Historie.

Zrod monarchie (1526–1597).

Ferdinandova unie a vyprovokování Osmanské říše.

Roku 1515 byly mezi Habsburky a Jagellonci uzavřeny vídeňské smlouvy, jejichž součástí bylo dojednání sňatku Ferdinanda Habsburského s Annou Jagellonskou, který proběhl roku 1521. Následujícího roku byly Ferdinandovi bruselskými smlouvami přiřčeny dědičné habsburské země (Dolní a Horní Rakousy, Štýrsko, Korutany, Kraňsko a Tyrolsko), Alsasko a Württembersko.  Když roku 1526 náhle zahynul Ludvík Jagellonský, snažil se Ferdinand I. Habsburský uplatnit dědické právo své manželky na Korunu českou a Uherské království. V Čechách byly Ferdinandovy dědické nároky odmítnuty, avšak byl přijat na základě volby. V ostatních přivtělených zemích Koruny české dědický nárok uznán byl. Obdobný spor o uznání Ferdinandova nároku vznikl i v Uhrách, kde však názorové rozštěpení vedlo k ustavení dvojvládí (druhým uherským králem se stal Jan Zápolský).  Ferdinandova snaha získat moc nad celými Uhrami vojensky vedla nejen k rozštěpení Uher, ale také k vyprovokování Osmanské říše, jejíž armáda v nastalé válce nejen pomohla Zápolskému (který se stal tureckým vazalem) ovládnout Sedmihradsko, ale dokonce roku 1529 oblehla Vídeň a roku 1532 plenila rakouské země. Válečný konflikt pokračoval i po Zápolského smrti, až nakonec Turci roku 1541 dobyli Budín a zřídili na velké části Uher Budínský vilájet. V Sedmihradsku vládl turecký vazal Jan Zikmund Zápolský a Ferdinandovi nakonec zbylo pouze Královské Uhersko.

Myšlenkový svět za prvních Habsburků.

Válka v Uhrách ovšem výrazně zvyšovala Ferdinandovy finanční nároky na stavy, což se nelíbilo zejména českým stavům, které představovaly největší opozici krále v monarchii, obviňovaly krále z vyprovokování války v Uhrách a nebyly příliš ochotny tuto „soukromou záležitost krále v Uhrách“ vojensky či finančně podporovat. Českým stavům se navíc také příčily centralizační a integrační snahy a úsilí o posílení moci krále či rakouských stavů na úkor Koruny české.  Avšak ani v ostatních částech monarchie nebylo postavení katolického krále jednoduché. V zemích Ferdinandova panství se šířila reformace. Luteránství bylo přijímáno zejména v Rakousích, Slezsku a mezi českými a uherskými Němci. Kalvinismus získával své stoupence zejména v Uhrách a Čechách (Jednota bratrská). V Čechách převládal utrakvismus, na Moravu zas proudili novokřtěnci. Vedle těchto hlavních proudů vznikaly v monarchii četné sekty unitářů (zejména v Sedmihradsku) či nonkonformistů.  Vzestup protestantství doprovázel úpadek katolické církve a katolické instituce se uchovaly jen díky tomu, že je nejednotné evangelické církve nebyly většinou schopny nahradit. Katolická cenzura tak byla značně neúčinná, díky čemuž se mohla rozvíjet evangelická náboženská literatura (zejména Bible kralická a maďarské překlady Bible). V soustátí se rovněž rozvíjel humanismus a vztah mezi místními katolickými biskupy a papežem se postupně rozvolňoval. Až na potlačení odboje českých stavů roku 1547 (ve kterém náboženství ostatně bylo pouze jednou z příčin konfliktu) tak byla habsburská monarchie relativně nábožensky tolerantní.  Habsburkové v tomto období ostatně ani neměli příliš mnoho prostředků, jak reformaci potlačit. A mnohdy k tomu panovník ani neměl potřebnou vůli. Maxmilián II. byl vůči protestantismu velmi tolerantní a pravověrným katolíkem nebyl rozhodně ani Rudolf II., který se spíše než o teologii zajímal o přírodní vědy, umění, astrologii a alchymii. Humanismus Habsburků v tomto období smíšený s magií zatlačoval náboženství do pozadí. Duchovnímu světu vládl manýrismus, sebevědomí spojené s nervozitou.

Krize monarchie (1597–1648).

Eskalace napětí.

Rudolfův zájem o esoterismus se však spojil s duševní chorobou a vyústil v neschopnost vládnout a v následnou politickou krizi císařství. Válku s Turky, která zuřila v letech 1593–1606, a zvládnutí řady povstání v Uhrách (Zikmund Báthory, Štěpán Bočkaj) přenechával jiným. Rudolfův bratr Matyáš se nakonec rozhodl situaci vzít do vlastních rukou, získal podporu všech stavů krom českých a roku 1608 donutil Rudolfa, aby mu přenechal vládu Uhrách, Rakousku a na Moravě. Rudolf nakonec ztratil podporu i v Čechách a roku 1611 byl přinucen k abdikaci, takže monarchii vládl zase jediný panovník, Matyáš.  Tím však krize neskončila. Ještě Ferdinand I. uvedl do habsburské monarchie jezuity, kteří se snažili obnovit ztracené pozice katolické církve. Odpor vůči jezuitům panoval ve všech vrstvách společnosti, ti však dokázali obratně využívat sporů mezi jednotlivými mocenskými skupinami. Díky tomuto trpělivému obratnému manévrování a propracovanému systému jezuitského školství si nakonec jezuité vychovali skupinu vlivných katolických radikálů.  V Čechách se navíc znovu vynořil mocenský spor mezi králem a stavy, který nakonec ve spojení s náboženským pnutím propukl roku 1618 v povstání českých stavů, ke kterému se přidaly také stavy slezské, moravské, rakouské i uherské. Novému králi Ferdinandu II. se nakonec povstání podařilo zpacifikovat, konflikt však přerostl do třicetileté války.

Vítězství „pietas Austriaca“.

Válečné řešení náboženského konfliktu vložilo mezi katolickou víru a loajalitu panovníkovi rovnítko, což znemožnilo další náboženskou toleranci. Kalvinisté i luteráni byli ze země vyháněni a provinilá evangelická šlechta se měla vítěznému katolicismu podřídit, nebo opustit zemi. Byla vytvořena ideologie zdůrazňující zbožnost habsburského rodu ("pietas Austriaca"), avšak soulad mezi dynastií a církví byl jen klam, neboť Habsburkové nebyli ochotni posílit moc církve za cenu oslabení moci své.  Porážka protestantismu, která znamenala zákaz nekatolických konfesí (mimo Slezska a Uher), mnohé evangelíky zviklala v jejich přesvědčení o správnosti jejich víry a také opětovné útoky Turků, které byly vykládány jako Boží trest za protestantismus, vedl mnohé ke konverzi ke katolicismu, či dokonce k horlivé protireformaci. Katolicismus navíc nyní představoval jednotu a řád, oproti „novátorskému a destruktivnímu“ protestantismu.  V Evropě však stále zuřila válka, která se podepsala i na ekonomické situaci v Habsburské monarchii. Poddaní byli stále více znevolňováni, což vedlo k nevolnickým povstáním a zbojnictví. Válka a náboženská intolerance vedla také k úpadku vzdělávání, cenzuře, pálení knih.

Konsolidace (1648–1700).

Ferdinand III. a Leopold I. ideálu zbožnosti odpovídali, byť byla opět spojena s intolerancí. Přestože se však rekatolizace neobešla ani po třicetileté válce bez násilí, snažili se Habsburkové přivést obyvatelstvo ke konverzi bez ekonomických škod. Rekatolizace proto opustila násilné metody a nově probíhala pomocí směsi zákazů a lákadel. Panovníci využívali katolické církve k obnovení a posílení svých pozic, zároveň ovšem nad ní chtěli mít kontrolu, která byla zajištěna vstupováním nyní již loajální šlechty mezi duchovenstvo. Panovnická dynastie postupně vytvářela státní byrokratický aparát, ve kterém však v tomto období ještě nebyly zcela vyjasněny kompetence, proto mezi jednotlivými úřady docházelo k častým neshodám.  Pozice Habsburků se v posledních desetiletích 17. století upevnila také na východě. Roku 1683 zahájila Osmanská říše další ofenzívu, při které byla dokonce znovu obležena Vídeň, avšak díky výrazné vojenské pomoci ze strany polského krále Jana Sobieského byli Turci zahnáni. Této situace využili Habsburkové a uzavřeli s Benátkami a Polskem Svatou ligu, která měla za cíl vytlačit Turky z Uher, což se skutečně podařilo. Roku 1686 dobyl Karel V. Lotrinský Budín a po vítězství u Nagyharsány následujícího roku Habsburkové získali část Chorvatska a Sedmihradska. V samotné Osmanské říši se začala projevovat krize a díky úspěchům Evžena Savojského byly k habsburské monarchii připojeny celé Uhry a Sedmihradsko.

Španělské dědictví (1700–1740).

Souběžně s tureckými válkami se Habsburkové účastnili protifrancouzských koalic, od roku 1700 se výrazně angažovali ve válce o dědictví španělské, která vypukla po vymření španělské větve Habsburků.  Nejvýznamnějším císařským vojevůdcem byl na přelomu 17. a 18. století princ Evžen Savojský.  Stavovské zemské sněmy ztrácely pravomoce, rostl význam ústředních orgánů, jako byly státní rada, dvorská kancelář, dvorská či vojenská rada. Také v českých zemích probíhaly snahy o zlepšení situace (obava ze staré české šlechty). Mezi významné podporovatele císařské politiky mezi českou šlechtou byli např. Jan Václav Vratislav z Mitrovic a Václav Norbert Kinský.

Marie Terezie (1740–1780).

Roku 1756 bylo Sasko napadeno Pruskem. Tehdejší habsburská panovnice Marie Terezie v obavách, že bude ohroženo i Rakousko, vyhlásila Prusům válku.

Osvícenství (1780–1792).

Po smrti Marie Terezie nastupuje na trůn Josef II., významný osvícenský reformátor. Za svého života vydal přes 6000 reforem, mezi nimiž bylo zrušení nevolnictví či tzv. Toleranční patent. Po něm na trůn nastoupil jeho bratr Leopold II. Ten se snažil také reformovat, ale vládl jen krátce. Zemřel v roce 1792 a po něm nastoupil jeho konzervativní syn František II./I.

Proměna v Rakouské císařství (1792–1804).

Roku 1792 vyhlásila revoluční Francie Františkovi II. válku pro jeho podporu royalistů. Rakousko se proti Francii spojilo s Pruskem, Ruskem a Sardinií. Po počátečních úspěších však tato koalice zaznamenala prohry – Rakousko definitivně ztratilo Rakouské Nizozemí a Lombardii, podepsáním míru roku 1797 však jako kompenzaci získalo část Benátska s Istrií a Dalmácií.  Roku 1799 se však rozpoutala další válka, v níž Svatá říše římská ztratila levobřežní Porýní i s katolickými knížectvími, čímž v Říšské radě získali navrch protestanští kurfiřti. Kvůli obavě ze ztráty císařského titulu František II. ustavil roku 1804 nový dědičný titul rakouského císaře, čímž se habsburská monarchie proměnila na Rakouské císařství. Titul římského císaře si rakouský panovník ponechal, Napoleonovy vojenské úspěchy jej však nakonec donutily se tohoto titulu vzdát a Svatou říši římskou po její bezmála tisícileté existenci rozpustit.

Habsburská monarchie (německy "Habsburgermonarchie") či hovorově Rakouská monarchie (německy "Österreichische Monarchie"), popř. Podunajská monarchie ("Donaumonarchie") nebo zkráceně jen Rakousko, jsou neoficiální názvy historického soustátí, jemuž vládla rakouská větev habsburské dynastie a jejich následnická habsbursko-lotrinská dynastie v letech 1526–1804. Velká část habsburského soustátí oficiálně náležela ke Svaté říši římské.


Život.

Připojil se ke skupině Nightwish v roce 2002, kdy nahráli album Century Child, a nahradil tak předchozího baskytaristu Sami Vänska. Byl také hostujícím hudebníkem v Delain, skupiny složené především ze Gothic metalových a Symphonic metalových hudebníků, například bývalým klávesistou skupiny Within Temptation, Martijinem Westerholt. Hietala je také členem skupin Sinergy, Tarot a Northern Kings. Od jeho příchodu do Nightwish bylo několik písní napsáno jako duet pro něj a bývalou zpěvačku Nightwish, Tarju Turunen. Příkladem je coververze písně „The Phantom of the Opera“, uveřejněná na jejich albu Century Child.  Po příchodu Marca také nahráli Nightwish několik cover verzí známých metalových písní. Při koncertech Nightwish zazněly písničky jako "Crazy Train" od Ozzyho Osbourna, "Wild Child" od W.A.S.P., "Don't Talk to Strangers" od Dia, "Symphony of Destruction" od Megadeth, a také jeden z jejich nejznámějších coverů - "High Hopes od Pink Floyd". Některé z těchto písní se Nightwish rozhodli později i uveřejnit na svých albech. Hietalův hlas se už více uplatnil v albu Dark passion Play', vydaného v září roku 2007. V tomto albu zpívá i sólově, a napsal také některé celé písně jako „The Islander“, ve které hraje na akustickou kytaru namísto baskytary. Na tomto albu už ale není zpěvačka Tarja Turunen, ale nová zpěvačka Nightwish Anette Olzon. V posledním albu Nightwish - Imaginaerum (dřívější název Imaginarium) složil hudbu i text k písni The Crow, The Owl and Dove.  Ve skupině Delain hrál Hietala na basovou kytaru v albu „Lucidity“ a v tom samém albu byl také hlavním zpěvákem. Jeho hlas je také slyšet ve dvou písních v pozdějším albu Delain April Rain.  V březnu 2009 se Marco přidal ke skupině Sapattivuosi. Společně nahráli například coververze písní skupiny Black Sabbath, ale ve finštině.  V květnu 2019 vydal pod svým rodným jménem Marko Hietala první sólové album Mustan sydämen rovio nahrané ve finštině. Album obsahuje písně, které byly příliš osobní na to, aby je vydal s některou z kapel, ve kterých vystupuje.

Vybavení.

Marco používá baskytary značky Warwick, především 4-strunné modely Infinity a Vampyre laděné na standard D (DGCF) nebo na DROP C (CGCF).

Osobní život.

Hietala je ženatý a má dvě děti, chlapce - dvojčata. On a jeho rodina žijí ve městě Kuopio ve Finsku. Když zrovna není na turné, libuje si ve čtení knih (hlavně fantasy a sci-fi), hraní videoher a sledování filmů.

