Život.

Albert byl mladším synem krále Augusta III. Polského a královny Marie Josefy Habsburské, a kmotrem Alberta Sasko-Kobursko-Gothajského. Přiženil se do Habsburského rodu. Za manžela si jej se svolením své matky, císařovny Marie Terezie, vybrala Marie Kristina Habsbursko-Lotrinská, jeho blízká příbuzná (oba byli pravnoučaty Leopolda I.). Svatba se dne 8. dubna 1766 uskutečnila na zámku Hof východně od Vídně, a to brzy po smrti Mariina otce Františka I. Štěpána Lotrinského. Po něm Albert zdědil těšínské území a titul "Těšínský vévoda". Manželství zůstalo bezdětné a Marie Kristina brzy zemřela na onemocnění žaludku. Po její smrti se Albert již neoženil a věnoval se dobročinnosti (byl svobodným zednářem) a sbírce umění.  Během let 1765 až 1780 byl místodržícím Uherska se sídlem v Prešpurku. Tam se také začal systematicky zajímat o výtvarné umění a budovat svou rozsáhlou uměleckou sbírku. Poté byl do roku 1793 guvernérem Rakouského Nizozemí, kde byl za jeho působení vybudován palác Laken, dnešní sídlo belgické královské rodiny. V první koaliční válce proti Napoleonovi ho rakouský císař jmenoval vrchním říšským polním maršálem. V této hodnosti velel rakouskému vojsku v bitvě u Jemappes 6. listopadu 1792, po níž bylo francouzským vojskem Rakouské Nizozemí dočasně obsazeno.

Mecenáš školství, kultury a umění.

V uherském Mosonmagyaróváru roku 1818 založil vyšší hospodářskou školu, nadlouho nejvýznamnější učiliště svého druhu v říši. Z Hüttelsdorfu do Vídně dal vybudovat vodovod. Ve Vídni přestavěl městský habsburský palác v 1. vídeňském obvodu a pokračoval jako významný mecenáš a sběratel děl výtvarného umění. Shromáždil svá díla v Albertině. Díky kontinuitě akvizic až do současnosti jde pravděpodobně o největší sbírku grafiky a kreseb na světě.

Albert Kazimír August Sasko-Těšínský (11. července 1738 v Moritzburgu u Drážďan – 10. února 1822 ve Vídni) byl těšínský vévoda a německý princ z albertinské větve Wettinů


Životopis.

Narodil se jako třetí syn podplukovníku Johannu Trenckovi (* mezi léty 1646 a 1706, † 1740), pruskému šlechtici z Pomořanska, který sloužil v rakouské armádě a v roce 1683 bojoval v bitvě u Vídně proti Turkům, a Anně Marii, rozené Kettlerové.  Franz von der Trenck se podle vyprávění jevil po porodu jako mrtvé novorozeně. Porodní bába jej vykoupala v červeném víně a on prý skutečně ožil. Otec ho již v sedmi letech začal brát na cesty po vojenských garnizonách, zatímco své dva starší syny nechal vychovávat doma. Spolu s otcem byl Franz svědkem vítězství Evžena Savojského nad Turky v bitvě u Bělehradu v r. 1717, po níž habsburská armáda obsadila téměř celé Srbsko, tehdejší součást Osmanské říše. Matka prosadila synovo právo na vzdělání, a tedy byl poté, co odjel s otcem do uherské Šoproně, dán na výchovu k jezuitům. Po studiu v Šoproni a Požeze ovládal celkem pět jazyků, během života je rozšířil o další dva. Stal se milovníkem anglické literatury, psal básně a hrál výborně na housle.

Vojenská kariéra.

