo naleznou.  Kampaň za používání ICE proběhla v Evropě (Anglie), Asii (Izrael) a Austrálii, a v poslední době se začíná rozšiřovat i po severní Americe.

ICE karta.

Obnovením myšlenky se stala takzvaná seniorská obálka, neboli I.C.E. karta popsaná například na stránkách pražské městské části. Hlavní slabinou těchto pokusů zůstává aktualizace údajů. Je nutné přesvědčit seniory, jejich příbuzné a praktické lékaře, že jen aktuální seznam léků má smysl.Tiskopis o velikosti A4 už pravděpodobně nikdy neopraví, počet léků (6 řádek) je pro seniora malý, odborné informace o onemocněních uživatel bez pomoci lékaře nemůže napsat sám. Poslední zpráva z nemocnice či výpis karty praktického lékaře je pro zdravotníky pomocí, karta ICE jen při pravidelném obměňování. Projekt IZIP ztroskotal na tunelování, sdílení dokumentace dosud nefunguje, barevné tiskopisy jsou však zastaralá řešení. Online dostupné vyjádření odborníků

ICE Spam/Hoax.

Informace o ICE se často více či méně zkreslené šíří v podobě zpráv s charakterem spamu či hoaxu, a to prostřednictvím e-mailů a sociálních sítí, někdy i médií.  Ve zprávě jeho autor obvykle tvrdí, že ICE může významným způsobem pomoci při záchraně života v nouzových situacích. Mail doporučuje zavést si v adresáři mobilního telefonu jednotnou mezinárodně uznávanou položku se jménem ICE, u které bude číslo na osobu, která má informace o Vašem zdravotním stavu. Mylným předpokladem je, že tyto osoby mohou v případě ohrožení života (například při dopravní nehodě) výrazně pomoci zdravotnické záchranné službě informacemi o zdravotních komplikacích postiženého, lécích, které užívá, různých alergiích, kterými trpí, atd. Tato informace je ale zkreslená, přestože vychází z pravdivého základu.  Zástupci složek integrovaného záchranného systému takové informace naprosto vyvracejí a doporučují užívat fungující formu průkazu či kartičky umístěnou v osobních dokladech. I v případě znovuobnovení projektu IZIP (nebo obdobné formy elektronicky dostupné zdravotní dokumentace) dojde k zjišťování dalších informací o zdravotním stavu pacienta daleko později. První lékařská pomoc se řídí především okamžitým stavem pacienta.

ICE kontakt (In Case of Emergency, česky "v případě ohrožení") je hoax, jímž je uživatel mobilního telefonu nabádán, aby si uložil kontakt na blízkou osobu v definovaném tvaru pro speciální využití. ICE kontakt by mělo být možné použít zejména v situacích, kdy by vlastník telefonu nebyl schopen komunikace a bylo by potřeba o něm zjistit nějaké informace nebo někomu z jeho blízkých nějaké informace sdělit. Též je někdy mylně uváděno, že je dobře využitelný pro policii. Zdravotnickými záchranáři a Policií ČR je však jeho využívání zcela odmítáno.


Pozadí vzniku.

Jamamotův desetiletý plán rozvoje loďstva z roku 1896, který byl později znám jako plán rozvoje loďstva 6-6 ( "Roku-roku kantai keikaku") požadoval (mimo jiné) stavbu 23 torpédoborců do roku 1905.  První šestici představovala třída "Ikazuči". Druhá šestice byla objednána v loděnici Thornycroft v Chiswicku, která tou dobou stavěla ničitele torpédových člunů () pro Royal Navy. První čtyři jednotky ("Šinonome", "Murakumo", "Júgiri" a "Širanui") byly financovány z prostředků rozpočtového roku 1896 a poslední dvě jednotky ("Kageró" a "Usugumo") z rozpočtu na rok 1897.  Oproti dříve objednané třídě "Ikazuči" se jednotky třídy "Šinonome" vyznačovaly dvoukomínovou siluetou, byly menší (jak délkou, tak výtlakem) a asi o jeden uzel (~ 1,852 km/h) pomalejší při zachování stejné výzbroje.  Podle první dokončené jednotky je někdy třída označována jako třída "Murakumo".

Konstrukce.

Trup a nástavby.

"Šinonome" (stejně jako "Ikazuči" a několik následujících tříd japonských „torpédoborců“) vycházely z tzv. „30uzlových“ () ničitelů torpédových člunů Royal Navy.  Přední paluba byla klenutá a snižovala se směrem k přídi. Na klenutou přední palubu navazoval malý můstek o jedné úrovni, na jehož vrcholku se nacházela nekrytá plošina. Přes kostru na plošině bylo možné přetáhnout plátno a tak alespoň částečně chránit posádku před nepřízní počasí. Za můstkem se nacházelo vyústění větráků kotelny a za nimi začínala nízká nástavba, se dvěma komíny. V přední části této nástavby se nacházela plošina se světlometem. Mezi plošinou světlometu a předním komínem stál signální stěžeň. Nástavba končila za zadním komínem.  Někdy během služby byl na zádi mezi torpédomety instalován zadní stěžeň (fotograficky doloženo na "Kageró", 1920). Rané fotografie "Šinonome" a "Širanui" ukazují lodě pouze s předním stěžněm.  Záď nesla polovyvážené kormidlo.

Pohon.

Tři vodotrubné kotle "Thornycroft", umístěné za sebou, vyvíjely nasycenou páru pro dva vertikální čtyřválcové parní stroje s trojnásobnou expanzí. Ty dosahovaly celkového výkonu 5470 nebo 5800 koní (~ 4023,2 nebo 4265,9 kW). Poslední dokončená jednotka "Usugumo" dosáhla při zkouškách 23. ledna 1900 maximální rychlosti 30,602 uzlů (~ 56,6749 km/h – i když předpokládaný zkušební výtlak byl překročen o 35 T) a tříhodinové průměrné rychlosti 30,37 uzlů (~ 56,245 km/h). "Kageró" měl tříhodinový zkušební průměr 30,45 uzlů (~ 56,393 km/h) a "Širanui" 30,517 uzlů (~ 56,5175 km/h).  Vyšší účinnost kotlů "Thornycroft" umožnila při vynechání jednoho kotle (a s tím souvisejícím kratším trupem a nižším výtlakem) dosáhnout rychlosti jen o jeden uzel nižší, než výkonnějšími stroji vybavená konkurenční třída "Ikazuči".

Výzbroj.

Výzbroj (jak bylo tehdy obvyklé) byla založena na rychlopalných kanónech a torpédech. Po dokončení se hlavňová výzbroj skládala z jednoho 76,2mm kanónu (u Royal Navy označovaného jako 12liberní či třípalcový) s délkou hlavně 40 ráží a pěti 57mm kanónů Hotchkiss (u Royal Navy označovaných jako 6liberní) s hlavní délky 40 ráží. Od přídě k zádi byly kanóny rozmístěny následovně: Jeden 57mm Hotchkiss na vyvýšené platformě na přední palubě před můstkem, dva 57mm kanóny na hlavní palubě po stranách můstku a zbývající dvojice sedmapadesátek na levoboku a pravoboku za prvním komínem. 76,2mm kanón se nacházel na zádi za torpédomety. V roce 1904 byl přední 57mm kanón na platformě před můstkem nahrazen za druhý 76,2mm kanón.  Torpédovou výzbroj představovaly dva 450mm otočné jednohlavňové torpédomety typu HO (tzn. Whitehead & Armstrong) umístěné na hlavní palubě na zádi, mezi zadním komínem a 76,2mm kanónem. Z nich bylo možno vypouštět torpéda typu 30., 32., 38., 42. a 44. roku (až na poslední typ se jednalo o torpéda poháněná stlačeným vzduchem; typ 44. roku byl poháněn směsí petroleje, vzduchu a vody).

Třída "Šinonome" (: "Šinonome-gata"), též třída "Murakumo" (: "Murakumo-gata"), sestávala ze šesti torpédoborců, postavených v letech 1897 až 1900 ve Spojeném království pro japonské císařské námořnictvo. Jednalo se – spolu s třídou "Ikazuči" – o první torpédoborce zařazené do císařského námořnictva v letech 1899 a 1900. Všechny se zúčastnily rusko-japonské války a v srpnu 1912 byly překlasifikovány na torpédoborce 3. třídy ( "santó kučikukan"). Jedna jednotka byla ztracena při tajfunu v srpnu 1913 a zbývajících pět jednotek bylo v letech 1919 až 1922 nejprve přeřazeno k pomocným úkolům a během první poloviny 20. let vyřazeno.


Vznik a první provedení.

Vznik opery provázela náhoda. Sergej Prokofjev, který v roce 1918 opustil bolševické Rusko, aby hledal uplatnění ve Spojených státech amerických, byl po svém úspěšném koncertu v Chicagu představen Cleofonte Campaninimu, tehdejšímu řediteli Chicago Opera Association. Ten projevil zájem o Prokofjevovu operu "Hráč", jejíž partituru však Prokofjev zanechal v Petrohradu. Během cesty do Spojených států se Prokofjev seznámil s ruským překladem divadelní hry Carla Gozziho "Láska ke třem pomerančům". Autorem v časopise publikovaného překladu byl Vsevolod Mejerchold. Po seznámení s textem vytvořil Prokofjev náčrt ruského libreta. Po jednání s ředitelem chicagské opery dokončil libreto a složil hudbu k opeře. Byl si ale vědom, že opera s libretem v ruštině nebude mít ve Spojených státech naději na úspěch a proto se rozhodl, že originálním jazykem libreta bude francouzština. S překladem libreta do francouzštiny mu pomohla sopranistka Vera Janacopoulos.  Opera o prologu a 4 dějstvích byla dokončena v roce 1919. Před její plánovanou premiérou ale ředitel opery zemřel a tak se premiéra v Auditorium Theatre v Chicagu uskutečnila až 30. prosince 1921, na základě smlouvy s novou ředitelkou, kterou se stala zpěvačka Mary Garden.

Charakteristika.