Marko Tapani "Marco" Hietala (* 14. ledna 1966, Tervo, Finsko) je finský heavy metalový zpěvák a baskytarista. Je znám především jako baskytarista, zpěvák a skladatel symphonic metalové skupiny Nightwish. Je také baskytaristou, zpěvákem a textařem heavy metalové skupiny Tarot.


Historie.

Prvopočátky.

Za zakladatele kláštera je považován svatý (přepodobný) Sergej Radoněžský. Ten se roku 1337, tehdy ještě nosil světské jméno Bartoloměj, spolu se svým bratrem Štefanem, mnichem nedalekého choťkovského kláštera, usadil na vrcholku Makovec, 10 verst od Choťkova. Rok 1337 je tak považován za datum založení Trojicko-sergijevského kláštera. Bratři záhy postavili nevelký dřevěný chrám zasvěcený svaté trojici (byl vysvěcen 1340). Když Štefan odešel do Kláštera zjevení Páně v Moskvě, svatý Sergej zůstal několik let sám. Potom se však okolo jeho cely začali usazovat další mniši a začala tak vznikat klášterní komunita. Území kláštera bylo rozděleno na tři části - ubytovací, společenskou a obrannou. Uprostřed kláštera se nacházel nový dřevěný Chrám svaté trojice a jídelna, ze čtyř stran obklopené klášterními celami. Za jídelnou se nacházely zahrady a zázemí kláštera. Celý klášter byl obehnán dřevěnou hradbou. Představeným kláštera byl mnich Mitrofan, po jeho smrti se jím stal svatý Sergej Radoněžský.  Záhy se stal Trojický klášter duchovním centerm ruských zemí, podporovaný moskevskými knížaty. Právě zde roku 1380 přepodobný Sergej požehnal vojsku knížete Dmitrije Donského, který se chystal na boj s vojsky Zlaté hordy na Kulikově poli. Do boje se zapojili v rozporu s pravidly pravoslavného mnišství (a se souhlasem svatého Sergeje) také mniši-bohatýři Alexandr Peresvet a Rodion Osljaba. Roku 1392 svatý Sergej skonal a byl pohřben v chrámu svaté trojice, ještě před tím stačil ustanovit svého učedníka Nikona Radoněžského představeným kláštera.

15. – 16. století.

Roku 1408 byl klášter vypleněn a vypálen tatarským chánem Jedigejem, nicméně dalších 200 let historie kláštera bylo zcela klidných. Stavěly se nové a nové budovy, klášter se rozvíjel a stal se jednou z hlavných ruských svatyní. Po dobu několika století byl kulturním a náboženským centerm ruského státu. Vznikaly zde kroniky, přepisovaly se rukopisy, malovaly ikony. V 15. století zde vyznikla legenda "Život přepodobného Sergeje Radoněžského", jedna z nejvýznamnějších památek staroruské literatury, ceněný historický dokument.V roce 1422 byla na místě původního dřevěného kostelíka (který byl přesunut) zbudována první kamenná stavba kláštera - Chrám svaté Trojice, do kterého byly uloženy ostatky svatého Sergeje. Na výzdobě chrámu se podíleli znamenití malíři jako Andrej Rublev či Daniil Čornyj, pro ikonostas vznikla jedna z neznámějších ikon vůbec, ikona Nejsvětější Trojice. Moskevská knížata měla místní Chrám svaté Trojice v úctě: zde se konaly modlitby před válečnými výpravami a po jejich úspěšném zakončení (např. Vasilij III. před pochodem na Pskov roku 1510, Ivan Hrozný zde nechal konat bohoslužbu na počest dobytí Kazaně roku 1552), políbením kříže se stvrzovaly smlouvy, křtili se zde následníci trůnu. V době občanské války vyvolané spory o nástupnictví na trůnu uzavřeli v klášteře roku 1442 příměří Vasilij II. se svým bratrancem Dimitrijem Šemjakou. Nicméně dva roky poté Dimitrij porušil přísahu a jeho lidé přepadli Vasilije II., když se modlil u hrobu svatého Sergeje, odvlekli jej do Moskvy a oslepili. Duchovenstvo kláštera odsoudilo počínání Dimitrije Šemjakova, čímž si vysloužilo přízeň později osvobozeného Vasilije II.  Roku 1530 byl v klášteře pokřtěn Ivan IV. Hrozný, budoucí první ruský car. Roku 1547 se mladý car po velkolepých oslavách své svatby vydal pěšky do Trojického kláštera, kde pobyl jeden týden na každodenních modlitbách u hrobu svatého Sergeje. Car měl ke klášteru blízký vztah, často zde modlitbami děkoval za velká vítězství ruských vojsk, během svého života věnoval na rozvoj kláštera více než 25 tisíc rublů. Za jeho vlády došlo také k výstavbě bílých kamenných hradeb okolo kláštera, které dosáhly délky okolo 1,5 km. Z Trojického kláštera se tak stala velká pevnost.Na konci 16. století se stal největším klášterem v Rusku. Do jeho majetku spadalo 2780 vesnic, panoval zde čilý obchodní ruch, obchodní lodi kláštera obchodovaly i se zahraničím.

17. – počátek 18. století.

V období smuty přestál Trojický klášter 16měsíční obléhání polsko-litevskými interventy. Polsko-litevská vojska přitáhla roku 1608, klášter ostřelovala z 63 děl a mnohokráte se pokusila o útok. Na konci roku 1609 vypukla v klášteře epidemie kurdějí, které podlehlo více než 2 tisíce lidí. Všechny mrtvé ukládali v Uspeňském chrámu. Na konci zimy zbylo v klášteře méně než 200 lidí schopných bránit klášter se zbraní v ruce. Přes všechny těžkosti však monastýr kladl vytrvalý odpor, podle slov samotných Poláků byl vyzbrojen „lidmi, železem a odvahou“. Velké ztráty nicméně utrpěli při četných útocích i samotní Poláci. Dobyvatelé se pokusili také do kláštera podkopat, obránci to však zjistili a u předpokládaného ústí podkopu vybudovali narychlo ještě jednu zeď. Když začali z podkopu vylézat dobyvatelé, obránci jej úspěšně odpálili. 22. ledna 1610 byl klášter zachráněn ruským vojskem pod vedením Michajla Skopina-Šujského. Samotná stavba byla během obléhání značně poškozena.  Po osvobození byl nicméně klášter rychle opraven, jeho silně poškozené zdi byly nejenom obnoveny, ale i výrazně zvýšeny a zpevněny, čímž získaly dnešní vzhled. Intenzivně probíhala i stavba zcela nových budov v areálu. Rychlá obnova byla možná i díky bohatým darům, kterým se klášteru dostalo jakožto symbolu statečnosti ruského národa.Naposledy viděl klášter pod svými hradbami nepřítele roku 1618, když tudy pochodoval na Moskvu polský král Vladislav IV. Vasa.  Nastalo období rozkvětu kláštera. Počet vesnic, náležejíchch klášteru, dosáhl 16 800, čímž měl klášter více vesnic než car či patriarcha. Vlastní klášterní cihelny zajišťovaly hladký průběh stavebních prací. V rybnících okolo kláštera chovali mniši ryby, na březích zakládali ovocné sady a stavěli větrné mlýny.  Během povstání střeleckých pluků se v klášteře ukrývala carevna Žofie Alexejevna s careviči Ivanem a Petrem. V roce 1689 se zde ukrýval z Moskvy uprchlý Petr I. Veliký.  Na začátku 18. století rozvoj kláštera ustrnul. Rusko vstoupilo do severní války (Petr I. si vzal na vojenské potřeby z klášterní pokladny 400 tisíc rublů), navíc se začalo stavět nové hlavní město Ruska Petrohrad, kvůli čemuž zakázal car výstavbu jakýchkoli kamenných budov v Rusku mimo Petrohradu. V klášteře nicméně proběhly roku 1708 stavební práce v souvislosti s obavami z vpádu Švédů, byly vyhloubeny příkopy a k branám postaveny mosty.

18. – 19. století, období rozkvětu.

Nové období rozkvětu kláštera přišlo s nástupem carevny Alžběty I. Petrovny na ruský trůn. Roku 1742 zde byla z nařízení carevny otevřena duchovní akademie (později, roku 1814 sem byla přesunuta z moskvy Moskevská duchovní akademie, jedna z největších teologických škol Ruska). S tím souvisela i výstavba dalších objektů, zajišťujících potřeby osazenstva akademie: nemocnice, jídelny, ruské sauny a knihovny. Roku 1744 dostal Trojicko-sergijevský klášter čestný titul lávry; bylo stvrzeno, že hlavou kláštera je moskevský metropolita.  Během panování Alžběty I. Petrovny došlo k velkému stavebnímu rozmachu. Samotná carevna si nechala postavit za branami kláštera zámeček. Došlo k realizaci velkolepého plánu přestavby monastýru, na jehož projektování se podílel i věhlasný architekt Ivan Fjodorovič Mičurin. Zvonice kláštera byl jeho poslední projekt, který dokončil jeho žák Dmitrij Vasiljevič Uchtomskij. Pro zvonici byl roku 1748 odlit zvon Car-kolokol (neplést s moskevským Carem-kolokolem) o hmotnosti 64 tun. Tento zvon byl roku 1930 zničen a roku 2004 nahrazen novým o hmotnosti 72 tun. Dodnes (2016) se jedná o největší funkční zvon se srdcem na světě.  V 18. - 19. století patřil klášter k jednomu z největších vlastníků půdy v Rusku, před konfiskací církevních pozemků roku 1763 přináleželo klášteru více než 100 tisíc nevolníků. Díky čilému obchodování s obilninami, solí či předměty denní potřeby bohatství kláštera stále rostlo. Klášter si tak například mohl dovolit věnovat v období napoleonských válek armádě okolo 70 tisíc rublů.  Na začátku 20. století ke klášteru patřila tiskárna (tiskla se zde např. díla teologů Pavla Florenského či Klimenta Ochridského), dva hotely ve městě, dílny (výroba hraček, svícnů, křížů atd., dřevořezbářská dílna), obchody, stáje. U zdí kláštera se čile obchodovalo, v blízkosti kláštera vyrůstala obchodní střediska a hotely. V 10. letech 20. století žilo v klášteře více než 400 mnichů. K Trojicko-sergijevské lávře přináleželo několik dalších klášterů. V klášterní knihovně byla uložena řada historických dokumentů a ruských kronik či vzácných rukopisů z 15. - 17. století. Celkem v roce 1908 knihovna evidovala okolo 10 tisíc knih.

20. století.

Na samém začátku 20. století pokračovala na území kláštera výstavba, vyrůstaly nové cely, hospodářské budovy a obchody, klášterní tiskárna byla založena roku 1905.  Po roce 1918 začalo monastýru těžké období. Klášter se nacházel na území kontrolovaném bolševiky, byl proto právně přeměněn na výrobní družstvo, ačkoli život mnichů šel ještě chvíli ve starých kolejích. Roku 1919 potom byli mniši přesídleni do pustevny, nacházející se asi 3 km od kláštera. 10. listopadu 1919 učinil výkonný výbor Sergijevského újezdu rozhodnutí o uzavření kláštera z důvodu nedostatku budov pro nemocnice, školy a dětská zařízení. V březnu 1919 byla uzavřena Moskevská duchovní akademie a její budovy byly předány elektrotechnickému učilišti. Ačkoli patriarcha Tichon poslal poselstvo s prosbou o povolení znovu otevřít klášter k samotnému Leninovi, 20. dubna 1920 vydala Rada lidových komisařů RSFR usnesení "„O přenesení historicko-uměleckých cennosti Trojicko-sergijevské lávry do muzea“". Trojický chrám byl okamžitě uzavřen a bratři byli vysídleni. Poslední bohoslužba v Trojickém chrámu proběhla 31. května 1920. V témže roce bylo v klášteře založeno historicko-architektonické muzeum. Roku 1929 byly zrušeny poslední cely poblíž kláštera a většina zvonů byla roztavena (ušetřili pouze zvon Labuť z roku 1593 a nejstarší „nikonovský“ zvon z roku 1420). Do roku 1953 v areálu kláštera fungoval Zagorský učitelský ústav.

Obnovení kláštera.

Na konci 30. let byly některé klášterní památky částečně přestavěny a přizpůsobeny hospodářskému či bytovému užívání.V letech 1938-40 byl vypracován projekt rekonstrukce klášterních objektů a přeměny kláštera na muzeum (týkal se pouze objektů za klášterní zdí). S restaurátorskými pracemi se začlo roku 1940. Kvůli nedostatku restaurátorů zde bylo roku 1945 otevřeno specializované restaurátorské učiliště. Cílem restaurátorských prací nebylo vrátit budovy do stavu v nějakém konkrétním roce, ale uvést jednotlivé budovy do stavu v období jejich největšího rozkvětu a prezentovat tak klášter jako doklad syntézy nejrůznějších uměleckých stylů. Restaurátorské práce byly provedeny i přes všechny těžkosti válečných a poválečných let. Podařilo se tak zachránit mnohé stavby v havarijním stavu. Ve své době se jednalo o největší restaurátorský projekt v SSSR. Okolo stěn kláštera byla vyhlášena třicetimetrová ochranná zóna, ve které platil zákaz jakékoli výstavby.  Hlavní restaurátorské práce byly hotovy roku 1970, restaurace však probíhala ještě několik let poté.  Roku 1993 byl klášter zapsán na seznam objektů světového kulturního dědictví UNESCO.  V 90. letech a na počátku 21. století byla řadě budov vrácena původní barva fasády, byly opraveny krovy chrámů a restaurovány malby. Generální rekonstrukcí prošla zvonice.  Mniši se do kláštera vrátili na začátku roku 1946 v souvislosti s uvolněním protináboženské politiky SSSR po vyhrané válce. Téhož roku se také do kláštera vrátily ostatky sv. Sergeje. Představeným kláštera se stal patriarcha Alexej I. a klášter byl hlavním sídlem ruských patriarchů až do roku 1983, kdy přesídlili do Danilova kláštera v Moskvě. V letech 1956-58 byly všechny budovy monastýru předány do užívání církve, ačkoli kvůli tomu muselo být vysídleno 1150 lidí, kteří byli v klášterních budovách ubytováni.  V současné době (2016) žije v klášteře okolo 200 mnichů.

Stavby v areálu kláštera.

Objekty Trojicko-sergijevské lávry byly vystavěny předními ruskými staviteli v 15. - 19. století. V areálu se nachází více než 50 staveb různých účelů, z toho 10 chrámů. Celý tento komplex je pod ochranou UNESCO. V následující tabulce je přehled některých významných staveb nacházejících se v hradbách monastýru. Mimo jeho pevné zdi se nacházejí další historické objekty související s klášterem: historické hotely, tržiště, nemocnice, kaple, kostely, pustevny či obchodní centrum.