Franz Trenck i jeho dva bratři se stali stejně jako jejich otec vojáky. Po vojenském výcviku nastoupil František v roce 1727 do pluku hraběte Pálffyho v hodnosti praporčíka. Roku 1729 vstoupil do uherského pěšího pluku. Během služby se zamiloval do Josefíny von Tillier (1711–1737), dcery polního podmaršálka Josefa Maxmiliána von Tilliera, velitele pevnosti Petrovaradín. Přes otcův nesouhlas se sňatkem se s ní František Trenck v roce 1731 oženil a usadil se na rodovém panství ve Slavonii. Měli spolu celkem čtyři děti, z nichž však první tři zemřely v kojeneckém věku a během šesti let manželství jeho žena i s nejstarší dcerkou zemřely na mor. Baron si v době manželství oblíbil pronásledování zbojníků a loupežníků v panských lesích. Společně se svým vojskem, tzv. pandury, byl stále lačnější po krvi. Za své násilnosti dostal pokutu, kterou odmítl zaplatit, podle tehdejších zvyků byl za urážku soudu uvězněn. Z vězení ho dostal až jeho švagr von Tiller. Trenck zuřil; navíc se během pobytu ve vězení nakazil žloutenkou.  Habsburská armáda o bojovníka jeho charakteru nestála, proto odešel válčit na straně Ruska do armády carevny Anny Ivanovny v rusko-turecké válce. Vyznamenal se v boji s Turky a krymskými Tatary. S maršálem Burkhardem Christophem von Münnichem (1683–1767), který velel ruské armádě, měl ale časté spory. Stýkal se s prodejnými dívkami a po rvačce s jedním z nadřízených a urážce jeho mladé manželky byl odsouzen nejprve k trestu těžkého žaláře, posléze k trestu smrti. Trest mu byl později zmírněn ve vyhnanství na Sibiř a nakonec byl roku 1740 na přímluvu Münnicha definitivně vyhoštěn z Ruska.  Někdy mezi lety 1740–1741 se vrátil za svým 88letým otcem do Uher a opět porušoval zákony, když surově vraždil loupeživé zbojníky. Dovolání našel u arcivévodkyně Marie Terezie, která mu povolila naverbovat jeden tisíc chorvatských pandurů, žijících v oblasti, kde se nacházela vojenská hranice habsburské říše s Turky.  Jako vojenský velitel byl velice úspěšný ve válce o dědictví rakouské proti Prusku, Francii a Bavorsku. Trenckovi panduři byli ovšem krutí. Drancovali, loupili a vraždili. Spáchali např. pogrom v České Lípě nebo zavraždili více než čtyřicet obyvatel bavorského městečka Cham. Do jeho pluku posléze nastoupil Ernst Gideon von Laudon, s nímž se spřátelil v Rusku, v hodnosti kapitána a jeho vojsko se rozrostlo o 1500 hlav na celkový počet 2500 vojáků. Trenck však urazil generála von Löwenwalda. V roce 1745 byl uvězněn v Kladsku a po křivých svědectvích ho odsoudil uplacený soud k trestu smrti. Byl to i trest za prohranou bitvu u Žďáru z 30.září 1745, kde i přes dvojnásobnou přesilu vojáků rakouská armáda prohrála. Trenckovy panduři měli vpadnout pruské armádě do týlu, místo toho začali plundrovat pruský tábor, v kterém kromě jiného ukořistili armádní pokladnu. Marie Terezie nechala rozsudek přezkoumat a trest mu byl zmírněn na doživotní žalář na brněnském hradě Špilberku. Měl tu veškerý komfort. Byly mu přiděleny dvě místnosti, měl dostatek jídla i vody, v neděli chodil obědvat k veliteli pevnosti. Později mu bylo umožněno svobodně bydlet v Brně, kde však 4. října 1749 zemřel.  Svůj majetek rozdělil. Část daroval městu Cham, kde tak řádili jeho panduři, část věnoval na mše za svou hříšnou duši, na stavbu vězeňské kaple, chudým a roční dceři svého osobního sluhy, který s ním na Špilberku také pobýval.  Trenckovo tělo bylo uloženo do kapucínské hrobky v Brně, kde došlo přirozenou cestou k jeho mumifikaci. Tělo je zde k vidění v prosklené rakvi. V roce 2017 bylo tělo ve Fakultní nemocnici v Brně podrobeno tomografickému vyšetření pod vedením Vlastimila Válka.

Posmrtný odkaz.

Podle Trencka jsou pojmenovány chorvatská brandy a pivo.

V umění.

Franz von der Trenck je jednou z postav českého fantasy románu "Zlatý kříž" (česky vyšlo v roce 2008) od Pavla Renčína. Spisovatel Karel May ztvárnil jeho život v knize "Pandur und Grenadier," vydané roku 1883 (česky vyšlo v roce 1922 pod názvem "Baron Trenck").