Opera s pohádkovým námětem nese znaky satiry i surrealismu. Autor předlohy Carlo Gozzi napsal své dílo v roce 1761 v tehdejším divadelním stylu zvaném commedia dell'arte jako nadsázku (perzifláž), kterou nastavil zrcadlo některým svým současníkům, kteří prosazovali realistické divadlo.  Opera měla u veřejnosti úspěch, ale odborná kritika vytýkala hudební stránce nedostatek melodie a po třech reprízách bylo dílo staženo z repertoáru. Opera byla pak uvedena v Kolíně nad Rýnem (1925), Berlíně (1926) a v ruštině v Leningradě a Moskvě (1927). Francie musela počkat na premiéru až do roku 1956, ale díky francouzskému libretu se opera dočkala uznání a obliby i v dalších frankofonních zemích.  Kromě názvu opery ve francouzštině, ruštině a italštině existují další jazykové mutace, např. anglicky: "The Love for Three Oranges", německy: "Die Liebe zu den drei Orangen", španělsky: "El amor de las tres naranjas" aj.

Stručný děj.

Opera se skládá z prologu a 4 dějství.  V prologu se na scéně objeví zastánci různých divadelních žánrů: tragedie, komedie, lyrického dramatu i frašky a obhajují svoji oblíbenou formu jako nejlepší. Přicházejí klauni, přerušují jejich spor a sdělují jim, že budou svědky "Lásky ke třem pomerančům".  Samotný děj se odehrává ve smyšleném království, kde žije král se svým synem, princem, který se neumí smát. Lékařské konzilium si s ním neví rady, až králova rádce Panatalona napadne, že v zemi žije šašek Trufaldino, který prince určitě rozesměje. Šašek je povolán k princovi, ale všechny jeho snahy jsou marné. Prince má totiž ve své moci zlá čarodějka Fata Morgana, která je spolčená s Leandrem, královým ministrem a s Clarice, královou neteří a milenkou Leandra. Leandros a Clarice si nepřejí, aby se princ uzdravil, protože se sami chtějí zmocnit trůnu. Aby se prince zbavili, Fata Morgana ho očaruje tak, že pocítí neovladatelnou touhu po třech pomerančích, které ale může získat jen ve vzdálené zemi za pouští, přes kterou musí přejít. Vydává se proto ihned se šaškem na cestu a když tam dorazí, zjistí že tři pomeranče střeží hrozivá kuchařka, která je ve službě zdejší zlé čarodějky Kreonty. Šaškovi se ale s pomocí kouzelné stužky, kterou dostal od kouzelníka Celia, podaří kuchařku obelstít, vezmou tři pomeranče a spolu s princem utečou. Zpáteční cestou přes poušť se pomeranče stále zvětšují a oba jsou tak velmi unavení. Princ nakonec na poušti usne a šaška Trufaldina sužuje veliká žízeň. Rozhodne se rozkrojit jeden z pomerančů a napít se šťávy, ale v pomeranči je ukrytá princezna, která prosí o trochu vody. Šašek proto rozkrojí i druhý pomeranč, ale situace se opakuje. I ve druhém pomeranči je princezna, která se chce napít. Protože nikde není voda, obě princezny umírají žízní. Zoufalý Trufaldino nakonec uteče. Když se princ probudí, najde dva rozkrojené pomeranče a dvě mrtvé princezny. V tom ze třetího pomeranče vystoupí krásná princezna, kterou se princovi podaří zachránit. Chce si ji odvést do paláce, ale ona ho žádá, aby jí nejdříve přinesl šaty a přivedl i krále. Princ, ač nerad, odchází, a zatím Fata Morgana, která je nablízku, začaruje princeznu ve velikou krysu a na jejím místě zanechá svoji služku Smeraldinu. Když se král s princem vrátí, jsou nemile překvapeni tou proměnou, král však princi přikáže, že se musí oženit. Princezna–krysa ale mezitím doběhne do paláce a když se objeví král s princem a Smeraldinou, kouzelník Celio jí vrátí její podobu. Princ je šťastný, že se znovu shledává s princeznou a tím je zrušeno kouzlo zlé Faty Morgany. Leandros, Clarice a Smeraldina jsou odhaleni, ale Fata Morgana je zachrání před potrestáním. Král předává žezlo princi a princezně a opera končí oslavou jejich svatby.

Hudba.

Kromě hudby k opeře, vytvořil Prokofjev též kompilaci pro koncertní provedení – orchestrální suitu, Op. 33a (doba trvání 15–20 min.), která má 6 částí:  Nejznámější skladbou opery se stal "March" ("Marš"), jehož motiv zaznívá v opeře opakovaně, když se na scéně objeví princ. Skladbu zařazují do svého repertoáru přední světoví houslisté i pianisté.

Provedení v Československu a Česku.

Československou premiéru měla "Láska ke třem pomerančům" v Slovenském národním divadle v Bratislavě již 24. ledna 1931, ale v českých zemích se hrála poprvé až v pražském Smetanově divadle v roce 1963.  V roce 2019 uvedlo operu pražské Národní divadlo.

Láska ke třem pomerančům, (francouzsky: L'amour des trois oranges, rusky: Любовь к трём апельсинам), Op. 33, je satirická opera ruského skladatele Sergeje Prokofjeva, který je též autorem libreta. Předlohou libreta byla divadelní hra Carla Gozziho "Láska ke třem pomerančům" ("L'amore delle tre melarance") z roku 1761, inspirovaná stejnojmennou pohádkou ze sbírky "Lo cunto de li cunti" italského barokního spisovatele Giambattisty Basileho. Premiéra opery se konala 30. prosince 1921 v Auditorium Theatre v Chicagu ve Spojených státech pod taktovkou samotného skladatele.


Popis rostliny.

Tabák virginský je kulturní rostlina, která patrně vznikla spontánním zkřížením "N. sylvestris" a "N. tomentosa". Jedná se o jednoletou rostlinu vysokou až 2 m. Listy jsou podlouhle vejčité až kopinaté, se zvlněnými okraji, v horní části lodyhy jsou přisedlé, ve spodní krátce řapíkaté. Lodyha i listy jsou pokryty krátkými žláznatými chlupy. Nálevkovité květy s pěticípou, zpravidla kalně červenou korunou, jsou uspořádány do latovitého květenství. Plody jsou vejčité, dvoupouzdré tobolky, které jsou obklopeny vytrvávajícím kalichem a za zralosti pukají dvěma chlopněmi. Tobolka obsahuje četná drobná semena, v jednom gramu jich je až 13 tisíc.

Pěstování tabáku.

Tabák virginský se pěstuje ze semen. Tabákové rostliny jsou velmi citlivé na klima a složení půdy, proto je jejich pěstování náročné. Liší se podle toho, jestli se rostliny pěstují na tabák doutníkový nebo cigaretový. Pro cigaretový tabák jsou vhodnější lehké, hlinitopísčité, dostatečně provzdušněné půdy, neboť se stoupajícím suchem stoupá i obsah nikotinu. Doutníkový tabák naopak vyžaduje hojnější dešťové srážky, při nedostatku přirozených srážek je třeba porost zavlažovat uměle. Tabák je možné pěstovat i několik let po sobě na stejném místě.

Tabákové listy.

Nejprve se sklízí tabák cigaretový, a to asi 60 – 65 dní po vysazení sazenic na pole, když listy začnou žloutnout. Tabák doutníkový se sklízí postupně. Nejprve se otrhávají největší spodní listy, tzv. listy pískové. Potom se sklízejí střední listy a po 10 – 14 dnech se sklidí většina listů. Nakonec se sklízejí nejhornější nejmenší listy a listy úžlabní. Listy se sklízí postupně proto, že jejich kvalita je velmi rozdílná. Nejhorší kvalitu mají listy pískové, nejkvalitnější jsou naopak listy střední. Sklizené listy obsahují 75 – 95% vody, kyselinu citrónovou a jablečnou, 0,6 – 6% nikotinu a nikotianin, který spolu s éterickými oleji dodává kouři některých tabákových výrobků příjemnou vůni. Sklizené listy se suší v uzavřených sušárnách. Listy jsou zavěšeny na závěsných rámech, mezi kterými cirkuluje uměle vháněný teplý vzduch. Cigaretové tabáky se suší na světle, doutníkové ve tmě. Poté nastává fermentace, při níž se obsah nikotinu výrazně snižuje, jelikož je vázán na kyselinu jablečnou a citrónovou, kterých při fermentaci ubývá. Listy se poté dosušují a balí pro transport do továren, kde se zpracovávají.

Obsahové látky a fyziologické účinky.

Sušené listy tabáku obsahují několik látek ze skupiny alkaloidů. Ty jsou v různých částech rostlin vázány v podobě solí karboxylových kyselin. Nejznámější z nich je pyridinový derivát nikotin. Nikotin je psychoaktivní látkou se stimulačními účinky pro CNS. Způsobuje vazokonstrikci periferních kapilár kůže, mozku, myokardu, placenty a penisu. Dále stimuluje žaludeční sekreci a střevní peristaltiku, má antidiuretické účinky a relaxuje kosterní svalstvo. Nikotin je návykovou látkou se všemi úrovněmi závislosti (fyziologickou, psychologickou a sociálně kulturní). Samotný nikotin není karcinogenní, to však neplatí pro deriváty vznikající jeho nedokonalým spalováním. Nikotin je doprovázen i dalšími alkaloidy, především nicotirinem, nornikotinem a anabasinem, které tvoří přibližně 8 – 12 % celkových alkaloidů tabáku. Kromě alkaloidů obsahuje tabák virginský také velké množství redukujících cukrů.

Využití.

Listy se používají na výrobu cigaret, doutníků, dýmkových tabáků a na šňupací a žvýkací tabáky. Vyvařením listů vzniká vodní roztok, který se používá do přípravků k hubení živočišných škůdců rostlin. Z tabákových semen se tlačí technický i potravinový olej. V současné době je tabák pěstován ve všech světadílech od rovníku až po teplejší oblasti mírného klimatu.

Tabák virginský ("Nicotiana tabacum"), stejně jako tabák selský, pochází z Jižní a Střední Ameriky. V Evropě se pěstoval nejprve jako léčivá a okrasná rostlina, později pro své jedovaté alkaloidy v listech. V 17. století se tabák rozšířil i do Asie a Afriky. Latinské jméno rostliny a alkaloidu (nikotin) jsou pojmenovány podle francouzského velvyslance v Portugalsku Jeana Nicota, který dovezl tabák na francouzský dvůr.