Trojicko-sergijevská lávra (rusky ', v církevní literatuře též ') je největší a nejdůležitější ruský pravoslavný monastýr (lávra) a duchovní centrum Ruské pravoslavné církve. Nachází se ve městě Sergijev Posad, asi 78 km severovýchodně od Moskvy. Má stavropigiální status, tzn. podléhá přímo moskevskému patriarchovi. Je to největší středisko výukové a vydavatelské činnosti Ruské pravoslavné církve. Jsou zde uloženy relikvie zakladatele kláštera, svatého Sergeje Radoněžského.


Historie pojmu.

Pojem "fartlek" poprvé použil švédský národní trenér Gösta Holmér (30. léta 20. století) pro novou metodu, ve které spojil vytrvalostní trénink s rychlostními prvky. Samotný pojem tedy pochází ze švédštiny a znamená "hru s rychlostí".

Zařazení fartleku mezi ostatními běžeckými metodami.

Fartlek se řadí mezi souvislé tréninkové metody, kterými jsou mimo něj ještě střídavý běh, stupňovaný běh a stejnoměrný (rovnoměrný) běh. Fartlek se svým charakterem nejvíce podobá střídavému běhu, ovšem s tím rozdílem, že u fartleku dochází ke změnám rychlosti na základě okamžitých, neplánovaných, subjektivních pocitů, kdežto u střídavého běhu jsou změny rychlosti dopředu naplánovány. K určitým rozporům při teoretickém stanovování podstaty fartleku dochází v literatuře v jednom bodě – jestli má být náplň (tj. počet, délka a intenzita rychlých úseků) předem stanovená nebo nikoliv. Zatímco někteří autoři uvádějí, že tato náplň dopředu stanovená být může i nemusí (čímž však komplikují odlišení od střídavého běhu), většina ostatních odborníků chápe fartlek striktně jako živelnou (předem neplánovanou) "hru s rychlostí", což je zdá se přesnější pojetí.

Popis fartlekové metody.

Princip metody.

Princip fartleku spočívá v tom, že běžec při souvislém běhu podle svých pocitů zařazuje úseky zvýšenou rychlostí. Tyto úseky bývají různě dlouhé, stejně jako úseky pomalejšího běhu mezi rychlými úseky. Podobně variabilní může být intenzita (tempo) rychlých úseků a jejich počet. Při fartleku běžec pracuje převážně v aerobním pásmu; přechody do anaerobního pásma probíhají během závěrečných fází rychlých úseků, po nichž by měl vždy následovat návrat zpět do aerobního pásma.

Obecné zásady fartleku.

Fartlek jako tréninkový prostředek lze zařazovat jedenkrát nebo i několikrát týdně. Záleží na více faktorech, zejména druhu sportu, věku, typu běžce, jeho výkonnosti, podmínkách a (tréninkové) fázi sezóny.  Aby fartlek měl jako takový vůbec smysl, doporučuje se stanovovat celkovou délku alespoň na 5 (6) km u začátečníků (žáků) a 10–20 km (i více) u dospělých.  Pokud je fartlek zařazen do tréninkové fáze samostatně, měly by začátek a konec být volnější bez rychlých úseků, což analogicky odpovídá rozklusání a vyklusání.  Fartlek může nabývat nejrůznějších forem, jejichž společným jmenovatelem (vedle zmíněné hry s rychlostí) je živelnost. Velmi časté je u fartleku využívání kopcovitého terénu, kdy rychlé úseky jsou zpravidla zařazovány při běhu do kopce, naopak z kopce se pak běží pomalu. Rychlé úseky je také možné absolvovat jako slalom mezi stromy a podobně.

Tempo, intenzita rychlých úseků.

Tempo se u fartleku mění (střídá) podle nálady a okamžitých dispozic běžce. Tempo rychlých úseků odpovídá rozvoji speciální vytrvalosti, tempové rychlosti nebo i základní (maximální) rychlosti (pouze na krátkou vzdálenost). Tempo pomalých úseků vždy odpovídá rozvoji obecné vytrvalosti. Intenzita (měřená tepovou frekvencí) úseků pomalých bývá kolem 120–150 tepů/min., rychlých od 150 tepů/min. do maxima. Intenzita (tempo) rychlého úseku musí být přiměřená, tj. vždy taková, aby bylo možné (bez zařazení přestávky nebo chůze) rovnoměrně přejít do pomalého běhu.

Délka úseků.

Délky rychlých i pomalých úseků bývají od 100 metrů (u mládeže i méně) do několika kilometrů. Předpokládá se však, že celková délka pomalých úseků bude převažovat. Čím intenzivněji jsou absolvovány rychlé úseky, tím delší by měly být úseky pomalé, aby došlo k ustálení (navrácení) tepové frekvence na výchozí úroveň. Délka pomalých úseků by měla být minimálně vždy taková, aby vystačila k navrácení do rovnovážného stavu před začátkem předchozího rychlého úseku.  Poměr celkové délky rychlých úseků k pomalým v rámci fartleku se pohybuje v rozmezí 1:15 až 1:1 (maximálně). Nejobvyklejší poměr (rychlé:pomalé) je 1:4 až 1:2.  Příklad 1: Při 15km běhu zařadíme 10–15 úseků o délce 100 m.  Příklad 2: Při 15km běhu zařadíme 5 úseků o délkách 600–1000 m.

Účinek metody a fyziologické projevy.

Fartlek a střídavý běh (jako souvislé metody se zařazovanými rychlými úseky) jsou "de facto" (svým účinkem na trénovanost běžce) metodami na pomezí mezi volným během a intervalovým tréninkem. Pokud je v nich zařazeno dostatečné množství úseků v odpovídající intenzitě (tempu), lze konstatovat, že účinek těchto metod je podobný účinku intervalového tréninku, s tím rozdílem, že fartlek bývá u běžců mnohem lépe snášen (po psychické stránce). Změny rychlosti běhu jsou u fartleku doprovázeny současným zvyšováním a snižováním úrovně hladiny laktátu, tepové frekvence a jiných fyziologických veličin.

Obměny metody fartleku a využití v jiných sportech.

V České republice někdy dochází k záměně pojmů, kdy termín fartlek je používán místo pojmu "volný běh", resp. místo aby běžci běželi fartlek, absolvují (nesprávně) spíše volný běh nebo dokonce jen souvislé klusání.  Obměnou fartleku je polská "zabawa biegowa". Jedná se vlastně o tréninkovou jednotku, ve které jsou namíchána různá tempa a v rámci které se rozvíjí několik pohybových schopností. Celý efekt spočívá ve spojení rozvoje speciální (běžecké) síly, aerobních i anaerobních schopností.  Zvláštní druh fartleku popisoval Sebastian Coe, který 20–30 minut běhal v písečných dunách a na trenérův signál zrychloval do maxima úseky, o kterých nevěděl, jak budou dlouhé. Tyto rychlé úseky končily až na další trenérův signál. Tento trénink lze ovšem doporučit jen dobře trénovaným sportovcům.  Ve fotbale je fartlek využíván nejen k získání aerobní vytrvalosti, ale také jako prostředek při tréninku rychlosti a odrazové síly. V tomto pojetí je fartlek daleko dynamičtější a obsahuje množství prvků na rozvoj maximální rychlosti (například sprinty, odrazy, starty atd.).

Fartlek je jednou z metod běžeckého tréninku, popř. tréninku i v jiných sportech, zejména vytrvalostních, jakými jsou např. běh na lyžích, orientační běh apod. Řadí se k metodám vytrvalostním – je tedy využíván zejména běžci na střední a dlouhé tratě. Nejstručnějším vyložením pojmu "fartlek" je "hra s rychlostí". Fartlek se nejčastěji běhá v členitém terénu.


Úvod.

Tvůrcem soutěže byl Hugo Meisl. V její nejslavnější předválečné éře se jí účastnily nejlepší kluby ze čtyř zakládajících zemí: Československa (1927-39), Rakouska (1927-37), Maďarska (1927-40) a Jugoslávie (1927-28, 1937-40), později také z Itálie (1929-38), Švýcarska (1936-37) a Rumunska (1937-40). Ročník 1937 byl tedy jediným, v němž se utkávalo všech sedm zemí a naopak Maďarsko bylo jedinou zemí, která se účastnila všech ročníků.  Celosvětově uznávanější název soutěže Mitropa Cup pochází z německého akronymu pro slovo "Mitteleuropa" (v českém překladu jako Střední Evropa).  Středoevropský pohár se hrál vždy vyřazovacím způsobem na dva zápasy doma a venku. Prvních osm ročníků se hrálo s osmi účastníky, roku 1935 se počet navýšil na 16 (o rok později výjimečně dokonce na 20, hrálo se včetně předkola), ale poslední dva ročníky se po postupném anšlusu Rakouska, okupaci Čech a Moravy a odstoupení italských a švýcarských klubů opět snížil na 8.  Z českých klubů vyhrála pohár třikrát Sparta Praha (1927, 1935 a 1964) a jednou Slavia Praha (1938).  Ročník 1940, kterého se účastnily už jen tři země, nebyl dokončen. V letech 1941 - 1950 se nehrálo a obnovená poválečná soutěž už nikdy nezískala bývalou prestiž, zejména od vzniku PMEZ roku 1955 její význam upadal. Roku 1980 byla účast omezena jen na vítěze 2. ligy a rozpad bývalé Jugoslávie poté vedl k úplnému zrušení soutěže.

Podrobnosti.

V den osmého výročí samostatného Československa, 28. října 1926, se na hřišti Slavie v Praze střetlo národní mužstvo s Itálií, kterou porazilo 3:1. Na stejné datum byla svolána i ustavující schůze Středoevropského poháru. Tím vyvrcholila jednání zahájená v květnu 1925 na pražském kongresu FIFA, kde se československá a rakouská strana dohodly na užších vzájemných stycích. Sekretáři fotbalových asociací Karel Petrů a Hugo Meisl se o Vánocích 1925 usnesli, že spolu s Maďarskem vytvoří tzv. středoevropský fotbalový blok. Od něj byl k založení Středoevropského poháru jen krůček. Čtvrtou zemí, která přislíbila, že vyšle v roce 1927 do prvního ročníku soutěže svá dvě klubová mužstva, byla Jugoslávie. Italové zatím zůstávali v pozadí. O dva roky později si s Jugoslávií vyměnili role, potom se jako šestá země přidalo Švýcarsko. Listina vítězů této soutěže se blýskala významnými jmény. Hned úvodní ročník vyhrála Sparta, zopakovala to v roce 1935. Dvakrát se mezi světovými válkami radovaly Austria Vídeň, FC Bologna, Ujpest Budapešť a Ferencváros Budapešť. Slavia dobyla pohár roku 1938, jednou patřil také vídeňskému Rapidu Vídeň a First Vienně. Československo-rakouské vztahy ale utržily vážnou ránu už v prvním ročníku. Sparta porazila v Praze Admiru Vídeň 5:1. V odvetě byl stejný stav už po hodině hry, jenomže ve prospěch vídeňského týmu. Sparťanům se zásluhou dvou gólů Veselého podařilo snížit na 3:5 a přece jen postoupit do druhého kola. Vídeňští diváci to nedokázali spolknout a při odchodu se vrhli na sparťanské fotbalisty. Těm se podařilo opustit stadión jen díky zásahu vídeňské policie.  Situace se opakovala ve finále. V Praze Sparta rozdrtila pro změnu Rapid 6:2. Rakušanům se ve Vídní zdařil nástup a poměrně brzy vedli 2:0. Hráli však přehnaně tvrdě. Sparťané si to nedali líbit a obránce Perner byl vyloučen. Rapid měl velkou převahu, Pražané se však zdatně bránili a z protiútoku Silný snížil na 2:1. Opět to neunesli vídeňští fanouškové. A tak se musel Hugo Meisl, v tu dobu už svazový kapitán, Spartě omlouvat. Teprve lednová schůzka v roce 1928, čtvrt roku před plánovaným mezistátním zápasem Rakousko - Československo, vedla k usmíření. Své druhé vítězství v roce 1935 si Sparta opět musela protrpět. Semifinále s Juventusem Turín totiž rozhodla až ve třetím zápase na neutrálním hřišti v Basileji. Ve finále sice prohrála na hřišti Ferencvárose Budapešť 1:2, ale v odvetě si výhrou 3:0 pohár přece jen zajistila.  Slávisté se z nejuznávanější evropské klubové trofeje těch let radovali až v roce 1938. Také oni ale předtím poznali, jak tato soutěž bolí. V roce 1932 porazili v semifinále Juventus 4:0 poté, kdy vyloučený Ital Cesarini nechtěl opustit hřiště, sudí zápas předčasné ukončil, ale pak vyzval oba celky, aby se na hřiště vrátily. Mělo to neblahou odezvu. Na nádraží v Turíně přivítala SK Slavia Praha palba citronů, rajčat a vajíček. Na stadión se museli propašovat postranním vchodem. Prostředí, v němž se odveta hrála, bylo ďábelské. Za stavu 2:0 pro Juventus zasáhli diváci brankáře Pláničku kamenem. Zápas se přerušil, slávisté odmítli pokračovat, a tak soutěžní komise "Středoevropského poháru" obě mužstva vyloučila. Tak se Bologna stala vítězem, aniž by musela nastoupit k finále.  O šest let později Slavia s Bicanem v útoku rozstřílela každého soupeře, například Ambrosianu Milán (dnešní Inter Milán) zdecimovala 9:0. Ve finále na Strahově, kam se vešlo 45 tisíc diváků, však s Ferencvárosem pouze remizovala 2:2. Maďaři už se viděli potřetí vítězem. V odvetě se do soupeře pustili. Ale ten se obdivuhodně bránil, i když v jeho brance už nestál Plánička, zraněný na nedávném mistrovství světa ve Francii. Skvěle ho však zastoupil Bokšay, který ani jednou nelovil ze sítě. Naopak Vytlačil šokoval Budapešť nečekaným gólem, k němuž pak Šimůnek přidal druhý a Slavia mohla oslavovat.  Zajímavou a diváky masově navštěvovanou soutěž přetrhla 2. světová válka. Po ní sice byla v roce 1955 obnovena, ale s příchodem Poháru mistrů evropských zemí ztrácela na významu a začátkem 90. let zanikla.  Slavia - Újpest FC 4:0, 1. kolo

České kluby v poháru - podrobnosti.

SK Slavia Praha.