Franz, svobodný pán von der Trenck (1. ledna 1711, Reggio di Calabria – 4. října 1749, Brno) byl dobrodruh a vojenský velitel.


Život.

V politice kolísal mezi Francií a Španělskem, zprvu se držel Filipa II., jehož dceru Kateřinu pojal roku 1585 za manželku a téhož roku byl pasován na rytíře Řádu zlatého rouna. Využívaje rozervanosti Francie zmocnil se na podzim roku 1588 markrabství Saluzza a v letech následujících obsadil také Provenci a pomýšlel i na to, hlásit se o korunu francouzskou. Když však byl uznán Jindřich IV. králem, donutil Karla k míru, v něm sice Karel podržel Saluzzo, ale ostatní výboje, dokonce i části Savojska, musel postoupit Francii (1601).  Boje, které Karel v této době vedl proti protestantským kantonům švýcarským, hlavně výpravy (roku 1602 a 1609) proti Ženevě, skončily se bez úspěchu. Roku 1610 se Karel spolčil s Francií, ale po smrti Jindřicha IV. klonil se zase hned k Španělsku, hned k Francii. Po smrti císaře Matyáše (1619) se chtěl stát císařem a byl by za tím účelem rád zvolen býval též králem českým, měl také částečně zásluhu o vypravení pomocného sboru Mansfeldova do Čech, ale nebyl zvolen ani ve svaté říši ani v Čechách.  Ve snahách o rozšíření svého panství v Itálii byl rovněž nešťasten. Pokusil se opanovati roku 1613 Montferrat, roku 1623 Veltlin, roku 1627 Janov, ale veskrze bez účinku. Když vymřel knížecí rod mantovský (1627), snažil se Karel s pomocí rakouskou získati z dědictví aspoň Montferrat, ale vojsko francouzské vtrhlo do jeho zemí, opanovalo Pinerolo i Savojsko a ohrožovalo Turín. V té kritické chvíli Karel zemřel raněn mrtvicí.  Byl přítelem věd a umění, jež za své vlády horlivě podporoval, ale jeho četné neprospěšné války velmi škodily blahobytu země.

Karel Emanuel I. Velký, vévoda savojský, italsky "Carlo Emanuele I", (12. ledna 1562 – 26. července 1630) byl vévoda mezi lety 1580–1630. Nejednou se také účastnil bojů, v nichž získal přízvisko "Testa d' feu" (Ohnivá hlava), nedosáhl velkých úspěchů. Byl také jedním z možných kandidátů na českou korunu, této možnosti se však sám vzdal. Byl vzdělaný a podporoval umění.


Dětství a mládí.

Spyridon se narodil v městečku Marousi (Amarousi) nedaleko Athén jako nejmladší z pěti dětí a jediný syn Athanasia a Kalomiry Louisových. Jeho otec byl chudý rolník, který si na živobytí přivydělával jako rozvažeč vody (veřejný vodovod tehdy ještě v Athénách neexistoval a voda se vozila do města v konvích). Malý Spyridon ve škole příliš nevynikal – a těžko se tomu divit, když musel kromě učení vypomáhat otci s roznáškou vody, dělat čističe bot a poslíčka. Právě jeden z jeho zákazníků mu však nakonec otevřel cestu ke slávě. Byl jím jistý major Papadiamantopoulos, který si svého oblíbeného poslíčka Spyridona Luise, odbývajícího si v letech 1893–1895 vojenskou službu, nechal převelet ke svému útvaru a jako člen organizačního výboru I. olympijských her jej později doporučil do kvalifikace řeckých účastníků nadcházejícího maratonského běhu. Luisovi se kvalifikační závod vůbec nevydařil (doběhl až 17. z 19 dokončivších účastníků), přesto jej jeho patron Papadiamantopoulos dokázal protlačit na startovní listinu olympijského závodu.

Olympijské vítězství.