Historie.

13. října 1989 premiér Michel Rocard oznámil realizaci projektů "Éole" a "Meteor". 4. května 1995 byl dokončen severní tunel a v listopadu 1996 skončila stavba jižního tunelu. 17. ledna 1999 byl tunel pod Paříží zapojen do elektrického napětí. 12. července 1999 proběhlo slavnostní otevření linky a 14. července byl uveden doprovozu úsek Haussmann - Saint-Lazare ↔ Chelles - Gournay. 30. srpna téhož roku se otevřela druhá větev až do Villiers-sur-Marne - Le Plessis-Trévise. 14. prosince 2003 byla linka prodloužena z Villiers-sur-Marne do Tournan.

Další rozvoj.

13. prosince 2009 se prodlouží linka E na větvi E2 Chelles-Gournay.  Prodloužení na západ od Paříže se plánuje jednak kvůli stanici "Haussmann - Saint-Lazare", jejíž omezená kapacita neumožňuje nasazení vyššího počtu spojů, ale také pro ulehčení lince RER A, neboť mnoho cestujících přesedá na tuto linku při cestě do obchodní čtvrti La Défense. Toto prodloužení by si vyžádalo výstavbu kratšího tunelu jižně od stanice a napojení do stávajícího tunelu linky A. Dalším řešením by byla výstavba tunelu z "Haussmann - Saint-Lazare" severním směrem, následné napojení na současné pozemní kolejiště vedoucí z nádraží Saint-Lazare a poté dovedení linky do stanice La Défence - Grande Arche.  Prodloužení větve E2 na východ do Meaux, která momentálně končí v Chelles - Gournay, je zahrnuto do plánu na roky 2021-2027.  Existuje rovněž projekt na vytvoření nové větve E3, která by končila v Champigny-Saint-Maur nebo v La Varenne-Chennevières, kde je možný přestup na RER A.  Rovněž bylo navrženo prodloužit linku RER E do Tournan-en-Brie.

Názvy vlaků.

Vlaky RER nemají čísla, ale jsou rozlišovány jmény, skládajícími se ze čtyř písmen. Každá konečná stanice má přiřazené vlastní písmeno, kterým začíná název vlaku. Rozlišení jednotlivých stanic je následující:

RER E je označení nejmladší z pěti tras příměstské železnice RER v Paříži a regionu Île-de-France. V systému MHD je značena fialovou barvou. Spojuje centrum Paříže s východní oblastí Île-de-France. Oproti původním plánům a na rozdíl od zbývajících linek neprotíná město napříč, ale začíná zde a ve městě má jen dvě zastávky - Magenta a konečnou Haussmann - Saint-Lazare, kde končí větev E1. Východně od Paříže se dělí na dvě větve - kratší E2 končící v Chelles-Gournay a E4 vedoucí do Tournan jihovýchodně od Paříže. Až do svého otevření byla linka více známá pod názvem projektu "Éole" ("Est-Ouest liaison express" - Expresní spojení východ-západ). Linka byla otevřena 12. července 1999 po sedmi letech náročných pracích, neboť bylo třeba vyhloubit tunel pod Paříží. Trasa je dlouhá 52,3 km, má 21 stanic ve 29 městech a obcích a ročně přepraví 60 miliónů cestujících, což ji v rámci RER řadí na poslední místo. Linku provozuje společnost SNCF.


Životopis.

Erik Mongrain se naučil na kytaru jako samouk ve věku 14 let. Jako chlapec se zajímal především o sporty, ale zaujala ho kytara a začal se učit sám hrát podle sluchu. Erik začal hrát na elektrickou kytaru, ale poté, co vyslechl díla Johanna Sebastiana Bacha se začal se zajímat i o kytaru klasickou. Naučil se číst noty a začal komponovat.  Erik Mongrain se brzy inspiroval dílem skupiny Metallica, Jimiho Hendrixe a Kurta Cobaina. Když mu bylo 18 let, slyšel dílo kytaristy Dona Rosse a řekl: „Byl to pro mne objev, našel jsem se v tom.“ Později byl Erik ovlivněn Michaela Hedgeseem. Erik také začal experimentovat s technikou známou jako lap tapping, při které hráč položí kytaru na svůj klín a poklepává na struny na hmatníku oběma rukama.

Současné dílo.

Erik Mongrain hraje na živých koncertech ve Spojených státech, Kanadě a v Británii. Začínal s pouliční produkcí, a pokračuje ve vystoupeních na ulicích a v metru a současně hraje na koncertech i v televizi. Erikova hudba bude součástí dokumentu z produkce Lance Trumbulla pro Everest Peace Project. V nedávné době se objevil na úvodní stránce Guild Magazine. Vyšel o něm článek na Le Journal de Montréal a na Journal Espagnol Granada, kde psali: „návštěvník (Granady)... objevuje dobré hudebníky, někdy skvělé, kteří dotvářejí skvělou atmosféru města... jedenadvacetiletý Erik Mongrain, je jedním z nich... Tento mladý interpret nehraje obvyklým způsobem, místo toho si klade svou kytaru na kolena jako klávesnici... před objevem tohoto způsobu hry, známé jako ‚tapping‘, studoval klasickou kytaru jako samouk“  Erik vydal své první album "Fates" v prosinci roku 2006 na své internetové stránce jako soubor písní, které je možno zakoupit a stahovat jednotlivě. CD disk ve fyzické podobě byl vydán v červnu 2007 (v Japonsku v květnu).  Mongrain byl pozván na premiéru kampaně «World Music Heritage», kytarovým duem Gontiti organizovanou státní japonskou rozhlasovou a televizní korporací NHK, vysílání začalo v květnu 2007. Záznam byl natočen v ulicích Montrealu a v bazilice svatého Josefa, která je známá svou dobrou akustikou.  V létě 2008 byl Mongrain na turné v Evropě a to ve Francii, Belgii, Německu a ve Velké Británii. Vystupoval také ve své vlasti v provincii Québec. Mezitím společnost iVideoTune natočila čtyři klipy, mimo jiné i "Equilibrium", jeho poslední skladbu.

Erik Mongrain (* 12. dubna 1980 v Montrealu, Québec, Kanada) je kanadský skladatel a kytarista známý svým jedinečným stylem hry na akustickou kytaru a svým používáním techniky „lap-tapping“ na westernové kytaře.


Pořadatelství.

O pořádání 13. mistrovství světa v lehké atletice byl rekordní zájem. Dne 4. dubna 2006 IAAF oznámil, že devět zemí (Maroko - Casablanca, Jižní Korea - Tegu, Spojené arabské emiráty, Španělsko - Barcelona nebo Valencia, Rusko - Moskva, Austrálie - Brisbane, Švédsko - Göteborg, Chorvatsko - Split a Spojené státy - Chicago, New York nebo San Francisco) projevilo zájem o pořádání mistrovství světa. 1. prosince 2006 potvrdily závazný zájem Brisbane, Tegu, Moskva a Göteborg. Göteborg ale za nedlouho odstoupil z důvodu nedostatečné finanční podpory od švédské vlády. Na zasedání rady IAAF 27. března 2007 v Mombase bylo oznámeno, že vítězným kandidátem je Tegu.

Absence.

Světového šampionátu se nezúčastnila také řada medailistů z předchozího MS v Berlíně 2009 a atleti, kteří z důvodu nemoci, pozitivního dopingového nálezu či dlouhodobého zranění nemohli do Tegu odcestovat.  Ochuzena byla mužská stovka, kde nestartovali kvůli zranění Američan Tyson Gay a Jamajčan Asafa Powell (držitel nejrychlejšího výkonu roku na 100 m časem 9,78 s.). Jeho krajan Steve Mullings měl naopak podruhé v kariéře pozitivní dopingový nález. Trest hrozí také Američanovi Mikeu Rodgersovi, který měl rovněž v těle zakázaný stimulant a nominace se dobrovolně vzdal.  V desetiboji se nepředstavil olympijský vítěz Bryan Clay (zranění kolene) a chyběl rovněž halový mistr Evropy v sedmiboji z roku 2011 Bělorus Andrej Kravčenko.  Kvůli zranění nohy nemohl v soutěži výškařů obhajovat titul Rus Jaroslav Rybakov a chyběl i jeho krajan Andrej Silnov, který na ruském šampionátu skončil na 4. místě. K nominaci mu nepomohlo ani vítězství na Diamantové lize v Londýně, kde 6. srpna překonal 236 cm. Neopakovala se tak stejná situace jako v roce 2008, kdy byl Silnov dodatečně nominován na úkor Andreje Těrešina na letní olympijské hry. Mezi ženami nestartovala halová mistryně Evropy a bronzová medailistka z MS 2009 a ME 2010 Němka Ariane Friedrichová (natrhlá Achilova šlacha) a také Američanka Chaunté Loweová, která se podruhé stala matkou a na americkém šampionátu se na MS nekvalifikovala.  Medaili nevybojovala ani americká překážkářka Lolo Jonesová, dvojnásobná halová mistryně světa v běhu na 60 m překážek, které zranění znemožnilo absolvovat americkou kvalifikaci. Na startu se neobjevily také medailistky z halového ME 2011, bronzová Christina Vukičevičová z Norska a zlatá Carolin Nytraová z Německa, které v roce 2010 patřil nejrychlejší čas mezi Evropankami (12,57 s).  Kvůli zranění pravého kotníku, které si přivodil na evropském šampionátu do 23 let v Ostravě, chyběl halový světový rekordman v trojskoku Teddy Tamgho. Titul v běhu na 800 metrů neobhájil také Jihoafričan Mbulaeni Mulaudzi, kterého o šampionát připravilo zranění zadního stehenního svalu a zad. Mistryně světa v hodu oštěpem z roku 2009 Němka Steffi Neriusová naopak ukončila atletickou kariéru, španělské stýplařce (3000 m přek.) Martě Domínguezové se narodil potomek a pro zranění odřekla účast také vítězka maratonu, Číňanka Paj Süe.

Česká účast.