Újpest FC - Slavia 2:2, 1. kolo, odveta Slavia - SK Rapid Wien 2:2, semifinále SK Rapid Wien - Slavia 2:1, semifinále, odveta  SK Admira Wien - Slavia 3:1, 1. kolo Slavia - SK Admira Wien 3:3, 1. kolo, odveta  Juventus FC - Slavia 1:0, 1. kolo Slavia - Juventus FC 3:0, 1. kolo, odveta First Vienna FC - Slavia 3:2, semifinále Slavia - First Vienna FC 4:2, semifinále, odveta Újpesti FC - Slavia 5:1, finále Slavia - Újpest FC 2:2, finále, odveta  Slavia - Ferencvaros TC 2:2, 1. kolo Ferencvaros TC - Slavia 1:0, 1. kolo, odveta  Slavia - AS Roma 2:2, 1. kolo AS Roma - Slavia 2:1, 1. kolo, odveta  Slavia - Admira Wien 3:0, 1. kolo Admira Wien - Slavia 1:0, 1. kolo, odveta Slavia - Juventus FC 4:0, semifinále Juventus FC - Slavia 2:0, semifinále, odveta, nedohráno, oba týmy vyloučeny ze soutěže  Slavia - FK Austria Wien 3:1, 1. kolo FK Austria Wien - Slavia 3:0, 1. kolo, odveta  Slavia - SK Rapid Wien 1:3, 1. kolo SK Rapid Wien - Slavia 1:1, 1. kolo, odveta  Szeged FC - Slavia 1:4, 1. kolo Slavia - Szeged FC 0:1, 1. kolo, odveta Slavia - FK Austria Wien 1:0, čtvrtfinále FK Austria Wien - Slavia 2:1, čtvrtfinále, odveta FK Austria Wien - Slavia 5:2, čtvrtfinále, 3. zápas  Ferencváros Budapešť - Slavia 5:2, 1. kolo Slavia - Ferencváros Budapešť 4:0, 1. kolo, odveta FK Austria Wien - Slavia 3:0, 2. kolo Slavia - FK Austria Wien 1:0, 2. kolo, odveta  Slavia - Ferencváros TC 2:2, 1. kolo Ferencváros TC - Slavia 3:1, 1. kolo, odveta  Beogradski ASK - Slavia 2:3, 1. kolo Slavia - Beogradski ASK 2:1, 1. kolo, odveta Slavia - AS Ambrosiana-Inter 9:0, čtvrtfinále AS Ambrosiana-Inter - Slavia 3:1, čtvrtfinále, odveta AC Genova 1893 - Slavia 4:2, semifinále Slavia - AC Genova 1893 4:0, semifinále, odveta Slavia - Ferencváros FC 2:2, finále Ferencváros FC - Slavia 0:2, finále, odveta  Beogradski ASK - Slavia 3:0, 1. kolo Slavia - Beogradski ASK 2:1, 1. kolo, odveta  Kladno - AS Ambrosiana-Inter 1:2 a 3:2

SK Kladno.

Kladno - Ferencváros Budapešť 0:6 a 4:1  Kladno - HAŠK Záhřeb 3:1 a 2:1 Kladno - Juventus Turín 2:4 a 1:2  Kladno - Udine 2:3 Kladno - LASK Linec 1:1 Kladno - Wiener Neustadt 5:0 Kladno - Bologna 1:2 a 0:1  SK Židenice – Rapid Vídeň 3:2 a 2:2

SK Židenice.

SK Židenice – Ferencváros Budapešť 4:2 a 1:6  SK Židenice – Lausanne Sports 5:0 a 1:2 SK Židenice - AS Ambrosiana-Inter 2:3 a 1:8  SK Židenice – Ferencváros Budapešť 3:1 a 0:3  Prostějov - Admira Wien 4:0 a 2:3

SK Prostějov.

Prostějov - Újpest FC 0:1 a 0:2  Prostějov - Grasshoppers Zurich 3:4 a 2:2  Bologna - ÚDA Praha 2:4 a 0:3, čtvrtfinále

Dukla Praha.

ÚDA Praha - Slovan Bratislava 0:0, 2:2 a 2:1, semifinále Vörös Lobogó - ÚDA Praha 6:0 a 2:1, finále  Vasas Budapešť - ÚDA Praha 2:0 a 2:2, čtvrtfinále  Crvena zvezda Bělehrad - Dukla Praha 1:1, 1:1 a 1:0  RH Brno – Salgótarjáni BTC 3:0 a 1:3

Rudá hvězda Brno.

Vojvodina Novi Sad – RH Brno 0:0 a 0:0, losem RH Brno Tatran Prešov – RH Brno 0:0 a 0:3 Crvena zvezda Bělehrad – RH Brno 4:1 a 3:2

Středoevropský pohár, někdy také nazývaný Mitropa Cup, byl významnou fotbalovou soutěží v meziválečném období a období krátce po 2. světové válce.


Život.

Před první světovou válkou spoluzaložil na Budapešťské univerzitě vlivný "Klub Galileo", spolupracoval v něm s György Lukácsem, Oszkárem Jászim či Karlem Mannheimem.  Roku 1914 spoluzaložil maďarskou Radikální stranu a stal se jejím sekretářem. Roku 1918 podporoval Astrovou revoluci a První Maďarskou republiku vedenou sociálním demokratem Mihály Károlyim. Když se moci chopili komunističtí revolucionáři Bély Kuna, Polanyi uprchl do Vídně.  Zde v letech 1924–1933 řídil prestižní ekonomický časopis "Der Oesterreichische Volkswirt". Byl jedním z prvních kritků Rakouské ekonomické školy (Carla Mengera a jeho následovníků). Po pádu demokracie v Rakousku byl jako socialista z vedení časopisu vyštván a odešel do Londýna.  Roku 1940 získal pozici na Bennington College v americkém Vermontu a přesídlil do USA. Roku 1944 vydal "Velkou transformaci", která mu zajistila mezinárodní věhlas a místo na Kolumbijské univerzitě v New Yorku. Dojížděl do něj však z kanadského Pickeringu, neboť jeho žena, Polka Ilona Duczyńská, pro svou bývalou činnost komunistické revolucionářky nedostala víza do USA. Věnoval se zde především studiu ekonomických systémů starých civilizací. Výsledky shrnul v knize "Trade and Markets in the Early Empires". Jeho mladší bratr Michael Polanyi byl známým filozofem. Jeho neteř Eva Zeisel, která emigrovala do USA, byla designérkou průmyslových výrobků.

Dílo a myšlení.

Polanyi v knize "Velká transformace" říká, že kapitalistická společnost, kterou on nazývá tržní společností, není výsledkem nějakého přirozeného vývoje. Je to obrovský dějinný převrat, který nemá srovnání v celých lidských dějinách. Zdůrazňuje, že to, že ve starých civilizacích existovaly trhy, neznamená, že by tyto společnosti měly něco společného s naší tržní společností – mezi společností s trhy a tržní společností je dle Polanyiho kardinální rozdíl. To je základní teze knihy. Polanyiho popis vzniku společnosti, jejíž sociální páteří je tržní ekonomika, se od Marxova liší především určením „prvotního hybatele“ a pohledem na roli národního státu. Polanyi nevěří, že hybatelem kapitalistického procesu byly ekonomické či sociální (třídní) zákony. Prvotního hybatele vidí v technologickém pokroku. Ten si vynutil určitý ekonomický řád (volnotržní), který však rozvrátil tradiční systémy produkce a života. Aby nedošlo k naprostému rozvratu společnosti, ekonomický systém „si pořídil“ dosud neexistující institut, „národ“ a „národní stát“, aby zahladil největší rozpory ve společnosti, zabránil jejímu rozpadu a zajistil hladký chod ekonomického systému. Bez státu by kapitalismus nepřežil, regulaci trhu a protekcionistická opatření si vynutil sám kapitalismus v rámci hledání rovnováhy, nikoli stát, říká Polanyi, nicméně dodává, že povaha státu je dvojaká, neboť v něm hledají oporu i lidé zmítaní ekonomickými přeryvy, takže vzniká dojem souboje státu a trhu.  Tato koncepce byla v zásadním rozporu s pojetím státu u liberálních a neoliberálních ekonomů, kteří stát viděli jako antipokrokovou sílu brzdící svými zásahy samořídící ekonomický systém, i marxistických ekonomů, kteří stát viděli jako nástroj jedné třídy k ovládání třídy jiné. Právě tato nová koncepce státu v moderní společnosti získala ohlas v sociologii a politologii. Pro ekonomii byl důležitějším Polanyiho důraz na vztah ekonomického systému a jeho kulturně-historického kontextu, což byl také směr bádání, který si Polanyi sám posléze zvolil.  Polanyi ze své koncepce vyvozoval, že po kapitalismu bude následovat logicky období socialistické, kde bude klíčová role státu pro přežití všech uznána jak tržními aktéry, tak aktéry politickými a občanskými. V jeho pohledu bude zkrátka vědomě přijato to, co se tak jak tak děje živelně – stát bude nadřazen volnému trhu, bude vyvažovat jeho excesy a udržovat sociální smír.  K Polanyiho koncepci z "Velké transformace" se dnes hlásí například nositel Nobelovy ceny za ekonomii Joseph Stiglitz. Podobně je Karl Polanyi považován za jednoho z myšlenkových inspirátorů ekologické ekonomie, explicitně se k němu hlásí například přední ekologický ekonom Herman Daly. Podle Polanyiho totiž neoklasická ekonomická teorie považuje půdu, lidskou práci a peníze za zboží, které má své vlastní „trhy“, přičemž předpokládá, že se budou tyto „fiktivní komodity“ chovat stejně jako komodity skutečné. Avšak půda je ve skutečnosti rozparcelovaná příroda, pracovní síla je aktivita lidských bytostí a peníze nejsou ani tak zbožím, jako informací či vztahem (institucionálně vymahatelným závazkem), závislým na lidské důvěře.  To má podle Polanyiho vážné důsledky: v morální rovině je podle něj zřejmé, že příroda i lidé mají jinou než jen instrumentální hodnotu.

Citáty.

"„Naší tezí je, že myšlenka samoregulujícího trhu představuje naprostou utopii. Takováto instituce by nemohla existovat ani nakrátko, aniž by zničila lidskou a přírodní základu společnosti; člověka by zlikvidovala fyzicky a jeho přírodní prostředí by proměnila v divočinu.“"

Karl Paul Polanyi, maďarsky Polányi Károly (25. října 1886, Vídeň – 23. dubna 1964, Pickering) byl maďarsko-kanadský historik, filozof a ekonom židovského původu narozený na území dnešního Rakouska.


Život.

Marie-Madeleine Pioche de La Vergne se narodila v zámožné rodině pocházející z nižší šlechty, která měla kontakty na okolí kardinála de Richelieu. Její matka, dcera králova lékaře, byla ve službě vévodkyně Rose-Madeleine d'Aiguillon už od jejího narození. Její otec, Paul Pioche de la Vergne, králův štolba, zemřel po výstřelu z muškety, když měla Marie-Madeleine patnáct let. Následující rok po této události (1650) se stala dvorní dámou královny Anny Rakouské a začala se vzdělávat v literatuře u gramatika jménem Ménage, který ji učil italsky a latinsky. Tento muž ji uvedl do populárních literárních salonů Catherine de Rambouillet, markýzy du Plessis-Bellier a Madeleine de Scudéry.  V roce 1660 se její matka znovu vdala za Renauda de Sévigné, strýce madame de Sévigné. Obě dámy "se staly nejdražšími přítelkyněmi na světě navždy". V roce 1655 se vdala ve věku 21 let za Auvernčana o osmnáct let staršího Françoise Motiera, hraběte de La Fayette, se kterým měla dva syny. Tento vdovec, bratr slavného Louise de La Fayette, který vedl uzavřený život na svém zámku, jí přinesl štěstí a vliv. Doprovázela ho po jeho rodinných statcích v Auvergne a v Bourbonsku, ale také se pravidelně vracela do Paříže, kde se představila v nejvyšších kruzích kolem královského dvora.  Společenský vzestup jí umožnil s úspěchem otevřít vlastní salon v Paříži na ulici du Vaugirard. Navštěvovali ho La Fontaine, La Rochefoucauld, Segrais a princ de Condé. Manžel zůstal ve stínu slávy madame de La Fayette. Až do 19. století se nevědělo, že zemřel 26. června 1683.  Je známo, že mezi důležité známosti madame de La Fayette patřila Henrietta Anglická, budoucí vévodkyně Orleánská, která ji požádala, aby byla její životopiscem. Také Grand Arnauld a Huet, jejichž "Pojednání o původu románů" bylo zveřejněno jako předmluva jejího díla "Zaïde". Madame de La Fayette byla dvořankou Henriety Anglické dva roky až do jejího náhlého skonu.  Na začátku šlechtické vzpoury Fronda měla blízko ke kardinálu de Retz. Když se definitivně usadila v Paříži, vyšla anonymně její biografie ""La Princesse de Montpensier"" v roce 1662. Od roku 1655 do roku 1680 byla úzce spojena s La Rochefoucauldem (autor díla Maxima), o kterém řekla: ""Rochefoucauld mi daroval esprit, ale já jsem změnila jeho srdce."" La Rochefoucauld představil Marie-Madeleine mnohým velkým literárním duchům té doby, ke kterým patřili i Jean Racine a Nicolas Boileau.  V roce 1669 byl publikován první díl její románu "Zaïde", příběhu z maurského Španělska, vydaného pos pseudonymem de Segrais, byť skoro všichni věděli, že je to Madame de La Fayette. Druhý díl vyšel v roce 1671.  Nejznámějším dílem Marie-Madeleine de La Fayette se stala ""Princezna de Cleves"", vydaná jedním z jejích přátel v březnu 1678. Toto dílo, jehož úspěch byl rozsáhlý, se stal prototypem psychologického románu. Madame de La Fayette je také někdy za zakladatelku psychologického románu označována.  Smrt La Rochefoucaulda v roce 1680, pak hraběte de La Fayette v roce 1683, ji donutila vést méně aktivní společenský život během posledních let života svého. Po smrti manžela převzala s úspěchem péči o zděděné majetky a kariéry svých dvou synů. V roce 1692 zemřel její dlouholetý přítel a mentor Giles Ménage, s nímž udržovala dlouholetý vztah, což ji oslabilo i fyzicky. Stáhla se z mondénního světa, aby se připravila na konec. Tři z jejích děl byly vydány posmrtně: "La Comtesse de Tende" (1723), "Histoire d'Henriette d'Angleterre" (1720), "Mémoires de la Cour de France" (1731).