Zlom v Luisově životě nadešel v pátek 10. dubna (v Řecku tehdy ještě počítali podle juliánského kalendáře 29. března) 1896. Toho odpoledne se u vesnice Marathón postavilo na start prvního olympijského maratónu 17 závodníků z pěti zemí. Někteří běžci uspěli již v předchozích disciplínách Američan Arthur Blake skončil v běhu na 1 500 m druhý a Francouz Albin Lermusiaux třetí. Za největšího favorita byl všeobecně považován Edwin Flack z Austrálie, čerstvý olympijský vítěz na 800 i 1 500 m, na startu byl i Maďar Gyula Kellner. Zbývajících třináct závodníků reprezentovalo pořádající zemi a celé Řecko doufalo, že alespoň v pátý den atletických soutěží se dočká prvního vítězství domácího závodníka.  Ve 13:56 poslal startér (jímž nebyl nikdo jiný než major Papadiamantop Papadiamantopoulos) výstřelem z revolveru závodníky na 40 km dlouhou trať prašnými silnicemi do Athén, lemovanou desetitisíci diváků. Již po několika kilometrech se startovní pole roztrhalo a na čele se usadil Edwin Flack následován Blakem a Lermusiauxem, na čtvrtém místě pak Řek Lavrentis. Mezi 10. a 15. kilometrem, zatímco byl Blake stižen krizí, se na vedoucí skupinu dotáhl další z Řeků Charilaos Vasilakos spolu s Kellnerem. Spyridon Luis se nenechal strhnout tempem a dopředu se propracovával jen pozvolna (přičemž neváhal překonávat chvilkovou krizi ani sklenicí vína v hospodě v Pikermi). Užaslé diváky přitom neopomněl ujišťovat, že soupeře stačí před cílem dohonit. Lermusiaux mezitím ve stoupání za Pikermi nastoupil k samostatnému úniku a mezi 20. a 30. kilometrem si vytvořil až několikaminutový náskok. Přecenil však své síly a pro křeče musel zastavit. Ještě se znovu pokusil rozběhnout, ale na 32. kilometru Lermusiaux závod definitivně vzdal. Své úsilí ukončil i Blake, zatímco vedení v závodě se znovu ujal Flack. To už se k němu zezadu pomalu ale jistě dotahoval Spyridon Luis a vyčerpaného Australana předstihl. Ten se ještě chvíli snažil držet s odstupem asi 20 metrů krok, ale na 37. kilometru již na dohled od Athén odpadl. I Flack tak skončil ve sběrném voze a na čele závodu se ocitli dva Řekové, neboť druhý za Louisem byl Charilaos Vasilakos. Na zaplněný olympijský stadion nejprve dorazil cyklista se zprávou že od 30. kilometru přesvědčivě vede Australan Flack. O to větší byl výbuch nadšení 60 000 diváků, když na koni přicválal startér Papadiamantopoulos a oznámil, že se do cíle blíží jako vedoucí řecký závodník Spyridon Luis. Následník řeckého trůnu princ Konstantin a jeho bratr Jiří ihned spěchali k bráně stadionu, aby po Luisově boku za ohromných ovací oběhli poslední kolo. Spyridon Luis vyhrál první olympijský maratón v čase 2:58:50, druhý Charilaos Vasilakos dosáhl času 3:06:30. Další v cíli Spyridon Velokas byl vzápětí diskvalifikován, neboť se ukázalo, že se kus cesty svezl. Třetí místo tak vybojoval Maďar Gyula Kellner časem 3:09:35.  Spyridon Luis se rázem stal národním hrdinou. Kromě osobní gratulace (a povozu s oslíkem pro svou živnost) od krále Jiřího I. a stříbrného poháru věnovaného iniciátorem celého závodu Michelem Bréalem obdržel nespočet dalších pozorností od svých nadšených krajanů – zlaté hodinky, doživotní obsluha u holiče zdarma apod. Mohl jen litovat, že má již manželku Elenu a dvě děti, neboť přední řecký boháč a sponzor her, bankéř Averof, před závodem nabízel případnému řeckému vítězi ruku své dcery a milion drachem.

Další život a odkaz.

Po tomto druhém maratonu v životě už Spyridon Luis nezávodil. Nedal se ani zlákat svou náhlou slávou a dál žil skromně s rodinou (celkem pět dětí) v Marousi jako rolník a listonoš. Za olympijské vítězství mu byla až do konce života vyplácena i nevelká penze. O mnoho let později, v roce 1925 byl z jakési příčiny neprávem obviněn z falšování úředních dokumentů a více než rok strávil ve vazbě, než byl rehabilitován a propuštěn. Naposledy se objevil na veřejnosti roku 1936, kdy byl čestným členem a vlajkonošem řecké výpravy na olympijských hrách v Berlíně. Zemřel v tichosti ve svém rodném městě a jeho hrob zdobí mramorový náhrobek s pěti olympijskými kruhy. Třeba říci, že Řecko si na další atletické olympijské zlato muselo počkat hodně dlouho – až do roku 1992, kdy v Barceloně nečekaně vyhrála běh na 100 metrů překážek Paraskevi Patoulidou.  Jméno Spyridona Luise nesou mnohé řecké sportovní kluby a dnes především Olympijský stadión, srdce sportovního komplexu v jeho rodném Marousi, který hostil olympijské hry v roce 2004.