Světového šampionátu se zúčastnilo 21 českých atletů (8 mužů a 13 žen). V nominaci chyběl mj. překážkář Petr Svoboda, který kvůli zranění předčasně ukončil sezónu. Největšího úspěchu mimo medaile dosáhl výškař Jaroslav Bába, který obsadil 4. místo a také oštěpař Vítězslav Veselý. První medaili (stříbrnou) přidala dne 2. září oštěpařka Barbora Špotáková, která výkonem 71,58 metru zaostala pouze za Rusku Abakumovovou, ale ta musela medaili v roce 2018 vrátit kvůli pozitivnímu testu na doping.

Zúčastněné země.

"(v závorkách uvedeny počty vyslaných sportovců)"

13. mistrovství světa v atletice (oficiálním anglickým názvem: "IAAF World Championship in Athletics Daegu 2011") se konalo od 27. srpna do 4. září 2011 na stadiónu Daegu World Cup Stadium v Tegu (Daegu) v Jižní Koreji a jeho okolí (maraton, chodecké závody). Na programu bylo celkově 47 disciplín (24 mužských a 23 ženských), kterých se zúčastnilo celkově 1945 atletů a atletek z 202 členských zemí. O jediný světový rekord, který na MS padl se postarali jamajští sprinteři Nesta Carter, Michael Frater, Yohan Blake a Usain Bolt ve štafetě na 4×100 metrů, když původní hodnotu z roku 2008 37,10 s vylepšili o šest setin sekundy na 37,04 s.


Biografie.

Rodinný původ.

Význam Jany Španělské tkví v jejích rodinných vztazích, neboť byla vnučkou, dcerou, matkou a sestrou králů. Narodila se na královském dvoře v Madridu jako třetí, nejmladší dcera ze sedmi dětí španělského krále a císaře Karla I. (V.) a Isabely Portugalské. Jejími prarodiči tak byli z otcovy strany Filip I. Sličný a Jana Kastilská a ze strany matčiny Manuel I. Portugalský a Marie Aragonská.  Byla sestrou španělského krále Filipa II. a byla regentkou během jeho nepřítomnosti v době, kdy dlel v Anglii za účelem sňatku s anglickou královnou Marií Tudorovnou v letech 1554–1556 a 1556–1559.

Mládí.

Jméno dostala Jana jednak podle data narození (24. června – svátek sv. Jana), jednak na počest své babičky z otcovy strany. Ve čtyřech letech přišla o matku a byla svěřena do péče "Leonor de Mascareñas". Dostalo se jí pečlivé výchovy a vzdělání, v osmi letech ovládala latinu a uměla hrát na hudební nástroje.

Manželství a potomci.

Dne 11. ledna 1552, v sedmnácti letech, se provdala v zastoupení v Toro za svého bratrance, portugalského prince následníka, Juana Manuela, tehdy teprve patnáctiletého.  Koncem listopadu roku 1552 přibyla Jana na portugalský královský dvůr. Manželství bylo krátké, trvalo jen něco málo přes jeden rok, neboť Juan Manuel předčasně zemřel na souchotiny již 2. ledna 1554. V té době byla Jana již ve vysokém stupni těhotenství a za necelé tři týdny po manželově smrti, 20. ledna, porodila pohrobka, budoucího portugalského krále:  Na žádost svého otce, který měl v úmyslu abdikovat, se vrátila do Španělska. Opustila Lisabon 17. května roku 1554, svěřivši dítě do péče své tchyně (jež byla současně také její tetou), portugalské královny Kateřiny Habsburské.

Regentkou Španělska.

Když se vrátila do Španělska, po návštěvě své babičky Jany Kastilské v Tordesillas převzala 12. července roku 1554 na madridském dvoře regentství země kvůli nepřítomnosti jak císaře, tak svého bratra a následníka trůnu, který odcestoval do Nizozemí a Anglie, aby se oženil s anglickou královnou Marií Tudorovnou. Zároveň se starala o výchovu svého synovce dona Carlose. Regentkou byla do roku 1559, kdy se Filip II. vrátil definitivně do Španělska.  Zhostila se tohoto úkolu obdivuhodně s osobním nasazením a důvtipem, řešivši úspěšně těžké vojenské, náboženské i politické problémy těchto let. Dokázala se obklopit spolehlivými osobnostmi, z nichž mnohé byly portugalského původu, přišedší do Kastilie jako doprovod její matky, císařovny Isabely (jako např. budoucí kníže de Eboli, Ruy Gómez de Silva, jenž byl jednou z postav tzv. „partido ebolista – ebolistické strany" kolem infantky, jedné ze dvou skupin na dvoře Filipa II., charakterizované tolerancí a smířlivostí, především v náboženských otázkách; v opozici stála tzv. „partido albista – strana albistická" spjatá s vévodou z Alby).  Jana Španělská se podruhé neprovdala. Nikdy se již nevrátila do Portugalska a svého syna tak již nikdy neviděla, třebaže s ním udržovala rozsáhlou korespondenci až do své smrti v roce 1573. Ve Španělsku se dochovala řada obrazů Sebastiána v různém věku, které princeznu informovaly o jeho vývoji.  Na doporučení svého zpovědníka Františka Borgii založila Jana v roce 1557 "Convento de Nuestra Señora de la Consolación (klášter Naší paní útěchy)" pro řád klarisek v paláci v Madridu, kde se narodila (je zván také "Convento de las Descalzas Reales"); dále pak v Alcalá de Henares "Real Colegio de San Agustín (Královská kolej sv. Augustina)".  V roce 1559, po návratu Filipa II., se stáhla z politického života, aby se věnovala stále více životu náboženskému, třebaže stále měla mocný vliv ve straně ebolistů. Až do smrti vedla způsob života, který započala tohoto roku: zpola religiózní, zpola dvorský. Zemřela v El Escorialu ve věku 38 let 7. září roku 1573. Pochována byla v klášteře, který založila.

Jana, žena jezuita.

Význam Jany Španělské v historii spočívá nejen v její roli, kterou sehrála jako regentka španělské monarchie v době, kdy politika byla ženám zapovězena. Významná je i její role v Tovaryšstvu Ježíšově, kde byla jedinou ženou, jež se stala členkou tohoto povýtce mužského řeholního řádu. Jana byla s tímto řádem velmi silně svázána přes svého zpovědníka Františka Borgiu a přes Ignáce z Loyoly, který byl jejím osobním přítelem.  V letních měsících roku 1554 u právě jmenované regentky pod vlivem Francisca de Borja vyklíčila idea vstoupit do nově založeného Tovaryšstva Ježíšova; Borja sdělil regentčino rozhodnutí Ignácovi z Loyoly. Způsobilo jim to velký problém, neboť ženám bylo zapovězena možnost do nedávno založeného řádu vstoupit.  Tovaryšstvo Ježíšovo je totiž jedním z mála řádů, které nemají ženskou odnož. Vychází to z jeho charakteru, kde hraje velkou roli poslušnost, disciplina i misijní činnost, často ve velmi svízelných a nebezpečných podmínkách. Ignác z Loyoly byl od samého počátku proti vzniku ženské odnože řádu, přesto v roce 1545 na žádost papeže Pavla III. přijal slib "Isabely Roser" a jejích dvou družek, které měly dát vzniku řádu jezuitek. Experiment však trval jen dva roky a skončil nezdarem a v roce 1547 na popud Ignáce z Loyoly Pavel III. vydal list zakazující jezuitům péči o ženská shromáždění.  V čilé korespondenci ohledně této záležitosti figurovala regentka pod pseudonymem "Mateo Sánchez" (třebaže v dopisech pozdějších užívala pseudonym "Montoya"), aby její záměry nevyšly najevo; svůj záměr tajila především před otcem a bratrem, kteří by nepochybně byli proti němu, neboť by znemožnil využít Janinu osobu v rámci dynastické sňatkové politiky.  Postavení jezuitů ve Španělsku bylo tehdy velmi svízelné – byli v konfliktu s dominikánským řádem a různé politické ataky znesnadňovaly normální rozvoj Tovaryšstva.  Dne 26. října 1554 se díky Ignácovi z Loyoly uskutečnila porada o možnosti přijmout do řádu Matea Sáncheze. Žádost regentky byla vysoce mimořádná a nestandardní, bylo nutno brát v úvahu na jedné straně její význam a vliv ve státě, tak na druhé straně to, že mladá vdova, možný nástroj sňatkové politiky Habsburků, může vstupem do řádu vyvolat hněv své rodiny. Otcové jezuité se nakonec rozhodli dovolit Mateu Sánchezovi vyslovit slova žáka Tovaryšstva Ježíšova ve smyslu části V "Zásad" řádu: Jana byla přijata do řádu jako "věčný scholastik", tj. jezuita, který navždy zůstane ve fázi formace a nikdy nesloží svatý slib. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem až do Janiny smrti její příslušnost k řádu byla chována v tajnosti. Na všechny jezuity, kteří věděli o jejím vstupu do řádu, byl vložen slib mlčenlivosti a zachování tajemství. Její život se vstupem do řádu radikálně nezměnil – španělský dvůr byl proslulý svou strohostí, nebylo tedy nesnadné dodržovat slib chudoby. Jana dodržela také slib čistoty, nikdy se již neprovdavši.  Regentce, ženě teprve devatenáctileté, doručil rozhodnutí Ignác z Loyoly 3. ledna 1555. Jana pak měla možnost z titulu svého vysokého postavení tento velký dluh vracet a pomáhat řádu:  Podle četných zpráv posílaných do Říma je zjevné, že jezuité měli vážný zájem o příslušnost princezny Jany ke svému řádu, třebaže byla jediná svého druhu a byla držena v tajnosti.

Jana Španělská (také "Juana d ́Austria" = Johanna Habsburská či Rakouská) (24. června 1535, Madrid – 7. září 1573, El Escorial) byla španělská infantka, portugalská královna a posléze španělská regentka, dále historicky jediná žena mezi členy jezuitského řádu.


Hráčská kariéra.