Marie-Madeleine Pioche de La Vergne, komtesa de La Fayette známá jako Madame de La Fayette (18. března 1634, Paříž – 25. května 1693, Paříž) byla francouzská spisovatelka období klasicismu.


Děj.

Johnny Farrell (Glenn Ford), americký hazardní hráč, který nedávno přijel do argentinského Buenos Aires, vyhraje spoustu peněz, když podvádí při hře craps. Později je zachráněn Ballinem Mundsonem (George Macready), když se jej někdo pokusí okrást. Mundson mu vypráví o nelegálním high-class kasinu, ale varuje ho, aby tam raději nechodil. Farrell ignoruje jeho radu, jde do kasina, podvádí při blackjacku a je zadržen dvěma muži, kteří pracují pro majitele kasina, kterým se ukáže být Mundson. Farrell hovoří s Mundsonem, nabídne se mu, aby jej najal a vcelku rychle si získá jeho důvěru. na scéně se objevuje jeho strýc Pio (Steven Geray), neohrožený umývač toalet, který mu stále volá a představuje se jako, „pan Peasant".  Jednoho dne se Mundson vrací z výletu se svou krásnou a temperamentní novomanželkou Gildou (Rita Hayworthová). Je okamžitě zřejmé, že Johnny a Gilda měli spolu románek, který skončil špatně. Když se jich na to Mundson zeptá, oba to popírají. Johnny navštíví Gildu v její ložnici, kterou sdílí se svým manželem a zde dojde k hádce. I když není zcela jasné, kolik toho Mundson ví o Gildině a Johnnyho minulém vztahu, zdá se, že je v nevědomosti, když pověřuje Farrella, aby dohlížel na Gildu. Mezi Johnnym a Gildou panuje nenávist, Gilda flirtuje s muži s čím dál více očividným úsilím naštvat Johnnyho, on je stále více urážlivý a zlomyslný. Gilda je uvězněna muži, kteří po ní touží, zneužívají a a trestají ji.  Mundsona navštíví dva němečtí podnikatelé. Jejich tajná organizace financovala wolframový kartel, kde vše bylo zapsáno na Mundsonovo jméno, aby se zakrylo jejich vlastnictví a spojení s ním. Nicméně, došli k rozhodnutí, že nyní po konci druhé světlové války, byl čas vzít si kartel zpět. Mundson odmítá převést vlastnictví na jeho podporovatele. Argentinská policie se zajímá o tyto dva němce; vládní agent Obregon (Joseph Calleia) se seznámí s Farrellem, aby se pokusil získat informace, ale on o Mundsonových operacích nic neví. Když se němečtí podnikatelé později vrátí, Mundson jednoho z nich zabije.  Mezi Farrellem a Gildou dojde k další konfrontaci, která začíná vyřčením toho, jak jeden druhého nenávidí a končí vášnivým líbáním. Krátce poté, co je Mundson uviděl, nebo zaslechl, nasedne do čekajícího letadla a uteče ze země. Farrell a Obregon jsou svědky jeho krátkého letu; letadlo exploduje krátce po vzletu a padá do moře. Farrell došel k závěru, že Mundsen spáchal sebevraždu, nevěděl však, že se Mundson dostal do obtíží a musel zinscenovat svou vlastní smrt.  Gilda zdědí jeho majetek. Johnny a ona se okamžitě vezmou. Zatímco Gilda si jej vzala pro lásku, Johnny proto, aby se pomstil za její zradu, když si vzala Mundsona. Drží si od ní odstup, hlídá jí dnem a nocí, ale jen z pohrdání a loajalitě vůči Mundsonovi. Gilda se několikrát pokouší uniknout dusivému manželství, ale Johnny, nyní bohatý a mocný, zmaří každý její pokus a vytvoří v manželství situaci, která se pro ní rovná pobytu ve vězení. Obregon zabaví kasino a informuje Farrella, že Gilda mu nikdy nebyla s Mundsonem nevěrná a přiměje Farrella, aby se s ní pokusil smířit.  V tu chvíli se Mundson znovu objeví, má zbraň, kterou je chce oba zabít, ale strýce Pio jej smrtelně bodne do zad. Obregon vše zahlédne, Johnny se snaží na sebe stáhnout vinu za vraždu. Strýček Pio říká Johnnymu, že je opravdovým gentlemanem, a zároveň trvá na tom, že Mundsona zabil právě on. Obregon však nechce nikoho zatknout, protože Mundson je již vlastně legálně mrtvý. Farrell dává Obregonovi usvědčující dokumenty z Mundsonova sejfu. Farrell a Gilda se konečně usmíří, omlouvají se za těch mnoho emocionálních ran, které si navzájem způsobili.

Produkce.

Film byl natáčen od od 4. září do 10. prosince 1945.

Kritika.

Když byl film uveden poprvé, zaměstnancům časopisu Variety se film líbil a napsali: „Hayworthová je nejvíce okouzlující. Produkce vytvořila jemný s.a. a to bylo velmi zdařilé. Glenn Ford je vis-a-vis, vzhledem ke své první roli za posledních několik let. "Gilda" má samozřejmě nákladnou výrobu – a patřičně to dokazuje! Směr filmu je nudný, ale to je nejspíše chyba scenáristů.  Film se promítal na filmovém festivalu v Cannes v roce 1946.  Filmový kritik Emanuel Levy napsal pozitivní recenzi: „Rita Hayworthová se ve filmu představila ve své nejlepší kondici. Film "Gilda", který byl schválený k natáčení těsně po konci WWII, čerpal hodně ze zvláštní energie, která byla vytvořena díky různé směsici žánrů a způsobu, jakým se jeho postavy vzájemně ovlivňovaly... Film "Gilda" byl kombinací mezi dobrodružstvím tvrdých filmů noir a koláží „ženských fotografií“ ze čtyřicátých let. Film byl promyšlený s moderním pohledem a byl pozoruhodný ve způsobu, jakým se zabýval sexuálními problémy."  Na Rotten Tomatoes 96 % kritiků dalo filmu pozitivní hodnocení, dle výsledku 25 recenzentů.

Ocenění filmu.

Na filmovém festivalu v Cannes, v roce 1946, získal Charles Vidor cenu Grand Prix.

Operace Crossroads (jaderný test).

V době, kdy byl film "Gilda" uveden do kin a promítán, bylo nahlášeno rozsáhlé testování jaderných bomb u atolu Bikini, v Tichém oceánu u Marshallových ostrovů. Zde byla otestována jedna bomba, která nesla podobiznu Rity Hayworthové. jako odkaz na její status sexbomby. V pořadí čtvrtá atomová bomba, která měla být odpálena, měla na sobě přilepenou fotografií Rity Hayworthové z časopisu Esquire, z června 1946. Nad ní byl dvou palcovými tiskacími písmeny nápis „"Gilda"". Ačkoli bylo toto gesto provedeno jako kompliment, Rita Hayworthová tím byla hluboce uražena.

Memorabilie.

Dvoudílný kostým, který měla Rita Hayworthová při zpěvu písně „Amado Mio” v záběrech z nočního klubu byl nabídnut jako součást „"Darů TCM... Není žádné jiné místo, jako Hollywood"" (anglicky „"TCM Presents... There's No Place Like Hollywood"") na aukci 24. listopadu 2014, v aukční síni Bonhams v New Yorku. Odhadovalo se, že prodej vynese mezi 40.000$ až 60.000$, kostým byl prodán za 161.000$.

Domácí video.

V lednu 2016 byla vydána kolekce Criterion Collection (anglicky "The Criterion Collection") s verzí filmu "Gilda" na DVD a Blu-ray Disc, která obsahovala novou 2K verzi filmu, s nekomprimovanou monofonní zvukovou stopou ve verzi Blu-ray Disc.

Gilda je americký film z roku 1946, který natočil režisér Charles Vidor, v hlavních rolích Rita Hayworthová jako femme fatale a Glenn Ford jako mladý podvodník. Na filmu se podíleli: kameraman Rudolph Maté, který je znám pro své rozsáhlé dílo, kostýmní návrhář Jean Louis šatů pro Ritu Hayworthou (především pro její taneční čísla), Jack Cole choreograf písní „Put the Blame on Mame" a „Amado Mio", které nazpívala Anita Ellis. V roce 2013 byl film vybrán pro uchování v Národním filmovém registru (anglicky "National Film Registry") v knihovně Kongresu jako „kulturně, historicky nebo esteticky významný“ film.


Historie kapely.

Kořeny kapely sahají až k létu 1989, kdy se v nemocnici Rosegrove poblíž Stockholmu potkali Zak Tell a Jocke Skog, když spolu pracovali. V roce 1990 se k nim přidal norský kytarista Bård Torstensen a Erlend Ottem. Tato čtyřka si brzy uvědomila své společné zájmy v muzice. Bård a Erlend předtím již hráli v kapele, která se jmenovala "Theo", v jejich rodném městě Arendal v Norsku. Investovali svůj volný čas do zkoumání světa hudby, skládali a psali songy, dokud se z nich nestala kapela.  Jejich původní demo obsahující tři skladby ("Waste of Time", "Nigger" a "Profit Preacher") rychle dobylo místní rádia a upozornilo na tuto nově vzniklou skupinu. Song "Nigger" byl obzvláště úspěšný a to především kvůli antirasistickému postoji, který vyjadřoval. Na začátku devadesátých let, Clawfinger vydali své debutové album "Deaf Dumb Blind". Toho se prodalo přes 600 000 kopií po celém světě a bylo vřele přijato kritiky ve Švédském tisku. Po připojení Andrého Skauga a bubeníka Mortena Skauga, se Clawfinger vydali na svou první tour a hráli na nespočetném množství Evropských festivalů. Také jako předkapela skupiny Anthrax a Alice in Chains.  Clafinger získali mnoho ocenění včetně dvou Grammy na domácím Švédském udělování cen Grammy ve roce 1994 za nejlepší hard rockovou kapelu a nejlepší hudební videoklip. Po turné se vrátili zpět do studia k nahrávání jejich druhého alba "Use Your Brain". Po vydání svého druhého alba se opět vydali na turné, například na Monsters of Rock Festival v Brazílii.  Album "Clawfinger" pojmenované podle názvu kapely bylo vypuštěno v roce 1997. První song alba se jmenuje "Two Sides", ve kterém se neobvykle objevuje i ženský vokál. Zbytek alba však pokračuje s typicky agresivním vokálem.  Clawfinger obsahuje 12 songů a navíc 3 bonusové tracky v limitované edici. Také uvolnili dvě videa k songům (Biggest & the Best and Two Sides).  Life Will Kill You bylo vydáno v roce 2007.  24. srpna 2013 skupina na své facebookové stránce oznámila rozpuštění kapely.  5. října 2013 vyšla další zpráva, že se Jocke Skog připojil ke švédské deathmetalové skupině Feared jako baskytarista.  V květnu 2014 bylo, opět na Facebooku, oznámeno jediné vystoupení skupiny na festivale ZAHID na Ukrajině 8. srpna 2014.  Na rok 2015 byla oznámena dvě vystoupení, jedno v Maďarsku a jednu ve Švédsku.  V roce 2016 odehrála kapela také dva koncerty – na dánském festivalu CopenHell a na bulharském Summer Chaos festivalu.  Během roku 2017 již kapela hraje častěji (dvakrát také v ČR – na brněnském Čarodějálesu na festivalu Brutal Assault).  4. srpna 2017 Clawfinger vydávají nový singl s názvem "Save Our Souls".

Diskografie.

Singly.

z "Deaf Dumb Blind"  z "Use Your Brain"  z "Clawfinger"  z "A Whole Lot of Nothing"  z "Zeros & Heroes"  z "Hate Yourself With Style"  z "Life Will Kill You"  Samostatně

Clawfinger je rap metalová skupina ze Švédska a jednou z prvních, které začaly hrát tento hudební žánr. Clawfinger jsou známí pro svou agresivní, ale melodickou muziku a témata dotýkající se politiky a antirasismu.


Hra na družstva.

Vytyčená herní plocha má rozměry 18x9 metrů, rozdělená na poloviny, ohraničená postranními a zadními čarami. Hraje se s míčem na volejbal. Obvykle proti sobě hrají dvě družstva, z nichž každé obsadí polovinu hrací plochy. Každé družstvo má kapitána, ten se postaví do zázemí za soupeřovu polovinu. Na začátku hry se losem určí, kdo má míč. Míč musí být nabitý, tzn., že hráč musí nejprve chytit míč hozený jiným hráčem, teprve pak může vybíjet, tzn. snažit se zasáhnout míčem některého ze soupeřů. Hráč, který je zasažen, vypadává a odchází do zázemí za soupeřovu polovinu. Tam se může dále účastnit hry (nahrávat, vybíjet). Neplatí zásah od země nebo od stěny. Hráč se také může zachránit, pokud míč chytí. S míčem jsou povolené 3 kroky. Když jsou vybiti všichni hráči v poli, jde do hry jako poslední kapitán, který má jeden život jako všichni ostatní. Vítězí družstvo, které vybije všechny protivníky včetně kapitána, případně v časovém limitu vybije více soupeřů.

Další varianty vybíjené.

Všichni proti všem.

Ve variantě všichni proti všem (maso) každý hraje sám za sebe. Hráči se mohou volně pohybovat po celé hrací ploše, snaží se zmocnit míče a zasáhnout s ním ostatní. Kdo je zasažen, vypadává. Když zůstane posledních několik hráčů, obvykle se zmenší hrací plocha, aby se zbývající hráči mohli snadněji vybít. Hraje se tak dlouho, dokud nezůstane poslední hráč – vítěz.  Je možné také hrát se dvěma či třemi míči. Hra má pak mnohem rychlejší spád. Také je možné v poli rozestavit překážky (nářadí), za které se hráči mohou schovávat. Existuje také vracečka, ve které se vybití hráči mohou vracet do hry. Hráč, který je vybit, si pamatuje, kdo ho vybil, a když je vybit jeho přemožitel, smí se vrátit do hry. Hra tak pokračuje, dokud jedna osoba nevybije všechny ostatní, tudíž nakonec zůstane sama. Této hře se také říká "Brácha nezná bráchu".

Malá vybíjená.

Základní postavení hráčů i kapitánů je stejné. Kapitáni mohou vybíjet bez přehozů a nabíjení, tedy rovnou. Vybití hráči odchází zcela ze hry. Pokud někdo míč chytí, získá život navíc.

Americká vybíjená.

Hraje se bez kapitánů a se čtyřmi míči. Míče se rozestaví na dělicí čáru. Na určité znamení se týmy rozeběhnou pro míč. Následně se snaží vybít hráče protějšího týmu. Vybitý hráč odchází ze hry a v případě, že se jeho týmu podaří vybít soupeře, může se zase vrátit do hry. Vyhrává tým, který vybil všechny soupeřovy hráče. Lze hrát i zkrácenou verzi, při níž se po uplynutí časového limitu spočítají hráči v poli. Tým s nejvíce hráči v poli vyhrál.