Spyridon Luis, řecky: Σπυρίδων Λούης, též Σπύρος Λούης (12. ledna 1873 Marousi — 26. března 1940 tamtéž) byl řecký atlet, vítěz maratonu na prvních novodobých olympijských hrách v roce 1896.


Život.

Marie se narodila jako dcera alsaského důstojníka Josepha Grasholtze a švýcarské matky Anny Marie Curtiusové, ovdovělé Waltherové. Otec zemřel krátce před jejím narozením a matka odešla s dětmi nejprve do Bernu, poté k svému bratrovi Dr. Philippovi Curtiusovi (1741–1794) do Paříže. Ten pracoval jako tvůrce voskových plastik, které skladoval a sestavoval do příležitostných panoptik. Do tvorby ceroplastik zasvětil Marii, a ta se v jeho dílně seznámila s madamme Elisabeth, sestrou francouzského krále Ludvíka XVI., která práci Mariina strýce štědře dotovala. Na základě tvorby a vstřícné povahy stala se Marie velmi oblíbenou v královské rodině, s jejími členy se pravidelně stýkala a obdržela ve Versailles svůj vlastní byt. Tam pak tvořila voskové plastiky hlav příslušníků vysoké šlechty a jejich dětí. Výbuch francouzské revoluce roku 1789 znamenal pro Marii prudký pokles zájmu o její činnost a ztrátu okruhu zákazníků.  Marie prožila řadu hrůzných a traumatizujících událostí. Nejprve byla její činnost vysmívána, její výrobky nabodávány na tyče a nošeny v průvodech ulicemi, později ji revolucionáři nutili tvořit odlitky hlav popravených na gilotině. Mezi jinými zhotovila i voskové plastiky hlav krále Ludvíka XVI., královny Marie Antoinetty, revolucionářů Dantona a Robespierra aj. Tyto odlitky byly určeny pro zamýšlené muzeum revoluce. Roku 1794 zemřel Mariin strýc a ona zdědila celou sbírku ceroplastik. O rok později se Marie Grosholtzová vdala za inženýra Francoise Tussauda (zemř. 1848) a porodila dva syny (Joseph a Francois), ale již roku 1800 se se svým alkoholickým manželem rozešla. Formální rozvod proběhl v roce 1809. Po uzavření Amienského míru (1802) odjela do Velké Británie s kompletní sadou figurín a tam v období 27 let procestovala celé Spojené království, kde s úspěchem vystavovala svou sbírku. Syn Joseph se stal jejím spolutvůrcem. Roku 1835 zřídila madamme Tussaudová v Baker Street v Londýně stálé muzeum voskových figur a o 3 roky později napsala své čtivé memoáry. Roku 1842 vytvořila jako své poslední dílo vlastní voskovou podobiznu a pak předala museum svým dvěma synům. Zemřela sešlostí věkem.

Marie Tussaud (1. prosince 1761 ve Štrasburku jako Marie Grosholtz – 18. dubna 1850 v Londýně) byla známá tvůrkyně voskových soch a zakladatelka po ní nazvaného muzea v Londýně.


Definice krajky.

Někteří odborníci považují za krajku jen ručně zhotovené textilie. Podle jiných definicí je např. krajka jen napůl „pravá“ jestliže se u ní paličkování nebo vyšívání provádělo na strojně vyrobeném tylu. Přesná, všeobecně platná definice, resp. ohraničení asi neexistuje, protože mnoho krajek vzniká kombinací různých technik (pozamentování, vázání, splétání atd.), přechod od krajky k jiným druhům textilií je plynulý a názory odborníků na obsah pojmu krajka se rozcházejí.  V současné době (v roce 2013) jsou známé zejména dva popisy  Z této formulace vychází např. práce F. Schönera "Spitzen" uvedená v odkazech na literaturu, ze které jsou v následujícím článku odvozeny všechny základní údaje.