Před odchodem do zámoří hrál za Litvínov. Velmi dobře se uvedl v klubu Vancouver Canucks, přesto si však v jeho dresu nezahrál na jaře v roce 1994 v play off ani jeden zápas, zatímco jeho spoluhráči postoupili do finálových bojů o Stanleyův pohár. V sezóně 1996–1997 pomohl ve Švédsku klubu Södertälje SK k postupu do Elitserien. V roce 2010 ohlásil konec své hokejové kariéry, ale k hokeji se vrátil ještě během play-out sezóny 2011–2012, kdy pomohl svému domovskému týmu HC Litvínov k udržení v nejvyšší soutěži. Po zachránění svého týmu od baráže o extraligu ukončil svoji kariéru, avšak 10. ledna 2013 oznámilo vedení HC Verva Litvínov, že opět s týmem trénuje. Za litvínovský klub nastupoval v sezónách 2013/2014 a 2014/2015, přičemž v roce 2015 získal extraligový titul. Následně, i kvůli zdravotním problémům, které mu nedovolily nastoupit v play-off 2015, oznámil definitivní konec aktivní hokejové kariéry.  Kvůli své tělesné odolnosti získal přezdívku Guma.  V lednu 2018 se po odvolání Radima Rulíka stal trenérem Litvínova.

Reprezentační statistiky.

Celková bilance 116 utkání/13 branek

Politická kariéra.

V komunálních volbách v roce 2006 kandidoval jako nestraník za SNK-ED do Zastupitelstva města Litvínova. Uspěl, byl zvolen městským zastupitelem a následně i radním města.  V roce 2008 začal spolupracovat s ČSSD a stal se její tváří v předvolební kampani. Natočil pro ČSSD volební klip, ve kterém v oranžovém dresu najíždí na bránu, v níž stojí brankář v modrém dresu se jmenovkou Topolánek a dává mu gól. Ve zrušených volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2009 měl kandidovat za ČSSD. V Ústeckém kraji byl na kandidátce na druhém místě hned za Jiřím Paroubkem. V řádných volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2010 kandidoval už jako člen ČSSD na 2. místě její kandidátky v Ústeckém kraji a získal mandát poslance Poslanecké sněmovny PČR.  V říjnu 2011 opustil spolu s Paroubkem ČSSD a stal se zakládajícím členem nového politického uskupení – strany Národní socialisté - levice 21. století (později LEV 21 – Národní socialisté). Na jejím ustavujícím sjezdu dne 26. listopadu 2011 byl zvolen jejím místopředsedou. V krajských volbách v roce 2012 kandidoval za LEV 21 do Zastupitelstva Ústeckého kraje, ale neuspěl. Zároveň kandidoval ve volbách do Senátu PČR v roce 2012 za LEV 21 v obvodu č. 29 – Litoměřice. Se ziskem 5,65 % hlasů však skončil na 6. místě a nepostoupil ani do druhého kola. Dne 14. června 2013 na mimořádném jednání Sněmovny v reakci na policejní razii na Úřadu vlády ČR oznámil, že se vzdává poslaneckého mandátu a ukončí svou politickou kariéru. Uvedl, že se chce vrátit do čistého prostředí mezi sportovce.  Ve volbách do Poslanecké sněmovny PČR v roce 2013 kandidoval za LEV 21 na 5. místě kandidátky v Ústeckém kraji, ale neuspěl (LEV 21 se do Sněmovny nedostala). V rámci kandidátky získal nejvíc preferenčních hlasů, a to 12,50 %. V polovině června 2014 rezignoval na post místopředsedy LEV 21 a ze strany odešel.  Ve volbách do zastupitelstev obcí v roce 2014 kandidoval za SNK ED do Zastupitelstva města Litvínova a uspěl. Ve volbách v roce 2018 mandát zastupitele města obhájil, když z pozice nestraníka vedl kandidátku SNK ED.  V roce 2016 se pokusil o návrat do vysoké politiky, když kandidoval ve volbách do Senátu PČR jako nestraník za ČSSD v obvodu č. 4 – Most. Se ziskem 16,42 % hlasů postoupil z druhého místa do druhého kola, v němž však prohrál poměrem hlasů 29,18 % : 70,81 % s kandidátkou hnutí Severočeši.cz Alenou Dernerovou. Senátorem se tedy nestal. Nejvyšší správní soud ČR však prohlásil volby v tomto obvodu za neplatné a nařídil jejich opakování. V lednu 2017 tak za ČSSD kandidoval znovu, se ziskem 15,73 % hlasů však opět skončil na 2. místě.  Dne 11. března 2020 byl zvolen členem Rady České televize, a to s účinností od 27. března 2020. Nominoval jej HC Litvínov.

Jiří Šlégr (* 30. května 1971 Jihlava) je český hokejový trenér, bývalý obránce, člen prestižního spolku Triple Gold Club (vítězství na MS v ledním hokeji, OH a zisk Stanleyova poháru) a politik. Od února 2010 do října 2011 byl členem ČSSD, od listopadu 2011 do června 2014 byl místopředsedou strany LEV 21 - Národní socialisté. Od roku 2010 byl poslancem Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky, v polovině června 2013 se mandátu vzdal. Od roku 2014 působí ve vedení hokejového klubu HC Litvínov, kde také vykonává funkci vedoucího realizačního týmu. V roce 2019 byl uveden do Síně slávy českého hokeje. Od března 2020 je členem Rady České televize.


Lionel Walter Rothschild, druhý baron Rothschild

Životopis.

Byl nejstarší syn a dědic lorda Nathana Rothschilda. Jeho otec byl nesmírně bohatý finančník mezinárodní finanční dynastie Rothschildů a stal se prvním židovským nekonvertovaným (ke křesťanství) peerem v Anglii. Kvůli svému křehkému zdraví se musel vzdělávat doma. Jako mladý muž cestoval po Evropě a rok studoval na univerzitě v Bonnu před tím než nastoupil na Magdaleny College v Cambridge. Po dvou letech studia v roce 1889 univerzitu opustil, aby se mohl věnovat rodinnému bankovnímu podnikání a studovat finance. V 21 letech neochotně odešel pracovat do rodinné banky, NM Rothschild & Sons v Londýně. Zde působil mezi lety 1889 – 1908.

Zoologie.

Protože neměl zájem ani talent pro finančnictví, bylo mu nakonec dovoleno věnovat se svým zálibám, a to zejména botanice. Již ve svých sedmi letech totiž prohlásil, že založí botanickou zahradu. Jako dítě sbíral hmyz, motýly a zvířata. Mezi jeho domácí zvířata v rodinného domě v Tring Parku patřili například klokani a exotické ptactvo.  Rothschildova sbírka čítala 300 000 ptáků, 200 000 ptačích vajíček, 2 250 000 motýlů a 30 000 brouků. Dále také tisíce druhů savců, ještěrů a ryb. Vytvořil největší soukromou zoologickou sbírku v historii.  Jako první popsal Giraffa camelopardis rothschildi, poddruh žirafy s pěti rohy místo dvou, který nese jeho jméno. V dnešní době je to jeden z devíti nejohroženějších druhů na světě. Dále objevil 153 druhů hmyzu, 58 ptáků, 17 savců, tři ryby, tři pavouky, dva plazy, jednoho členovce a červa, které jsou po něm pojmenováni.  V roce 1892 si otevřel soukromé muzeum přístupné veřejnosti. Byla to největší světová zoologická sbírka. Roku 1932 byl donucen prodat značnou část své kolekce ptáků do Amerického muzea přírodních věd poté, co byl vydírán. V roce 1936 věnoval zbytek sbírky fondu Britského muzea. Jeho zoologické museum v Tringu je nyní součástí Muzea přírodních věd.

Politika, sionismus a Balfourova deklarace.

Byl členem britské Liberální strany. V letech 1899 až 1910 působil jako poslanec za obvod Aylesbury. Byl aktivním sionistou a blízkým přítelem Chajima Weizmanna. Pracoval na návrhu vzniku židovského státu v Palestině. 2. listopadu 1917 obdržel dopis od britského ministra zahraničí Arthura Balfoura, jenž mu byl adresován přímo domu na Piccadilly 148. V tomto dopis vyjádřila britská vláda podporu pro vznik Palestiny jako „národního domova pro Židy“. Tento dopis je známý jako Balfourova deklarace.

Rodina.

Nikdy se neoženil, jedna z jeho dvou milenek mu porodila dceru. V roce 1915 zdědil britský peerský titul „Baron Rothschild“ od svého otce Nathana Mayera Rothschilda. Také zdědil titul „Baron de Rothschild“ od rakouské koruny, co byl v Británii platný šlechtický titul na základě nařízení z 27. dubna 1932. V roce 1929 koupil jednu z největších rezidencí na Manhattanu v New Yorku, na 70. ulici. Zemřel v roce 1937 v Hertfordshire v 69 letech. Neměl žádné právoplatné dědice, takže jeho titul připadl jeho synovci Victoru Rothschildovi.

Ocenění.

V roce 1898 mu univerzita v Giessenu udělila čestný doktorát. Roku 1899 byl zvolen správcem britského muzea. V roce 1911 se stal členem Royal Society.

Lionel Walter Rothschild, 2. baron Rothschild, baron de Rothschild (8. února 1868 – 27. srpna 1937) byl britský bankéř, politik a zoolog a člen dynastie Rothschildů.


Geografie.

Centrální část Kladska tvoří Kladská kotlina ("Kotlina Kłodzka"), která je ze všech stran obklopena horami. Na hranicích oblasti se rozkládají masív Králického Sněžníku ("Masyw Śnieżnika"), Orlické hory ("Góry Orlickie") a Bystřické hory ("Góry Bystrzyckie"), Stolové hory ("Góry Stołowe"), Javoří hory, Soví hory ("Góry Sowie"), Bardské hory ("Góry Bardzkie"), Rychlebské hory ("Góry Złote", "Góry Bialskie"). Jeho územím protéká několik řek, z nichž jsou nejdůležitější Kladská Nisa a hraniční řeka Divoká Orlice ("Dzika Orlica"). Kladská Nisa opouští území na severu u města Bardo. Většina Kladska patří do úmoří Baltského moře, nejzápadnější část do úmoří Severního moře. Z hlediska geologické regionalizace patří Kladsko z velké části do vnitrosudetské pánve.  Z historického hlediska sousedí na jihu a západě s Čechami, na jihovýchodě s Moravou, na hřebenech Rychlebských hor s územím české části bývalého slezského Niského knížectví (Jesenicko), na severu pak sousedí s územím bývalých slezských knížectví Svídnického a Minsterberského.  Pokud jde o moderní členění, tak okres Kladsko sousedí s českými kraji Královéhradeckým, Pardubickým a Olomouckým, a polskými okresy Ząbkowice Śląskie, Dzierżoniów a Valbřich.