Obliba vybíjené.

Vybíjená se často hraje při hodinách tělocviku i ve volném čase.

Vybíjená je míčová hra, při které se hráči snaží zasáhnout ve vytyčeném prostoru soupeře míčem a vyřadit ho tak ze hry (vybít).


Vznik.

V polovině roku 1944 vzneslo VVS i námořní letectvo požadavek na projekt nového dvoumístného cvičného letounu. Jakovlevova konstrukční kancelář na tento požadavek zareagovala v roce 1945 vývojem prototypu Jak-3UTI, přičemž vycházela ze skušeností s letounem Jak-3U. Zachovány zůstaly společné prvky s typem Jak-3U a Jak-3, zejména původní křídlo o rozpětí 9,4 m. Pohon zajišťoval hvězdicový sedmiválec Švecov AŠ-21 chlazený vzduchem, který roztáčel dvoulistou vrtuli VIŠ-111V-20 o průměru 3 m. Celokovový stroj měl dlouhý překryt společný pro obě kabiny. Výzbroj tvořil kulomet UBS se 100 náboji a letoun mohl nést dvě 100kg pumy FAB-100. Koncem roku 1945 s uspokojivými výsledky Jak-3UTI testoval pilot G. M. Klimuškin, stroj se však v této podobě sériově nevyráběl.  Z tohoto modelu však na podzim roku 1946 vznikl typ Jak-11. Jednalo se o vylepšenou verzi s delším krytem motoru. Po Klimuškinových podnikových zkouškách byl nový typ v říjnu 1946 představen ve Vědecko-výzkumném institutu sovětského letectva pro letové zkoušky, kde během testů splnil všechny požadované specifikace. Sériová výroba byla přidělena do Leningradu a Saratova s prvními dodávkami v polovině roku 1947.

Popis konstrukce.

Přední část trupu byla potažena překližkou, zadní plátnem. Jeho nosnou konstrukci tvořily ocelové trubky, na zádi překližka. Každá z kabin měla odsuvný kryt a oba piloti měli k dispozici kompletní sadu přístrojů včetně rádia RSI-3M/4M. Křídlo s dvěma kovovými nosníky a profilem Clark YH mělo vzepětí 5°. Potah mezi náběžnou hranou a předním nosníkem tvořil 2 mm duralový plech, poté se tloušťka potahu snižovala na 1 mm. Z duralu byly také ocasní plochy, křidélka a veškeré pohyblivé plochy. Motor AŠ-21 byl upevněn do lože pomocí pryžových silentbloků. Chladič oleje o objemu 39 l byl chlazen pomocí otvorů v kořenech křídla. Palivo bylo uloženo ve dvou 173 l nádržích v křídle se sběrnou nádrží o objemu 13,5 l. Zatahovací podvozek byl vybaven pneumatikami o rozměrech 600×180 mm, pevné ostruhové kolo pak 255×110 mm. Pod levou částí motorového krytu byl uložen kulomet UBS se 100 náboji a na jednu z výztuh krytu kabiny byl instalován fotokulomet PAU-22.

Vývoj.

Roku 1953 prodal Sovětský svaz licenci letounu Československu a v továrně Let Kunovice byl stroj vyráběn pod označením LET C-11. V letech 1953–1956 zde bylo vyrobeno 707 kusů vyzbrojených kulometem ŠKAS. V Sovětském svazu se vyráběl v letech 1947–1956 a celkem zde bylo vyrobeno 3859 kusů.  V roce 1951 přišla Jakovlevova OKB s verzí Jak-11U s motorem AŠ-21 bez vrtulového kuželu a tříkolovým zatahovacím podvozkem příďového typu. Přední noha se zatahovala směrem dozadu do šachty pod motorem.

Použití.

Letoun se používal pro výcvik pilotů stíhacích letadel, pro nácvik střelby, fotoprůzkum i bombardování. Kromě SSSR a Československa bylo letadlo používáno v zemích Varšavské smlouvy, ve spřátelených rozvojových zemích, ale též i v Österreichische Luftstreitkräfte. Další uživatelé byli Afghánské vzdušné síly, Albánské vzdušné síly, Alžírské letectvo, Bulharské letectvo, Letectvo Čínské lidové republiky, Egyptské vojenské letectvo, Indonéské letectvo, Irácké letectvo, Jemen, Maďarské letectvo, Polské letectvo, Rumunské letectvo, Letectvo Korejské lidové armády, Somálsko, Syrské arabské vzdušné síly a Letectvo Vietnamské lidové osvobozenecké armády.

Jakovlev Jak-11 (V kódu NATO "Moose") byl sovětský cvičný letoun, dvoumístný jednomotorový dolnoplošník se záďovým zatahovacím podvozkem poháněný hvězdicovým motorem Švecov AŠ-21.


Vývoj.

Po úspěšném vystoupení letounu Dornier Do 17 v roce 1937 v Curychu se RLM rozhodlo přidělit jednomu Do 17Z-0 z ověřovací série nové označení Do 215 V1 (D-AIIB). Letoun měl sloužit k propagaci tohoto typu v zahraničí.  Na export pro Jugoslávii byl určen další Do 17Z-0, který obdržel dvouhvězdicové čtrnáctiválcové vzduchem chlazené pohonné jednotky Gnome-Rhône 14N 1/2. Stroj pak dostal označení Do 215 V2 a byl předveden jugoslávským představitelům letectva.  Druhý prototyp však nevykazoval lepší výkony než jugoslávské licenční Do 17 K. Říšské ministerstvo letectví proto rozhodlo o stavbě třetího prototypu Do 215 V3 s řadovými dvanáctiválcovými kapalinou chlazenými motory Daimler-Benz DB 601 A o vzletovém výkonu 809 kW. Na jaře 1939 stroj s lepšími výkony v porovnání s Do 17 Z oceňovaly četné zahraniční komise.  Na podzim 1939 proto přišla zahraniční objednávka na stavbu 18 kusů Do 215 A-1 pro Švédsko, jejichž výroba se rozběhla koncem roku. Flygvapnet však po uvalení německého embarga na vývoz bombardérů tyto stroje nikdy nedostalo. Luftwaffe výrobu převzala pod novým označením Dornier Do 215 B-0 a Do 215 B-1. Dohotovené dálkové fotoprůzkumné letouny byly zařazeny k 3. průzkumné letce vrchního velení vojenského letectva (3.Aufkl.St./Ob.d.L.).  Po obsazení Norska německou armádou začala jednotka operovat od léta 1940 z letiště Stavanger. Její výzbroj tvořilo 13 Do 215 B-0 a B-1 společně s trojicí strojů Heinkel He 111.  Jediné dva stroje Do 215 B-3 byly společně s jinými typy v roce 1940 dodány do SSSR J. V. Stalinovi.  Od března roku 1940 začaly přicházet Do 215 B-4 se zdokonalenou fotografickou výstrojí přístroji Rb 50/30 a Rb 20/30. Obrannou výzbroj tvořilo šest pohyblivých kulometů MG 15 ráže 7,9 mm. Při plnění kombinovaných bombardovacích a průzkumných úkolů nesly stroje navíc pět 50 kg pum, při letech na kratší vzdálenost až 10 kusů těchto pum.  V květnu 1940 tvořily tři Do 215 B součást výzbroje 1. Staffel der Aufkl.Gr./Ob.d.L., 2. Staffel měla 10 kusů a 3. Staffel 11 letounů. Zanedlouho byly zařazeny také k 1.(F)/124, 1.(F)/100 a 1. Nachtaufklärungsstaffel.  Úspěšná přestavba letounu Do 17 Z-3 na noční stíhací Do 17 Z-10 Kauz II s detektorem infračerveného záření Spanner-Anlage a jeho ukazatelem Q-Rohr na palubní desce, uskutečněná koncem podzimu 1940, vedla velení německého letectva k podobné úpravě letounů Do 215 B-4. Došlo tak k rychlé přestavbě několika kusů na Do 215 B-5 se zakrytou zahrocenou přídí před kabinou s čtyřmi kulomety MG 17 ráže 7,9 mm a dvojicí kanónů MG FF ráže 20 mm. Koncem roku 1940 byly zahájeny jejich dodávky ke 4./NJG 1 se základnou v holandském Leeuwardenu. Účinnost nočních útoků na nepřátelské letouny byla vylepšena instalací prvního předsériového radaru Telefunken FuG 202 Lichtenstein-Gerät do jednoho Do 215 B-5 ze stavu 4./NJG 1. Radar měl dosah od 183 do 4000 m a pracoval na frekvenci 490 MHz. Vyznačoval se velkým počtem malých dipólových antének nesených na ramenech před přídí, avšak tato instalace snižovala rychlost stroje až o 25 km/h. První sestřel bombardéru Royal Air Force zachyceného tímto zařízením dosáhl Oberleutnant Ludwig Becker 9. srpna 1941. Dalších sestřelů na radarovém Do 215 B-5 dosáhl Becker 15. a 23. srpna, 11. září a 2. října, z nichž poslední na vzdálenost 2790 m znamenal konečné uznání FuG 202 a jeho masové zavedení.  Posledních 20 letounů varianty B-4 bylo dokončeno jako B-5, které pak sloužily u NJG 1 a 2 až do začátku roku 1944. V první polovině roku 1942 předala Luftwaffe 10 Do 215 B-4 maďarskému letectvu, kde doplnily šest He 111 P-2 a P-4 u 1. dálkové průzkumné skupiny na východní frontě. S výjimkou stíhacích Do 215 B-5 byly zbývající „dvěstěpatnáctky“ staženy z bojových oblastí v roce 1942.  Samotná výroba Do 215 B byla ukončena po dohotovení 101 exempláře na začátku roku 1941.

Dornier Do 215 byl německý lehký bombardér, průzkumný letoun a později noční stíhač původně vyráběný pro export, ale nakonec však téměř všechny letouny sloužily v "Luftwaffe". Následníkem strojů Do 215 se staly Do 217.


Klubová kariéra.

River Plate.

V klubu River Plate si odbyl premiéru v argentinské Primera División 2. září 2001 v zápase proti Estudiantes de La Plata. Odehrál celkem 52 zápasů, poprvé a naposledy za River Plate skóroval proti týmu Rosario Central.

Bayern Mnichov.

V roce 2003 přestoupil Martin Demichelis do Bayernu Mnichov za 4,5 milionu eur. Jeho první sezóna v německé Bundeslize nedopadla vůbec dobře, protože utrpěl několik drobných zranění, objevil se pouze ve 14 ligových zápasech (21 celkem). FC Bayern Mnichov skončil na druhém místě. Na začátku roku 2004 se objevil v jednom zápase rezervy proti Stuttgarter Kickers.  Pod novým trenérem Felixem Magathem se konečně propracoval do základní sestavy a nastoupil v 75 oficiálních zápasech. Bayern Mnichov vyhrál double (Bundesligu a DFB-Ligapokal).  Nový trenér Bayernu Ottmar Hitzfeld úspěšně přeškolil Martína Demichelise z defenzivního záložníka na středního obránce. V sezóně 2008/09 vstřelil své sezónní maximum gólů v Bundeslize, celkem 4 branky v 29 zápasech, titul mu ale utekl, získal ho překvapivě VfL Wolfsburg. Dne 9. října 2010 absolvoval poslední zápas za Bayern Mnichov, výhru nad SC Freiburg 4-2.

Málaga CF.

V polovině Primera División 2010/11 byl poslán z Bayernu Mnichov do španělského klubu Málaga CF a dne 8. ledna 2011 si odbyl debut proti Athletic Bilbao (1-1). Od té doby se stal členem základní sestavy Málaga CF. Na svůj první gól v lize mistrů UEFA si musel počkat do 22. srpna 2012, kdy skóroval proti Panathinaikosu (2-0).

Atlético Madrid.

V červenci 2013 přestoupil jako volný hráč do španělského Atlética Madrid, kde podepsal jednoletou smlouvu. Byl zde méně než dva měsíce a neodehrál žádný soutěžní duel.

Manchester City.

V září 2013 přestoupil za 127 miliónů korun do Manchesteru City, aniž by za Atlético odehrál jediný zápas. V Manchesteru City dostal dres s číslem 26.

Reprezentační kariéra.

Martin Demichelis debutoval za Argentinu 12. listopadu 2005 proti Anglii. V tomto roce byl také nominován na Konfederační pohár FIFA, ale do hry se vůbec nedostal.  Dne 11. září 2007 vstřelil svůj první mezinárodní gól proti Austrálii, když jediný gól zápasu vstřelil hlavičkou. Dne 3. března 2010 utrpěl zranění obličeje v přátelském utkání proti Německu, ale přesto stihl Mistrovství světa ve fotbale 2010 v Jihoafrické republice. Na MS odehrál všechny zápasy a 22. června 2010 dal gól proti Řecku na 2-0.  Trenér Alejandro Sabella jej vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Ve finále s Německem Argentina prohrála 0:1 v prodloužení a získala stříbrné medaile.

Martín Gastón Demichelis (* 20. prosinec 1980, Justiniano Posse, Córdoba, Argentina) je argentinský fotbalista obránce a reprezentant. Nejčastěji hrál na pozici středního obránce, ale mohl nastupovat i jako defenzivní záložník. Většinu své fotbalové kariéry strávil v klubu FC Bayern Mnichov (sedm a půl roku), také hrál fotbal ve své rodné zemi za klub CA River Plate. Profesionální kariéru ukončil v květnu 2017 v dresu španělské Málagy.


Výroba.

Ethylendiamin se vyrábí reakcí 1,2-dichlorethanu s amoniakem za vysokého tlaku a teploty 180 °C ve vodném prostředí:  Při reakci vzniká také chlorovodík, který s aminem vytváří sůl. Z té se získá samotný amin reakcí s hydroxidem sodným a následnou rektifikací. Vedlejšími produkty jsou diethylentriamin a triethylentetramin.  Další možností je reakce ethanolaminu s amoniakem:  Plynné reaktanty přitom procházejí přes nikl, který slouží jako katalyzátor.  Čistotu ethylendiaminu lze zlepšit reakcí s hydroxidem sodným, čímž se odstraní zbytky vody, a následnou destilací.

Použití.

Ethylendiamin se používá na výrobu řady látek důležitých v průmyslu. Vytváří deriváty s karboxylovými kyselinami, nitrily, alkoholy (při vyšších teplotách), alkylačními činidly, sirouhlíkem, aldehydy a ketony. Jelikož má dvě aminové skupiny, tak snadno vytváří heterocyklické sloučeniny jako jsou mimo jiné imidazolidiny.