Z historie krajky.

V Evropě se všeobecně pokládá za zemi původu krajky Itálie, odkud se v 16. století začala rozšiřovat výroba krajek do dalších regionů. Jednotlivé nálezy (pletené krajky ve starém Egyptě, nástroje k paličkování ze 4. století n. l. na Kypru, sítované krajky z 12. století na Českomoravské vysočině aj.) svědčí o tom, že krajkářství bylo známé už mnohem dřív.  V 17. a 18. století se výroba krajek rozšířila zejména do Francie, Flander a Španělska. V roce 1768 zhotovil Angličan "Hammond" první stroj, na kterém se dala vyrábět síťovina na vyšívanou krajku a v roce 1809 byl v Anglii patentován první paličkovací stroj, v roce 1835 předvedl vynálezce "Leavers" bobinetový stroj s žakárovým ústrojím a v roce 1846 byl vynalezen stroj na krajkové záclony. Asi v roce 1845 byl představen vyšívací stroj Francouze "Heilmanna". V roce 1896 začal pracovat "člunečkový vyšívací automat" švýcara "Gröbliho".  První paličkovací stroj pochází z roku 1748 od Angličana Walforda, výrobu krajek na těchto strojích umožnilo několik konstrukcí různých vynálezců v 80. letech 19. století.  První prakticky použitelný osnovní pletací stroj postavil Angličan "Redgate" v roce 1859. Z toho se později vyvinul rašl, který je asi od poloviny 20. století zdaleka nejpoužívanějším strojem na výrobu krajek.  Na konci 20. století se sdružovalo na 2000 výrobců z 33 států v Mezinárodní organizaci pro (ručně) paličkovanou a šitou krajku.  V 21. století není známá žádná souhrnná informace ani o celkovém množství ani o rozsahu výroby ručně a strojně zhotovených krajek ve světě.

České krajkářství.

V Čechách bylo krajkářství od 16. století známé v Krušných horách a na Šumavě. V Orlických horách (Vamberk) se krajkářství rozšířilo zejména od poloviny 17. století, kdy se zde začala vyrábět varianta bruselské krajky. V roce 1860 se v českých zemích zabývalo (převážně domáckou) výrobou krajek asi 80 000 lidí. Od konce 19. století však odbyt krajkového zboží značně poklesl, tradice krajkářství se udržuje z větší části jen v amatérské výrobě a jako umělecké řemeslo. Ve 20. století zaznamenaly české oděvní výtvarnice se svými příspěvky k modernímu krajkářství řadu úspěchů na mezinárodních výstavách a soutěžích.  Na úseku průmyslové výroby začala výroba krajek v roce 1834 v Letovicích na Moravě (na bobinetových strojích pašovaných z Anglie) jako první továrna tohoto druhu na evropském kontinentě.  Na začátku 21. století existoval asi jediný český výrobce krajek v moravských Drnovicích.

Vlastnosti a použití krajky.

Za určující znaky krajky se pokládá druh ornamentu, hustota a struktura vzoru a (v menší míře) použitý materiál.  Způsob vzorování je z velké části závislý na technice zhotovení. Během historického vývoje vznikla z několika základních směrů nespočetná řada variant jak ručně, tak i strojně zhotovených druhů.  Z používaných materiálů převažuje u ručně zhotovených krajek bavlněná, lněná, případně pokovovaná příze nebo přírodní hedvábí, ve strojní výrobě jsou to hlavně polyesterové, polyakrylové a elastické filamenty v širokém rozsahu jemnosti cca 5–100 tex. Krajkovina se používala už od středověku a stále ještě používá na oděvní doplňky nebo celé části oděvů, později k bytovým účelům (ubrusy, záclony apod.) a na punčochové výrobky.

Ručně zhotovené krajky.

Velké množství druhů se nejčastěji rozděluje podle techniky zhotovení. Patří k nim zejména:

Šitá krajka.