Historický přehled.

První osídlení.

Území bylo osidleno již v prvním století, první písemná zmínka o vlastním městě pochází z Kosmovy kroniky. V kronice je zmíněno město "Ciadzco", které patřilo Slavníkovi, zakladateli rodu Slavníkovců. Územím Kladska vedla již od nejstarších dob obchodní stezka, při níž byl vystavěn hrad Kladsko, který dal dnešnímu území i městu jméno.

Česko-polské spory o území.

Později bylo území ovládnuto Přemyslovci. Nároky na území si však kladla i polská knížata, což vedlo k několika vojenským střetnutím. Roku 1003 se pokusil území obsadit Boleslav Chrabrý, ale záhy byl vyhnán císařem Jindřichem II. Roku 1080 se oženil Vladislav I. Herman s Juditou Přemyslovnou, dcerou českého knížete Vratislava II. Jejich syn, Boleslav III. Křivoústý si území nárokoval jako věno své matky. Soběslav I. vypálil město do základů, ale brzy jej vybudoval znovu včetně hradu, který zmodernizoval.

Kladsko součástí Čech.

Roku 1137 byla prostřednictvím císaře Lothara III. domluvena mírová dohoda, kterou se celé Kladsko stávalo majetkem českého knížete Soběslava I. Přemysl Otakar II. r, 1260 vyňal veškeré statky kláštera polického (Broumovsko) z moci královských úředníků župy kladské, díky čemuž je Broumovsko dosud součástí Čech. Po jeho porážce od císaře Rudolfa I, Habsburského byla župa přiznána doživotně vratislavskému knížeti Jindřichu IV. Probovi. Jakmile ale Jindřich zemřel (roku 1290), navrátilo se Kladsko zpět do českých rukou. Jan Lucemburský doživotně věnoval Kladsko coby české léno Jindřichu VI. Dobrému (1327 až 1335) a poté Boleslavu II. Minsterberskému (1336 až 1341).  Roku 1348 se stalo Kladsko součástí zemí Koruny české. Území následně bohatlo a vyvíjelo se až do husitských válek v první polovině 15. století, během kterých došlo k poměrně velkému úbytku obyvatel způsobeném hlavně morem, válkou, požáry a povodněmi. Ekonomika oblasti se vzpamatovala až v průběhu 16. století.  Roku 1459 (dekret ze 17. prosince 1462) ustanovil Jiří z Poděbrad Kladsko hrabstvím a udělil mu znak: dva zlaté šikmé pásy v červeném poli. Hrabství poté náleželo jako léno jeho synům. Od zadlužených králových potomků je roku 1501 odkoupil sešvagřený hrabě Oldřich z Hardeggu. Rod Hardeggů pak hrabství roku 1534 prodal králi Ferdinandovi. Titul hrabat Kladských však Hardeggové používají dodnes. Podle výsad z let 1472 a 1578 nemělo být odloučeno od Českého království. Až do slezských válek to byl jeden z tzv. vnějších krajů Čech. Ztráta Kladska byla potvrzena vratislavským, drážďanským i cášským mírem, a poté Kladsko připadlo Prusku, které je začlenilo do Slezska (až roku 1818 – do té doby požívalo statut země odlišné od Slezska). Po 2. světové válce (1945) bylo Kladsko začleněno do Polska, následný československo-polský spor o Kladsko byl urovnán mezistátními smlouvami z let 1947 a 1958. 1. června 1975 se Kladsko stává součástí vojvodství Wałbrzych. Na základě správní reformy z roku 1998 zde existuje od 1. ledna 1999 v rámci Dolnoslezského vojvodství okres Kladsko, jenž má totožný rozsah jako historické území. Od roku 1995 je Kladsko součástí Euroregionu Glacensis.

Místa v kladském hrabství.

Vrchnostenské celky v kladské kotlině.

Samostatné rytířské statky  Svobodné rychty  Komorní dvory a vsi

Krajina.

Krajina Kladska je velice malebná a přitažlivá, její kultura a dějiny pestré, proto se jedná o turisticky atraktivní oblast se značným turistickým potenciálem. Na území se kromě několika chráněných krajinných oblastí nalézá také Národní park Stolové hory ("Park Narodowy Gór Stołowych"). Kladsko je oblastí s největším výskytem léčivých a minerálních pramenů na území Polska. Nejen ve středověku zde byla naleziště drahých kovů, důkazem toho je velký počet důlních prací, které dnes slouží také jako muzea.  V Kladsku je mnoho sakrálních staveb a míst. Patrně nejproslulejší je poutní místo ve Vambeřicích ("Wambierzyce").  V západní části Kladska okolo města Chudoba ("Kudowa-Zdrój") existoval tzv. Český koutek.

Kladsko v české frazeologii.

Ke Kladsku je v jedné z hypotéz vztahováno úsloví „za krále Klacka“ (ve východních Čechách „za klackýho krále“), označujícího velmi dávnou dobu, „když v Kladsku v době, jakou už nikdo nepamatuje, vládl mocný král“, což může být například odkaz na knížete Slavníka, resp. na dobu před vyvražděním Slavníkovců.

Hrabství kladské nebo též Kladsko (německy "Grafschaft Glatz") je historické české území, nyní v polském Dolnoslezském vojvodství. Jeho území přibližně odpovídá současnému okresu Kladsko a jeho metropolí je město Kladsko (polsky "Kłodzko").


Průběh bitvy.

Zima na přelomu let 1125 a 1126 byla tvrdší než obvykle, Lothar III. ovšem tento fakt podcenil. Neshromáždil ani brannou moc z celé říše, v jeho armádě byli jen bojovníci z východní poloviny saského vévodství. Soběslav I. si toho musel být dobře vědom. Na zprávy o záměrech zbavit ho vlády údajně reagoval slovy:  16. února 1126 přišla velká obleva, což zřejmě popohnalo Lothara III. k činu.  Sníh začal tát a pukaly ledy. Většina jezdců sesedla z koní a sundala si brnění, protože bylo obtížné prodírat se bořícím se sněhem.  Ota II. Olomoucký jel v čele německého vojska, protože znal nejlépe cestu, a za ním pochodovalo několik skupin. Lothar s Otou se nejspíš domnívali, že mohou Soběslava překvapit náhlým přesunem v zasněženém podhůří. České vojsko ale čekalo už u hradiště Chlumec. Lothar nevyslal zvědy a netušil, že Soběslavovo vojsko je nablízku. A tak se nepřipravené německé vojsko dostalo skoro až k tomu českému. Soběslav dal povel k útoku a jenom někteří z nepřátelského vojska se pokusili bránit. Ostatní se dali na útěk.  Ota Olomoucký se ocitl v obklíčení a Lothar III. se uchýlil na nedalekou výšinu se štítonoši.

Spojenectví s Lotharem III..

Nakonec tedy proběhla krátká krvavá bitva, ve které Ota II. zemřel a Lothar III. i Albrecht I. Medvěd, budoucí braniborský markrabě, padli do zajetí. Soběslav je ovšem brzy propustil a nadále byli s Lotharem spojenci. Soběslav I. byl realista a věděl, že úplně porazit Lothara by znamenalo dlouhý konflikt s celou říší. Na svém spojenectví s Lotharem tedy vybudoval svou zahraniční politiku, vedenou smyslem pro dosažitelné cíle.

Národní bitva.

Vlastenecký, protiněmecký postoj zastával již Soběslavův současník a stoupenec, Kanovník vyšehradský, který vylíčil bitvu ve svém pokračování Kosmovy kroniky. Historiky bývá zmiňován národní charakter, který Soběslav dokázal vtisknout shromáždění českých velmožů sjednocených proti německému nepříteli. Vratislav Vaníček dává událost do širších souvislostí formování evropských národů a shromáždění českého vojska pod korouhví svatého Vojtěcha připevněné ke svatováclavskému kopí přirovnává ke shromáždění francouzsky mluvící šlechty pod korouhví oriflamme Ludvíkem VI. proti císaři Jindřichu V. o dva roky dříve.

Bitva u Chlumce mezi českým knížetem Soběslavem I. a německým králem Lotharem III. proběhla 18. února 1126 blízko Chlumce u Ústí nad Labem.


Rozšíření.

Pochází z teplých oblastí Severní Ameriky, odkud byla tato okrasná rostlina introdukována do mnoha zemí. Ve své domovině byla spíše využívána pro chmýří na semenech jako textilní rostlina, obdobně jako bavlník. Její druhové jméno "syriaca" chybně stanovil Linné domnívaje se, že rostlina pochází z oblastí okolo Sýrie.  Na území dnešního Česka se pěstovala již v 18. století, např. rostla v zámeckém parku v Lánech. V současnosti se vyskytuje v teplejších oblastech Čech v Polabí a na Moravě na Hané a v okolí Znojma a Břeclavě. Je považována za potenciálně invazní rostlinu. Ve volné přírodě současné ČR byla prvně zaznamenána v roce 1901.

Ekologie.

Klejiše hedvábné nejlépe vyhovují teplejší a vlhčí stanoviště nacházející se na písčitých půdách a na místech pozměňovaných lidskou činností, na rumištích, okolo plotů, na železničních náspech, v příkopech podél cest i v polních kulturách. Během vegetace snáší i déletrvající sucho. Je silně konkurenčně schopnou rostlinou, tato vlastnost je umocněná vylučováním alelopatických látek které brzdí růst okolních rostlin. Vzchází poměrně pozdě na jaře, kvete v červnu až srpnu a semena dozrávají v srpnu a září.

Popis.