Příprava a výroba chelatačních činidel, léčiv a agrochemikálií.

Jedním z nejvýznamnějších derivátů ethylendiaminu je kyselina ethylendiamintetraoctová, která se z něj získává Streckerovou syntézou za přítomnosti kyanidu a formaldehydu. K důležitým chelatačním činidlům patří také hydroxyethylethylendiamin. Velké množství biologicky aktivních látek, například některá antihistaminika, má v molekulách skupinu -CH-CH-N. Soli ethylenbisdithiokarbamátu se používají jako fungicidy. Některé fungicidy obsahující 2-imidazolinovou skupinu se vyrábí z ethylendiaminu.

Součást léčiv.

Ethylendiamin se používá jako excipientní složka bronchodilatancia aminofylinu, ve kterém rozpouští theofylin, jenž představuje aktivní složku léčiva. Používal se rovněž využití v dermatologických přípravcích, od čehož se ovšem ustoupilo kvůli tomu, že způsobuje kontaktní dermatitidu. Při použití jako expicient a při ústním podání je jeho biodostupnost kolem 0,34. Močí se vylučuje méně než 20 %.  Antihistaminika odvozená od ethylendiaminu jsou nejstarší z pěti tříd antihistaminik první generace; prvním známým léčivem z této skupiny byl piperoxan, objevený roku 1933, patří k nim rovněž mepyramin, tripelennamin a antazolin. Dalšími skupinami jsou napříkladderiváty ethanolaminu, alifatických aminů a piperazinu. Patří sem i tricyklické a tetracyklické sloučeniny odvozené od fenothiazinu, tricyklická antidepresiva a také skupinacyproheptadinu a fenindaminu.

Složky polymerů.

Ethylendiamin se díky tomu, že má dvě aminové skupiny, používá na výrobu řady polymerů. Produkty jeho kondenzace s formaldehydem se používají jako plastifikátory. Je také surovinou při výrobě polyuretanu nebo dendrimerů typu PAMAM.

Tetraacetylethylendiamin.

Tetraacetylethylendiamin, používaný jako aktivátor bělidel se získává z ethylendiaminu. Ethylendiaminový derivát "N","N"-ethylenbis(stearamid) slouží jako tenzid v motorových palivech a olejích.

Koordinační chemie.

Ethylendiamin je často používaným bidentátním chelatačním ligandem používaným na přípravu komplexních sloučenin; ve vzorcích se uvádí pod zkratkou en. Salenové ligandy se připravují kondenzací ethylendiaminu salicylaldehydu, nebo derivátů těchto sloučenin, a některé z nich lze použít jako katalyzátory.

Podobné ligandy.

Ligandy s podobnou strukturou jako ethylendiamin jsou například tetramethylethylendiamin (TMEDA) a tetraethylethylendiamin (TEEDA). K chirálním strukturním analogům ethylendiaminu patří mimo jiné 1,2-diaminopropan a "trans"-1,2-diaminocyklohexan.

Bezpečnost.

Ethylendiamin, podobně jako amoniak a další nižší aminy, dráždí kůži a dýchací orgány. I při důkladném uzavření nádob, ve kterých je skladován, uvolňuje, zejména při vyšších teplotách, toxické a dráždivé páry, které ve vlhkém vzduchu tvoří vysoce dráždivou mlhu.

Ethylendiamin (ve vzorcích komplexních sloučenin zkráceně en) je organická sloučenina se vzorcem CH(NH). Často se používá v organické syntéze. Se vzdušnou vlhkostí vytváří žíravou a toxickou mlhu, která může i při krátkodobém vystavení být zdravotně nebezpečná. Jedná se o jeden z nejjednodušších polyaminů, tedy sloučenin s více aminovými skupinami.


Rodina, filmové začátky.

Její otec byl c. a k. důstojník Bohumír Ondrák (* 1853), matka Anna, rozená Mračková (* 1873), byla dcera nadlesního. Anna měla dva starší sourozence Tomáše a Jindřicha. Narodila se 15. května 1902 v polském Tarnově, vyrůstala v Pule, Terezíně a v Praze. O školních prázdninách jezdila na Moravu k prarodičům - její matka odtud pocházela. Několik let se věnovala baletu a jako malá dívka hrála i divadlo (např. roli Kadiži ve hře Franka Wedekinda "Pandořina skříňka"). Pro profesionální divadlo ji objevil Jiří Nedošinský, manžel herečky Antonie Nedošinské. Svoji hereckou kariéru započala v 17 letech ve filmu "Palimpsest" z roku 1919. V začátku kariéry používala kromě rodného jména i pseudonym "Ossia Valdová". V té době hrála ve Švandově divadle, kde se seznámila i s Karlem Lamačem. Po první světové válce nebylo povolání herečky příliš společensky vážené a tak, když se o jejím herectví a vztahu s Karlem Lamačem její rodina dozvěděla, došlo k roztržce s rodiči a výprasku. Teprve úspěch snímku "Dáma s malou nožkou" jejího otce a matku přesvědčil o jejím talentu. Jeptiškám, které ji vychovávaly, připadala chytrá, i když příliš temperamentní. "Plavu jako ryba, jezdím jako kovboj a ráda bych to vše ve filmu uplatnila", shrnula devatenáctiletá herečka své vzdělání. V letech 1921 a 1922 pracovala ve Vídni, poté se vrátila do Československa.

Filmová kariéra.

Svou zahraniční filmovou kariéru začala u rakouské společnosti Sascha-Film hraběte Saši Kolowrata, kde byl pro ni nejvýznamnějším filmem titul "Cikánská láska" z roku 1922. Mezi její známé filmy patří "Tu ten kámen aneb Kterak láskou možno v mžiku vzplanout třeba k nebožtíku" (1923), "Karel Havlíček Borovský" (1925) či "On a jeho sestra" (1931). Ve dvacátých letech úzce spolupracovala s Karlem Lamačem ve společných filmových společnostech; a to "KALOS" ve dvacátých letech v Československu, a "Ondra – Lamac Film" v Německu od třicátých let – ta už výhradně natáčela zvukové filmy, první film v této společnosti SENSACE (1930). V roce 1925 a 1926 pracovala v Německu a Rakousku, v roce 1927 byla oslovena producenty z Anglie. Karel Lamač byl jejím celoživotním přítelem. Avšak když s ním chtěla založit rodinu, sliboval jí několikrát sňatek, ale ten stále odkládal, což zdůvodňoval pracovním vytížením. Anny ztvárnila v následujících letech mnoho filmových rolí. Hovořila česky, německy, anglicky a francouzsky. S Karlem Lamačem, Ondra-Lamač-Filmem a Československem se rozloučila DŮVODEM K ROZVODU (1937).Také si zahrála několik desítek rolí v německých a rakouských filmech. V roce 1929 hrála ve dvou filmech Alfreda Hitchcocka – "Její zpověď" (Blackmail – vydírání), "...a neuveď nás v pokušení" (The Manxman). Její angličtina však měla zpočátku přízvuk, proto byla dabována Joan Barryovou. Do českého zvukového filmu se vracela jen málo. Některé české zvukové filmy, ve kterých vystupovala, byly natáčeny i v cizojazyčných verzích. Naposledy česky hrála jako partnerka Oldřicha Nového a Adiny Mandlové ve veselohře "Důvod k rozvodu" (1937). Jejím poválečným comebackem se stal západoněmecký muzikál "Schön muss man sein" (Musí to být hezké – 1950), ve kterém se povznesla nad všechna klišé o stárnoucích hvězdách, a v postavě divadelní divy "Rose de Lila" zcela nenuceně přehrála neohrabané mládí deroucí se na její místo. Svůj poslední film natočila v roce 1957. Její filmografie čítá přes devadesát filmových rolí.

S Maxem Schmelingem.

V roce 1930 se poprvé setkala s německým boxerem Maxem Schmelingem, pozdějším mistrem světa v těžké váze (World Heavyweight Champion 1930–1932, proti Jacku Sharkeymu). Anny chtěla rodinu, avšak Lamač se ke svatbě stále neměl. Nakonec našla novou lásku v osobě německého boxera Maxe Schmelinga, a dne 6. července 1933 ve svých jedenatřiceti se za něj úředně provdala (církevní sňatek se konal 20. července 1933 v Bad Saarow). Jako filmová dvojice se s manželem setkali ve filmu Knockout z roku 1935. Spolu s ním také začala žít v Německu. V roce 1936 dostala nabídku na roli v jednom z prvních zpracování ""Jih proti Severu"" od Metro Goldwyn Mayer, ale odmítla ji, protože byla těhotná. Lída Baarová, která byla její přítelkyně, na počátku 90. let 20. století vypověděla, že tři roky po svatbě, v roce 1936, bylo jejich manželství poznamenáno osobní tragédií, když Anny přišla při autonehodě o nenarozené dítě. Toto neštěstí způsobilo, že již nikdy neotěhotněla. Manželství však vydrželo 57 let až do její smrti v roce 1987.  Již před druhou světovou válkou byli manželé významnými osobnostmi nacistického Německa. Nacisté se snažili jejich popularity zneužít k propagandě, ale oni nikdy s nacisty nespolupracovali. Zneužití nacistickou propagandou však zabránit nemohli. Už na svatbu jim Adolf Hitler poslal velkou květinu a sazenici stromu. V propagandě byl její manžel v roli nadčlověka a ona jako blonďatá árijka často k vidění na fotografiích s Josephem Goebbelsem a s Adolfem Hitlerem. Maxovi Schmelingovi bylo opakovaně nabízeno členství v NSDAP i nacistická vyznamenání, ale vždy odmítl. Zřejmě pomstou bylo, že musel nakonec narukovat do armády, přestože byl již mimo povolávací věk. Byl odveden k protiletadlové jednotce do východního Pruska, a později vyškolen u parašutistů. Účastnil se obsazení Kréty v květnu 1940 v operaci Merkur. Byl raněný, onemocněl úplavicí a málem zemřel. V lazaretu dal americkému novináři rozhovor, který rozlítil samotného Goebbelse. Teprve v osmdesátých letech vyšlo najevo, že během války Ondráková se Schmelingem zachránili dva židovské chlapce. Kvůli propagandistickému zneužití nacisty byli po porážce Německa i neprávem osočováni s kolaborace; Max musel zaplatit velkou pokutu. Na herečku byl válce vydán v Československu zatykač pro kolaboraci, takže se do ČSR nemohla vrátit.

Život po válce.

Po válce zůstal pár bez prostředků a majetku. V roce 1949 se přestěhoval do Hollenstedtu nedaleko Hamburku. Společně začali podnikat na svých pozemcích, měli farmu na chov norků. Později se její manžel stal manažerem ve společnosti Coca-Cola.. Od dubna 1952 pobývali Anny Ondráková s Maxem Schmellingem ve Štýrsku a zde je zastihla také zpráva o smrti Karla Lamače (zemřel 2. srpna 1952). Stačili se ještě vrátit a zúčastnit jeho pohřbu.  Ještě za jejího života byla natočen televizní film Ring of Passion (1977), ve kterém Anny ztvárnila Britt Ekland.  Příběh Maxe Schmelinga a Joe Louise inspiroval film Souboj o vše (2002), tentokráte měla Anny tvář Pety Wilson. Po té se objevil divadelní muzikál Der Kampf des Jahrhunderts – Max Schmeling gegen Joe Louis (2008), tehdy se Anny stala Lada Kummar. Zatím poslední tváří Anny je Susanne Wuest z filmu Max Schmeling (2010).  Do Československa se již nikdy nevrátila, i když hodně vzpomínala. Možná i pod dojmem osudů svých kolegyň Lídy Baarové a Věry Ferbasové. V roce 1965 s ní přinesl časopis Kino ojedinělý rozhovor, ve kterém nostalgicky vzpomínala na svou vlast, na příbuzné a přátele:  Se svým mužem žila až do své smrti. Zemřela 28. února 1987 v Hollenstedtu. Nikdy na Československo nezapomněla. V roce 1997 poslal její manžel České republice 30 tisíc marek jako pomoc na odstranění škod po ničivé povodni.. Dědictví po Anny Ondrákové a Maxu Schmelingovi je určeno na základě jejich rozhodnutí nadaci nesoucí jméno Maxe Schmelinga.

Anna Sophie Ondráková, také Anny Ondra (15. května 1902, Tarnów, Halič, Rakousko-Uhersko – 28. února 1987, Hollenstedt, Západní Německo), byla česká herečka v období první republiky. Kromě herectví byla i významnou postavou světového filmu. Jejím manželem byl Max Schmeling.


Život.

Narodil se 17. listopadu 1631 v Avianu (Furlánsko) jako syn Marca Cristoforiho (psáno též Christophori) a Rosy rozené Zannoni a byl pokřtěn jménem Carlo Domenico ("Karel Dominik"). V roce 1648 vstoupil do kapucínského řádu a 21. listopadu 1649 složil řádový slib. Tehdy obdržel řádové jméno Marco ("Marek"). Po studiu teologie byl 18. září 1655 vysvěcen na kněze. Působil jako kazatel po celé Itálii.  Údajné zázračné uzdravení po 13 let na lůžko upoutané řeholnice v roce 1676 jej udělalo známým i za hranicemi Itálie. Jeho kázání v latině a italštině, ve kterých vyzýval k prohloubení víry, k lítosti nad hříchy a k pokání, byla často doprovázena hromadnými obráceními a zázraky. Jeho misijní cesty jej zavedly také do Francie, Vlámska a Vestfálska, a také do Českého království. Na své druhé misijní cestě roku 1681 podle legendy dokonce z Lutychu na dálku uzdravil Kláru Alžbětu z Manderscheid-Blankenheimu z ženského kláštera v Thornu. Písemně jej o vyprošení zdraví žádal i olomoucký biskup Karel II. z Lichtenštejna-Kastelkornu.  Po setkání s císařem Leopoldem I. v roce 1680 se stal jeho přátelským poradcem a duchovním rádcem. Roku 1683 byl papežským legátem během druhého tureckého obléhání Vídně. Přesvědčil Karla V. Lotrinského, aby předal vrchní velení nad osvobozovacími vojsky polskému králi Janu III. Sobieskému a zahájil rychlý postup k Vídni. Před rozhodujícím úderem 12. září 1683 sloužil Marek z Aviana mši v „Leopoldi Capelln am Kahlenberg“ (dnešní kostel na kopci Leopoldsberg). Díky těmto svým politicko-církevním zásluhám bývá označován též jako "Zachránce Vídně" či "Strážný duch Rakouska". Až do roku 1689 se pak dále jako kazatel a duchovní vůdce účastnil dalších protitureckých tažení.