Základní prvek šité krajky je smyčkový steh, spojováním stehů z jedné niti se tvoří jednotlivé vzory. Modifikace šité krajky se dají rozdělit na  Kontura zakresleného vzoru se připevní stehy šicí niti na tkanou podložku, smyčkami niti vyčnívajícími nad podložkou se provleče vodicí nit. Nad podložkou („ve vzduchu“) se pak vyplní plocha mezi okraji vzoru efekty z krajkových stehů (v odborných textech se popisuje na čtyřicet druhů), hotový vzor se oddělí od podložky a spojí s dalšími jednotlivými vzory zhotovenými stejným způsobem.  Krajkářství tohoto druhu dosáhlo nejvyšší úroveň v Itálii, Francii a v Nizozemí. Příklady: retičela (viz snímek ), "benátská krajka", "point de gaze", "point d ́Alencon".  Pracuje se také s podložkou, na tu se upevní vzor ve svém středu výšivkou "stonkovým stehem". Na řádek stonkových stehů se přišije začátek dvojité kovové niti (gimpy), ta se pak ovíjí smyčkovými stehy z pestrého hedvábí a tvoří se z ní tvar části krajkového vzoru. Další části vzoru se napojují přišitím na stonkové stehy a hotový vzor se oddělí od podložky tak, že se přestřihnou stonkové stehy (viz snímek ).  původem z Dánska, zhotovuje se buďto jako lemování nebo jako efekty všívané ve tkanině. Zhotovuje se technikou hedebo, obtáčecích nebo tylových stehů (viz snímek ).  zvaná také "sluníčková" (kruhový tvar vzoru s paprskovitě uspořádanými spoji). Krajka se šije na podložce kruhového tvaru, která se od ní po zhotovení odstřihne.

Paličkovaná krajka.

Princip: vzájemné splétání velkého počtu nití v nejrůznějších směrech, sešikmení a seskávání nití ve vazbě krajky.  Nástroje: paličkovací polštář, paličky a špendlíky  Druhy vazeb (hody): splétací hod, tvarovací hod, plátýnko, síť, otvor  Z mnoha variant paličkované krajky je známá např.: bruselská, valencienská. "duchesse", vamberecká

Háčkovaná krajka.

Princip: proplétání oček z jedné niti, vytváření smyček s pomocí háčkovací jehly  Druhy háčkovacích oček: řetízkové, pevné, sloupek, dvojité, svazková, obtáčená  Jednoduché, tuniské, filetové, vidličkové, tyčinkové, makramé, irské (viz snímek)

Pletená krajka.

Pletená krajka se tvoří vzájemným provlékáním smyček a kliček za pomoci dvou a více jehlic. Krajka má rub a líc a je páratelná. Pletením se vyrábí jen velmi malá část krajek. Pletení se dělí na tři úkony: nahození, pletení a odřetízkování.  Zvláštní efekty: Ovinuté očko, odnímání, zkřížení, zešikmení oček, přetahování oček, spletení více oček dohromady.

Drhaná krajka.

Drhání neboli "makramé" je jedna z nejstarších textilních technik. Základní prvek je uzlík, nejjednodušší vazba je tzv. organická třáseň, původně vzniklá svazováním nití odstávajících ze tkaniny.  Ke speciálním efektům patří např. křížové, řetízkové, perlové uzly, reliéfové obrazce z uzlíků („mouche“) a mnoho jiných. Příklad drhané krajky je na snímku.  K původním technikám makramé se nepoužívaly žádné zvláštní nástroje, později se ke kombinacím s pozamenty nebo s paličkováním začaly používat háčkovací nebo šicí jehly, vázací polštáře aj.

Frivolitková krajka.

zvaná také "occhi" je charakteristická bohatými zdobenými vzory, které jsou tvořené z vázaných uzlíků, vytvarovaných do obloučků, slziček a kroužků.  Nejjednodušší varianta výroby frivolitek je vázání z člunku a klubíčka. (viz snímek) Člunek funguje jako zásobník nitě. Složitější variantou je použití dvou člunků. Místo člunku je také možné použít jehlu – jedná se o tzv. šitou frivolitkovou krajku.

Filetová krajka.

Krajka se tvoří kombinací vázání (zhotovení sítě) a šití.  Síť se může zhotovit z jedné niti v několika formách ručně (čtyřúhelníky, pruhy, šikmo, do kruhu, zdobená) nebo strojově (vázání ze dvou nití). Na síť se používá skaná příze ze lnu, bavlny nebo i ze syntetických filamentů. Síť se napne do rámu zaplňuje „šitím“ resp. "látáním" za použití plátnového nebo látacího stehu, kterým se tvoří různé efekty, např. "kníry", "piké", "gobelínový steh", "smyčky" aj. (viz snímek).