Vytrvalá, opadavá, hluboko kořenící rostlina s přímou, nevětvenou lodyhu dorůstající do výše 1 až 2 m. Dutá lodyha, vyrůstající z plazivého oddenku, je téměř oblá, jemně chlupatá a porostlá protistojnými nebo přeslenitými listy s krátkými řapíky. Mají podlouhle vejčité čepele dlouhé 15 až 20 cm a široké 5 až 10 cm, na bázi okrouhlé, na vrcholu ostře zakončené a po obvodě celokrajné. Na horní straně jsou holé a na spodní jemně chlupaté. Při poranění rostlina bíle mléčí, uvolňuje latex.  Květenství jsou polokulovité, mírně svěšené lichookolíky vyrůstající z úžlabí listů. Okolíky mají stopky až 10 cm dlouhé, jejich obaly jsou trojúhelníkovité, vstřícně rostoucí listeny. Květenství se skládají z asi 30 stopkatých, oboupohlavných, pětičetných, voňavých květů. Kalich má srostlé, nazpět ohnuté, úzce kopinaté lístky asi 3 mm dlouhé. Koruna s kratičkou trubkou má podlouhle vejčité, nazpět sklopené lístky dlouhé asi 7 mm, které jsou růžové, nafialovělé nebo bílé. V květu je gynostegium vzniklé srůstem tyčinek se semeníkem, to má nápadně vztyčené a dužnaté výrůstky připomínající pakorunku. Mezi prašníky jsou hnědé žlázky spojující lepkavou hmotou dvě brylky ze sousedních prašníků. Květy rozkvétají v červnu a červenci a jsou oblíbených zdrojem nektaru pro včely a motýly.  Plod je podlouhlý, vejčitý, zahrocený, vícesemenný měchýřek s nafouklým oplodím. Měchýřek, pokrytý ve více řadách krátkými a řídkými ostny, je asi 10 cm dlouhý a 3 cm široký a ve zralostí se otvírá břišním švem. Obsahuje světle hnědá, vejčitá, zploštělá, asi 8 mm velká křídlatá semena s olejnatým endospermem. Semena mají dlouhý a hustý chochol hedvábných chlupů, která usnadňují jejich roznášení větrem a šíření na větší vzdálenosti. K rozšiřování druhu do blízkého okolí slouží plazivé, dužnaté, asi 2 cm tlusté oddenky, jimiž klejicha hedvábná vytváří rozsáhle kolonie.

Význam.

Dříve bývala tato rostlina v místech původu vysévána jako přadná, chmýr ze semen se používal jako náhrada bavlny, sloužil jako vycpávkový materiál do oblečení; měchýřky sloužily pro výrobu drobných ozdob. Byla také u včelařů oblíbenou medonosnou rostlinou. V současnosti je klejicha hedvábná pěstována hlavně pro voňavé květy, pro svou nenáročnost a vytrvalost je vysazována do parků a okrasných zahrad.  Nektar z květů tohoto druhu klejichy slouží jako potrava pro některé motýly a stejně tak i listy jsou spásány housenkami před zakuklením, nejznámější je monarcha stěhovavý. Obsažené toxické látky housenkám nevadí, ty jsou dokonce zabudovány i do těla dospělých motýlů, kteří varují před svými toxiny potenciální predátory pestrým zbarvením křídel.

Toxicita.

Nadzemní části byliny a hlavně oddenky obsahují hořké jedovaté glykosidy asclepiadin a vincetoxin. V minulosti byl kořen v malých dávkách používán v léčitelství proti zahlenění průdušek, při nekontrolovaném požití ale může způsobit zvracení nebo průjmy. Škodlivé je i bílé mléko (obsahující 2 % kaučuku) vytékající z poraněné rostliny, po potřísnění kůže způsobuje u citlivých osob alergické reakce. Rostlina je toxická také pro zvířata, kterým po spasení většího množství může způsobit zažívací problémy až zadušení.

Externí odkazy.

Klejicha hedvábná ("Asclepias syriaca") je vysoká, nenáročná, fialově kvetoucí a silně vonící bylina. Pochází ze Severní Ameriky a roste zdomácněle i v České republice. Je po staletí pěstována jako zahradní okrasná rostlina, leckde zplaněla do volné přírody a stal se z ní nevítaný plevel.


Popis.

Klejichy jsou povětšině vytrvalé přímé byliny, na bázi většinou dřevnatějící. Některé druhy jsou jednoleté ("A. nivea", "A. angustifolia"), jiné naopak dorůstají podoby větvených keřů ("A. albicans", "A. subulata"). Listy jsou jednoduché, většinou vstřícné, řidčeji střídavé nebo přeslenité. Květy jsou malé až středně velké a často nápadně zbarvené, uspořádané v okoličnatých a většinou mnohokvětých květenstvích. Kalich je pětičetný a uvnitř často se žlázkami. Kališní lístky jsou úzké, špičaté a nazpět obrácené. Koruna je nejčastěji bílá, žlutooranžová, růžová, červená nebo zelenavá, obvykle kolovitá až nazpět ohnutá, hluboce pětilaločnatá, s velmi krátkou korunní trubkou. Pakorunka je tvořená petaloidními a často kápovitými přívěsky s nápadnou, ke středu květu zahnutou ostruhou. Nitky tyčinek jsou srostlé v trubičku, která je spojená s čnělkou a tvoří komplexní strukturu zvanou gynostegium. Pyl je v podlouhlých brylkách, spojených do páru. Gyneceum je tvořeno 2 volnými semeníky, srostlými v čnělkové části. Bliznová hlava je pětihranná až pětilaločná, na vrcholu zploštělá. Plodem je měchýřek nebo souplodí 2 měchýřků. Plody jsou na povrchu hladké nebo osténkaté. Semena jsou opatřena chmýrem.<ref name="fl-cost-18/3"></ref>

Rozšíření.

Počet udávaných druhů rodu klejicha je dosti různý a závisí na taxonomickém pojetí. Většinou se udává v rozpětí 120 až 140 druhů, některé zdroje však udávají i přes 200 druhů. Rod klejicha je přirozeně rozšířen pouze v Americe včetně Karibských ostrovů, některé druhy však zdomácněly i v jiných částech světa. Nejvíce druhů se vyskytuje v mírných a subtropických oblastech Severní Ameriky. Asi 6 druhů roste v subtropické Jižní Americe, zejména v Bolívii a Argentině. V tropické Střední a Jižní Americe se vyskytuje pouze několik druhů. Z Mexika je udáváno 68 druhů.  V teplejších oblastech České republiky občas roste zplaněle klejicha hedvábná ("Asclepias syriaca"). Vyskytuje se zejména kolem tratí a silnic, na hřbitovech, rumištích, vinicích a podobně. V ČR je pěstována již od roku 1786.

Ekologické interakce.

Květy klejich mají zajímavý a specializovaný způsob opylování, kterému je silně přizpůsobena morfologie květů. Blizny ani prašníky nejsou na povrchu květu viditelné a jsou překryté jinými strukturami. Blizny je ukryty v 5 bliznových komůrkách, které ústí malými svislými otvory po stranách čnělkové hlavy. Pyl nevypadává z prašníků v jednotlivých zrnech, nýbrž je podobně jako u orchidejí sdružen do podlouhlých struktur, zvaných brylky ("pollinia"). Brylky jsou u klejichy spojené do páru prostřednictvím tělíska ("corpusculum") a dvou ramen do struktury zvané polinarium. Tělísko je jedinou viditelnou částí polinaria a vyčnívá nad ústím bliznové komůrky. Květy klejich jsou vonné a produkují hojný cukernatý nektar, který se tvoří v bliznových komůrkách a hromadí se v kápovitých segmentech pakorunky. Jsou opylovány zejména hmyzem, v Americe je někdy navštěvují i kolibříci. Hmyz se při návštěvě květu často nohou zachytí za vyčnívající tělísko a následně vytáhne celé polinarium s brylkami z bliznové komůrky. Polinarium se přilepí hmyzu na končetinu nebo jinou část těla, asi po minutě a půl vysychá a ramena se ohýbají o 90 °. Při návštěvě dalšího květu se v případě úspěšného opylení zasouvá brylka do bliznové komůrky. Zde brylka nabobtná, z pylových zrnek vyrůstají pylové láčky, prorůstají do semeníku a každá z nich oplodňuje jedno vajíčko.  Klejichy jsou cizosprašné rostliny, které nejsou schopny opylení vlastním pylem. Nejefektivnějšími opylovači jsou statnější druhy vos, včela medonosná, velcí motýli (zejména otakárci) a čmeláci. Některé severoamerické druhy ("A. viridiflora", "A. hirtella") jsou převážně opylovány čmeláky. Klejichu hedvábnou opyluje v Americe téměř výhradně včela medonosná, která je na tomto kontinentu nepůvodním druhem. Včela je významným, převažujícím opylovačem i dalších druhů, zejména klejichy hlíznaté a klejichy "A. purpurascens". Jaké druhy hmyzu opylovaly klejichy před introdukcí včely medonosné, není s jistotou známo. Pro menší druhy hmyzu včetně včely medonosné bývají květy klejich někdy nebezpečné, neboť se jim skřípnou nohy do ústí bliznové komůrky a nedokáží se z nich vždy osvobodit.  Klejichy jsou hlavní živnou rostlinou severoamerického motýla monarchy stěhovavého ("Danaus plexippus"). Jedovaté glykosidy obsažené v rostlinách se hromadí v tělech housenek a chrání je před predátory. Obsah těchto glykosidů v tělech housenek je vyšší než jejich obsah v rostlinách a zůstává v jejich tělech i po proměně v dospělého motýla. Jak housenky tak i dospělci těchto motýlů mají výrazné výstražné zbarvení. Tato ochrana je účinná zejména proti obratlovcům, zatímco proti bezobratlým predátorům je účinek menší. Housenky můry "Euchaetes egle", které se živí listy klejich podobně jako housenky monarchů, ve svých tělech také hromadí glykosidy, zatímco nenápadní dospělci již tyto látky neobsahují. O housenkách monarchů i tesařících "Tetraopes tetrophthalmus" je známo, že nejprve u báze listu naruší mléčnici a přeruší přívod jedovatého latexu a posléze začínají list konzumovat z opačného konce.  Z dalších herbivorů se na listech klejich živí např. housenky můry "Cycnia tenera", dospělci tesaříka "Tetraopes tetrophthalmus" (larvy se živí kořeny), larvy i dospělci mandelinky "Labidomera clivicollis". Dření stonků se živí nosatec "Rhyssomatus lineaticollis". Na listech a stoncích saje mšice "Aphis asclepiadis", v listech minují larvy dvoukřídlého hmyzu "Liriomyza asclepiadis".  Semena klejich mají dlouhý chmýr a jsou šířena větrem.

Obsahové látky a jedovatost.