Smrt a pocty.

Je pochován v kapli kapucínského kostela ve vídeňském kapucínském klášteře, ve kterém se nachází také císařská hrobka panovnických rodů habsburského a habsbursko-lotrinského.  Apoštolský proces jeho blahořečení byl zahájen 10. prosince 1912, blahořečen byl 27. dubna 2003.  V římskokatolické církvi je jako jeho svátek slaven 13. srpna.

Ikonografie.

Nejčastěji bývá zobrazován řádovém oděvu s křížem v pravé ruce.

Blahoslavený Marek z Aviana (, vlastním jménem Carlo Domenico Cristofori, narozen 17. listopadu 1631 v Avianu v Itálii, zemřel 13. srpna 1699 ve Vídni) byl kapucínský řeholník a kazatel.


Dějiny.

Křižácká základna.

Roku 1097 Balduin z Boulogne opustil se svým vojskem hlavní voj, který zatím táhl na jih na Antiochii a Jeruzalém. Odešel nejprve do Kilíkie, poté na východ do Edessy. Tady přesvědčil (či spíše donutil) zdejšího řeckého vládce Thorose z Edessy, aby ho adoptoval a určil svým nástupcem. Thoros se hlásil k řeckému pravoslaví, kvůli čemuž nebyl oblíben zdejším arménským obyvatelstvem, vyznávajícím monofyzitismus. Thoros byl krátce po přijetí Balduina zavražděn, ačkoliv není zcela jisté, jestli s tím měl tenkrát Balduin cokoliv společného. V každém případě byl teď Balduin samostatným vládcem. Přijal titul, na který byl zvyklý z Francie - hrabě.  Roku 1100 zemřel Balduinův starší bratr Godefroi z Bouillonu, který vládl v Jeruzalémě jako Ochránce Božího hrobu a Balduin byl o Vánocích 1100 korunován králem. Své hrabství předal svému bratranci Balduinovi Le Bourg. Ten uzavřel spojenectví s Joscelinem z Courtenay, který byl pánem hradu Turbessel, důležitého mocenského centra proti seldžuckým Turkům.  Nově příchozí páni ze západní Evropy navázali dobré vztahy s místním arménským obyvatelstvem a nebránili se ani vzájemným sňatkům; první tři páni z Edessy byli ženatí s Arménkami. První manželka Balduina I. zemřela roku 1097 v Maraši. Po svém triumfu v Edesse se oženil s Ardou, vnučkou Konstantina Roupedina z Arménie, Balduin Le Bourg byl ženatý s dcerou Gabriela z Melitenu Morfií a Joscelin z Courtenay se oženil s Konstantinovou dcerou.

Konflikty s muslimskými sousedy.

Balduin II. (Balduin Le Bourg) se rychle zapojil do událostí v Sýrii a Antiochii. V roce 1103 pomohl Bohemundovi I. z Antiochie dostat výkupné od tureckého rodu Danišmendovců a o rok později společně s Bohemundem zaútočili na byzantská teritoria v Kilíkii. Později v roce 1104 turecký vládce Mosulu zaútočil na edesské hrabství a v bitvě u Harránu Balduina II. a Joscelina porazil a oba je zajal. Bohemundův synovec Tankred se stal regentem hrabství a vládl se zdejším guvernérem Richardem ze Salerna. Roku 1108 byli Joscelin a Balduin II. za výkupné propuštěni a Balduin II. začal neprodleně bojovat o znovuzískání svého města, kde se mezitím pohodlně usadil Tankred a k předání vlády Balduinovi se vůbec neměl. Tankred byl však nakonec poražen za pomoci několika zdejších emírů, kteří Balduinovi vypomohli.  V roce 1110 dobyl země na východ od Eufratu Maudúd z Mosulu, nicméně stejně jako útoky předtím nebyl ani tento následován tažením přímo na Edessu.  V roce 1118 zemřel jeruzalémský král Balduin I. a na jeho místo nastoupil jeho synovec, edesský hrabě Balduin II., jako Balduin II. Jeruzalémský. Ačkoliv se objevovala tvrzení, že právoplatný nástupce je Balduinův starší bratr Eustach z Boulogne, ten byl však ve Francii a o královský titul nestál. Edessa byla o rok později předána Joscelinovi, který byl roku 1122 znovu zajat a uvězněn. Balduina II., který se pokusil svého soukmenovce osvobodit, čekal stejný osud – porážka a vězení. Jeruzalém se octl bez krále. Nicméně roku 1123 se Joscelinovi podařilo svým věznitelům uprchnout a Balduina II. následujícího roku osvobodit.

Pád Edessy.

V roce 1131 Joscelin padl v bitvě a jeho místo zaujal jeho syn, Joscelin II. z Edessy. V té době ovšem muslimský vládce Zengí sjednotil turecká centra Aleppo a Mosul a začal Edessu ohrožovat. Zatím se Joscelin II. snažil zabezpečit svou zemi a žádal o pomoc Antiochijské knížectví a hrabství Tripolis, kde však byl odmítnut. Zengí město roku 1144 oblehl a o Vánocích téhož roku jej dobyl. Joscelin II. vládl dál na západě a v září 1146 se mu podařilo využít Zengího smrti k znovudobytí Edessy. Město však dlouho neudržel, ještě v listopadu 1146 bylo ztraceno a Joscelinovi se podařilo zachránit pouze holý život. V roce 1150 byl Joscelin II. zajat Zengího synem Núr ad-Dínem a vězněn v Aleppu až do své smrti celých devět let. Joscelinova žena poté prodala pevnost Turbessel a odjela i s rodinou do Jeruzaléma. Území opuštěného panství byla rozdělena mezi Núr ad-Dína a ikonyjského sultána.  Hrabství Edessa bylo prvním státem založeným křižáky na Blízkém východě, zároveň však také prvním, který byl ztracen. Pád města zpět do rukou muslimů měl za následek druhou křížovou výpravu.

Obyvatelstvo a demografie.

Edessa byla největším státem, který křižáci ve Svaté zemi založili, měl však z nich nejmenší počet obyvatel, přibližně asi deset tisíc. Hrabství se v době své největší rozlohy rozkládalo od Antiochijského knížectví na západě a podél Eufratu na východ. Jih a východ země byl pod silným vlivem muslimských center Mosulu, Aleppa a Jaziry (město v severním Iráku). Obyvatelé byly převážně Asyřané a Arméni, hlásící se k monofyzitizmu, dále zde bylo silné zastoupení řeckých ortodoxních a muslimů. Ačkoliv křesťanů západního ritu bylo v zemi velmi málo, prakticky jen páni přicházející z Francie a jejich doprovod, byl v Edesse dosazen latinský patriarcha.

Vazalská panství v Edesse.

Panství Tubesselské.

Turbessel bylo původně panství Joscelina I. v době, když ještě nevládl přímo v Edesse. Z tohoto centra se spravovala oblast hrabství Edessy na západ od Eufratu a také střežila hranice s Antiochií. Turbessel se stal „exilovým“ sídlem edesského hraběte v době, kdy hlavní město padlo do rukou Turků. Hrad i se zbývající částí panství byl prodán Byzantincům těsně před tím, než bylo dobyto muslimy.

Edesské hrabství (latinsky ', starofrancouzsky ') bylo jedním z křižáckých států, založeným během první křížové výpravy v Edesse, městě s antickou historií a dlouhou křesťanskou tradicí. Hrabství Edessa se lišilo od ostatních křižáckých států ve Svaté zemi, a to tím, že bylo vnitrozemské, bylo vzdálené od ostatních křižáckých držav a bylo obklopené muslimským územím. Polovina jeho území, včetně hlavního města, se nacházela na východ od Eufratu. Západní polovina hrabství byla správně a vojensky kontrolována z pevnosti Turbessel.


Historie.

Turecká angora patří k nejstarším kočičím plemenům. Bílé kočky s dlouhou hebkou srstí byly z Turecka do Evropy poprvé dovezeny anglickými a francouzskými obchodníky v 16. století. Orientální krásky si díky svému vznešenému vzhledu a eleganci rychle získaly oblibu u šlechty. Bílá turecká kočka byla oblíbeným, vznešeným darem. Tureckou angoru najdeme na mnoha portrétech evropských šlechticů jako elegantní doplněk. Postupem času angory úspěšně pronikly i do méně bohatých domácností měšťanstva. V polovině 19.století se ovšem objevily první kočky perského typu, které na následující desítky let zcela ovládly chovy dlouhosrstých koček. Původní turecké angory upadly v zapomnění, kolem roku 1900 v Evropě ani v USA nebylo možno sehnat čistokrevnou angoru.  Plemeno ovšem samozřejmě dále přežívalo v Turecku. Už počátkem dvacátého století zde byly položeny počátky pečlivého chovného programu s cílem zajistit ochranu a rozvoj tohoto nádherného plemene, které je Turky považováno za národní poklad. Tento program trvá dodnes. V čele programu stojí zoo v Ankaře, která má vlastní pobočku věnující se pouze chovu čistě bílých tureckých angor. Obzvláště ceněny jsou zde různooké angory, s jedním okem modrým a druhým okem jantarovým.  Západní svět tureckou angoru znovuobjevil až na počátku 60.let 20.století, kdy bylo několik tureckých angor exportováno z ankarské zoo do USA. Plemeno se opět začalo šířit. V USA byly bílé turecké angory uznány (chovnou organizací CFA) jako samostatné plemeno v roce 1968, v roce 1972 pak získaly plný status včetně nároku na nejvyšší výstavní tituly. V roce 1978 pak bylo povoleno i vystavování barevných variet.  V Evropě se turecké angory objevovaly od počátku 60.let dvacátého století sporadicky na výstavách, kvůli nízkému počtu a agresivitě vystavovaných jedinců však bylo plemeno oficiálně uznáno organizací FIFe až v roce 1988, barevné variety byly uznány dokonce až v roce 1994.  Plemeno je chováno i v Česku, odchovy jsou považovány za velmi kvalitní a čeští jedinci dosahují úspěchů i na mezinárodních výstavách.

Kontroverze.

Mezi angorami z původní vlasti a západními odchovy dnes existují značné rozdíly. Američtí chovatelé, kteří stáli u nového rozvoje angor mimo Turecko, se zaměřili na odchov elegantních štíhlých koček na vysokých nohách, s klínovitou hlavou a velkýma ušima. V Turecku ovšem tento vývoj čelil nedůvěře a bylo poukazováno na silnou stavbu těla a výrazně kulatější hlavu zdejších typických jedinců. U západních chovatelů ovšem nakonec převážila americká cesta a dnešní výstavní angory tak odpovídají americkému typu.

Charakteristika plemene.

Turecká angora je dobře stavěná, elegantní kočka. Kočky jsou středně velké, s váhou kolem 4,5 kg, kocouři pak o něco větší a těžší..  Hlava je malá až středně velká, klínovitá. Nahoře široká, pomalu se zužuje směrem k bradě. Nos je středně dlouhý, téměř rovný, jemně zaoblený, bez stopu. Oči jsou velké, ve tvaru mandlí, lehce sešikmené. Jsou povoleny všechny barvy. Uši jsou velké, špičaté, široké u základny, dobře osrstěné, s chomáčky chlupů. Jsou posazené vysoko na hlavě, blízko sebe, kolmé a vztyčené.  Tělo je svalnaté, štíhlé, elegantní a pružné. Zadní část je o něco výše než přední, ramena by měla být v úrovni kyčlí. Nohy jsou dlouhé, pevné, zadní o něco delší než přední. Tlapky jsou malé, kulaté, s chomáčky chlupů mezi polštářky. Ocas je dlouhý, huňatý, široký u základu, směrem ke špičce se zužuje.  Srst je jednoduchá, bez podsady. Střední délky na těle, dlouhá na krku a ocase. Hedvábného lesku, na pohmat velmi jemná. Na břiše lehce zvlněná. Letní srst je výrazně kratší než zimní.  Jsou povoleny všechny barevné variety, včetně variet s bílou. Výjimkou jsou odznaky a barvy čokoládová, lila, skořicová a plavá. Je povolen jakýkoliv podíl bílé.

Povaha.

Turecké angory jsou velmi společenské, pokud se jim nemůžete plně věnovat, doporučuje se chovat je nejméně v páru. Jsou velmi hravé. Dobře šplhají. Bez problému se sžijí s dětmi či se psem.

Péče.

Turecká angora je nenáročná na péči. Srst je bez podsady, nehrozí tedy její plstnatění. Přesto je vhodné srst občas vykartáčovat.

Zdravotní problémy.

Turecké angory byly původně chovány pouze v bílé barvě. Dnes se setkáme s tureckými angorami v různých barevných varietách, bílá angora je však archetypem, ztělesněním tohoto krásného plemene. V souvislosti s tím je nutno se zde zmínit o problémech postihujících bílé kočky.  Gen zodpovědný za bílou srst a modré oči je spojen s hluchotou. Toto platí nejen pro turecké angory, ale i pro jiné bílé modrooké či různooké (jedno oko modré, druhé jantarové nebo zelené) kočky. Výjimkou jsou kočky, u kterých modrá barva oči není způsobena nedostatkem pigmentu, ale projevem albinismu siamských odznaků. Kočka je obvykle hluchá na straně, kde má modré oko, čistě modrooké kočky pak bývají hluché zcela. Ne každá bílá modrooká kočka je hluchá. Procento postižených jedinců je ale značné. Nejde však o postižení neslučitelné se životem, i hluché kočky, mají-li vhodnou péči, mohou vést normální kočičí život.  Gen způsobuje degenerativní změny v Cortiho orgánu, takže ucho není schopno převádět zvukové vlny na nervové impulsy a kočka proto ztrácí schopnost slyšet. Změny proběhnou během prvních týdnů po narození a jsou nevratné.  Barevní jedinci zmíněný gen nenesou, proto hluchotou netrpí.  Hluché kočky se nesmějí účastnit výstav FIFe, u bílých koček je proto na výstavách této organizace vždy vyžadován doklad o vyšetření sluchu. Další velké chovatelské organizace - TICA a americká CFA - na svých výstavách hluché kočky tolerují.

Zajímavosti.

Ernst Stavro Blofeld, hlavní padouch z několika filmů s Jamesem Bondem, měl jako mazlíčka tureckou angoru.

Turecká angora ("Ankara Kedisi") nebo taky "angorská kočka"je plemeno kočky domácí. Pochází z centrálního Turecka, z oblasti Ankary (Angora je historický název města a oblasti). FIFe řadí tureckou angoru do skupiny II, mezi polodlouhosrsté kočky.