Klejichy jsou jedovaté rostliny. Všechny části rostlin obsahují jedovaté glykosidy, největší koncentrace je v oddencích. Většina druhů obsahuje srdeční glykosidy, v některých jsou přítomny glykosidy s neurotoxickým účinkem (např. venticenolid izolovaný z "A. subverticillata"). Klejicha hedvábná obsahuje jedovatý glykosid asklepiadin, dále vincetoxin a hořčinu asklepion. V latexu je dále obsaženo asi 0,1 až 2 % kaučuku, semena obsahují až 19 až 21 % polovysýchavého oleje. Klejicha kurasavská obsahuje mj. srdeční glykosid asklepin, který vykazuje silnější účinek na srdeční činnost než strofantin získávaný z rostlin rodu krutikvět ("Strophanthus") nebo digitoxin z náprstníku ("Digitalis").  Otrava klejichou se v lehčích případech projevuje nevolností, požití větší dávky způsobuje zejména zvracení a průjem. K silnější otravě, vedoucí k porušení funkce srdečních, nervových či ledvinových buněk a následné smrti zpravidla nedochází, neboť po požití nastupuje silný dávivý účinek. Dobytek se klejichám většinou vyhýbá, v Severní Americe však byly zaznamenány případy otrav, pokud byl dobytek vyhladovělý. Riziko spasení nastává zejména u uschlých rostlin, neboť jsou pro zvířata přijatelnější a přitom se usušením neztrácí jejich jedovatost.

Taxonomie.

Rod "Asclepias" je v rámci čeledi "Apocynaceae" řazen do podčeledi "Asclepiadoideae", tribu "Asclepiadeae" a subtribu "Asclepiadinae". V současné taxonomii je rod pojímán úzce a zahrnuje pouze americké druhy. Mnohé zejména africké druhy byly přeřazeny do jiných rodů ("Gomphocarpus", "Pachycarpus" aj.)

Význam.

Jemný chmýr z plodů některých druhů, zejména klejichy narudlé ("Asclepias incarnata") a klejichy kurasavské ("A. curassavica"), slouží jako izolační a vycpávkový materiál. Jako textilní vlákno jej nelze použít, neboť nejdou spřádat. Ze stonků klejichy narudlé se získávají i lýková vlákna, použitelná jako nouzová náhrada lnu či vlny. Klejicha kurasavská pochází z tropické Ameriky, zdomácněla však v tropech a subtropech po celém světě, v Evropě např. ve Španělsku. Je to krátkověká, nápadně kvetoucí trvalka, která se v České republice pěstuje jako letnička. Udávaná zóna odolnosti je 8 až 11.  Oddenky klejichy hedvábné ("A. syriaca") byly v minulosti používány v lidovém léčitelství, a to zejména jako expektorans, emetikum a zevně na kožní vyrážky. Chmýr ze semen byl v USA za 2. světové války zpracováván na vycpávkový materiál, nahrazující kapok. V bývalém Sovětském Svazu byl tento druh pěstován zejména pro technický olej ze semen. Latex obsahuje kaučuk, jako jeho zdroj se však příliš nehodí, neboť má velký obsah pryskyřic. Klejicha hedvábná je v České republice místy pěstována jako okrasná trvalka a medonosná rostlina. Řidčeji se pěstují i jiné vytrvalé druhy, zejména klejicha hlíznatá ("A. tuberosa") a klejicha narudlá ("A. incarnata").  Klejicha hlíznatá má dlouhou historii využití při léčení nemocí dýchacího ústrojí a horečnatých onemocnění. Domorodé kmeny Severní Ameriky ji využívaly při léčbě zápalu plic, chřipky nebo zánětu pohrudnice. V současném léčitelství je používána zejména při bolestivém kašli a tíži na prsou při chřipkových onemocněních. Také podporuje pocení a působí diureticky. Hlízovité kořeny klejichy hlíznaté sloužily Indiánům po uvaření jako potrava. Tato rostlina je využívána i v homeopatii.  V tradiční medicíně v Mexiku je používáno v širším měřítku 14 druhů klejich. Nejpoužívanějším druhem je klejicha kurasavská. Nálev z druhů "A. albicans" a "A. subulata" se aplikuje zevně jako analgetikum při bolestech hlavy. Latex "A. glaucescens", "A. linaria" i některých jiných druhů se používá při ošetřování zranění, kožních infekcích a odstraňování bradavic. Další druhy slouží jako projímadla nebo při respiračních onemocněních. Klejicha "A. woodsoniana" je v mexickém státě Chiapas podávána k úlevě při srdeční nedostatečnosti.

Klejicha ("Asclepias") je rod rostlin z čeledi toješťovité. Jsou to převážně vytrvalé byliny s jednoduchými listy a často nápadnými květy v bohatých okoličnatých květenstvích. Květy mají specializovaný způsob opylování. Rod zahrnuje asi 200 druhů, pocházejících vesměs z Ameriky. Nejvíce druhů roste v mírných a subtropických oblastech Severní Ameriky. V teplých oblastech České republiky roste zdomácnělá klejicha hedvábná. Klejichy obsahují jedovaté glykosidy. Mají význam v lékařství a fytoterapii, poskytují vlákna a v malé míře i technický olej. Některé druhy jsou pěstovány jako okrasné rostliny.


Životopis.

Lavinia Fontana se narodila v Boloni v roce 1552 Prosperovi Fontana a Antonii de Bonardis. Byla pokřtěna 24. srpna 1552 v katedrále San Pietro. Její starší sestra Emilia zemřela v roce 1568, když bylo Lavinii šestnáct let. Její otec Prospero Fontana byl prominentní malíř Boloňské školy a učil malovat i svou dceru. V jejich domě se Lavinia setkala, díky zakázkám svého otce s mnoha vlivnými boloňskými obyvateli i významnými umělci té doby. Boloňská společnost převážně podporovala její uměleckou kariéru, poskytla jí příležitosti a konexe, které nebyly jinak ženám dostupné. Svou komerční práci započala malováním malých náboženských vyobrazení na měděných destičkách, které byly populární jako papežské a diplomatické dárky. V 80. letech 16. století byla známá především jako portrétistka boloňských dam, které soutěžily o její služby a portrét od Fontany byl symbolem společenské prestiže. Velká poptávka se promítala i do vysokých peněžních částek, které si Fontana během let vydělala. Její vztah s klientkami byl neobvykle vřelý. Mnoho žen, které jí seděly modelem, jako vévodkyně Sora Constanza Sforza Boncompagni se později stala jmenovkyní a kmotrou jejích dětí. Dále malovala rozměrné oltářní obrazy. V té době bylo velmi neobvyklé, aby žena malovala obrazy s náboženskou a mytologickou tématikou, neboť na těchto obrazech se často objevovaly ženské i mužské akty. V ateliéru svého otce potkala i budoucího manžela, malíře Giana Paola Zappiho, kterého si vzala v roce 1577, když jí bylo 25 let. Pár se přestěhoval do domu jejího otce v Boloni, kde Lavinie měla svůj ateliér. Jméno Zappi přidala i do své signatury. Porodila 11 dětí, ovšem přežily ji pouze 3 z nich – Flaminio, Orazio a Prospero. Manžel se staral o domácnost a pracoval jako agent a asistent své ženy. Maloval i některé menší detaily jako například drapérie. Lavinia docházela na učení Boloňské univerzity, kde byla v roce 1580 zapsána jako jedna z „"Donne addtrinatte"” (ženy s doktorátem).  S rodinou se v roce 1603 přestěhovala do Říma, na pozvání papeže Klementa VIII. Zíkala patronát šlechtické rodiny Buoncompagni, ze které pocházel papež Řehoř XIII.. Následně byla jmenována portrétistkou ve Vatikánu. V Římě se těšila stejné přízni jako v Boloni. Mezi jejími příznivci byl i sám papež Pavel V.. Získala i mnoho ocenění, včetně bronzové medaile s jejím portrétem z roku 1611, který vytvořil a odlil sochař Felice Antonio Casoni. Také byla zvolena do Cechu svatého Lukáše v Římě.  Zemřela 11. srpna 1614 a byla pohřbena v Santa Maria sopra Minerva.

Odkaz.

Obraz "Autoportrét u spinetu" je považovaný za její nejlepší dílo. Byl namalován jako zásnubní dar pro rodinu Zappi. Je zaznamenáno přes 100 jejích děl, ale signovaných a datových je pouze 32 z nich. Dalších 25 děl jí je přisuzováno. Některé její portréty byly mylně přisouzeny Guidovi Renimu, který tvořil ve stejné době.  Lavinii zvěčnil Paolo Veronese na obraze "Portrét ženy" (1595). Byla jedinou ženskou umělkyní v knize Gulia Manciniho "Considerazioni sulla pittura". Vyzdvihuje přirozenost malby a krásu jejích obrazů spojuje s její vlastní fyzickou krásou. Fontana ovlivnila Alberta de Rossi a Alessandra Tiarini. Mohl u ní studovat i Aurelio Bonelli.

Kontroverze.

Mezi historiky panuje kontroverze ohledně jejího zobrazování ženské nahoty. Liana De Girolami Cheney tvrdí, že přirozenost zobrazení figur naznačuje, že Fontana používala živé modely. Caroline P. Murphy proti tomu argumentuje, že ačkoliv jsou části těl dobře vystínované, figury jsou v celku disproporční a připomínají pojetí anatomie jejího otce. Kromě toho, Murphy upozorňuje, že v době kdy Lavinie žila, bylo společensky nepředstavitelné, aby žena byla vystavena nahotě. Pokud by něco takového bylo odhaleno, zničilo by to její reputaci. Místo toho navrhla, že stejně jako Sofonistě Anguissole, Lavinii pózovali členové její rodiny. Dále Linda Nochlin vysvětluje, že umělecké akademie, odepíraly ženám pohled na nahé tělo, ačkoli to bylo důležitou součástí vzdělání.

Lavinia Fontana (24. srpna 1552 Boloňa – 11. srpna 1614 Řím) byla italská malířka manýrismu. Pocházela z Boloně a byla známá především pro své portréty. Malbě ji učil její otec malíř Prospero Fontana. Je považována za první ženu v Západní Evropě, která se stala profesionální malířkou.