Pásková krajka.

("point lace") se zhotovuje tak, že se (tkaný, pletený, háčkovaný nebo paličkovaný) pásek ("líčko") zformuje do určitého vzoru, našije na podkladovou tkaninu a dále zpracovává podobně jako evropská krajka. Líčko se doplní resp. kombinuje s šitými

Vyšívaná krajka.

Základní element vyšívání je steh, který se používá v mnoha variantách. Známý je např. "řetízkový", "kroužkovací", "plný steh" a mnoho jiných.  Kombinací vyšívání s jinými technikami vznikají zvláštní druhy krajek, např.  Dotahovaná ("point de Saxe") velmi jemná krajka na bavlněném batistu, vznikla v 18. století v Sasku.  Jednoduchá ažura se vyšívá jen z osnovních nebo jen z útkových nití, dvojitá z obou systémů.  Ažura není všeobecně uznávána jako krajka.  Známý druh je např. "richelieu" (viz snímek), ve kterém jsou do otvorů všívány "pikotky."

Strojní výroba krajek.

V 21. století se k průmyslové výrobě krajek používá zejména rašl, bobinet, vyšívací stroj, paličkovací stroj a ojediněle galonový stávek nebo okrouhlý pletací stroj. Osnovní stávky se dají rovněž přizpůsobit na zhotovení krajkoviny, z posledních let však není jejich použití známé.

Rašl.

Vzorovací zařízení na rašlu jsou tak rozsáhlá, že se s jejich pomocí dají imitovat téměř všechny techniky ručně vyráběných krajek při vysokém výkonu stroje (nejméně 20 m pletené krajkoviny za hodinu).  Vzorování: "kladecí jehly" na vzorovacích lištách (až 90 na stroj), srážecí plech, zanášení útku, žakárové ústrojí.  Krajkovina z rašlů se používá zejména na záclony, ubrusy, svrchní oděvy, prádlo a lemovky. Moderní stroje jsou většinou specializované na určitý druh použití, např.:

Bobinetový stroj.

Stroj napodobuje ruční paličkování. Princip bobinetové vazby: Drobný člunek s bobinovou nití se pohybuje diagonálně k osnově a obepíná dvě nebo více osnovních nití tak, že se tvoří síťový útvar. Vazba se může kombinovat dalším vzorovacími nitěmi, které se odvíjejí z cívek.  Vzorování na bobinetových strojích je obvykle řízeno žakárovým zařízením. (na snímku jsou bobinetové stroje ze 60. let 20. století).  K vazebním efektům patří např.: "centre gimp" (z hrubších přízí), "valenciennes" (velmi jemná napodobenina "valencienské krajky"),  imitace ručně paličkované "chantilly" aj.  Varianta bobinetu je (později vyvinutý) tzv. "záclonový stroj", na kterém se dají zhotovovat vzory s otevřenější strukturou a větší střídou vazby.  K efektům vazební techniky na tomto stroji patří např.: "single-tie", "double-tie" a "double-action."  Zatímco bobinetové stroje měly pracovní šířku cca 5 m, obnášela pracovní šířka záclonových strojů více než 12 metrů. Poslední známé exempláře od obou typů stroje pocházejí asi z poslední třetiny 20. století, v současné době není známý žádný výrobce těchto zařízení.

Strojní vyšívání.

K vyšívání krajek se používají "člunkové stroje", u kterých vyšívací steh tvoří spojení jehelní a člunkové niti s podkladovou textilií. Stehy (šicí, ploché, stonkové aj.) se lemují nebo zaplňují otvory v podkladu. Otvory jsou jeden ze základních elementů krajky, podle názvu techniky jejich zhotovení se pak označují druhy vyšívané krajky:  Člunkové stroje se staví pro vyšívání pásů textilií o délce do cca 30 m, na kterých se pracuje synchronně až s 1100 vyšívacími hlavami. Moderní stroje dosahují teoreticky výkonu 600 stehů za minutu.  Vyšívací stroj z 80. let 20. století je na snímku Funkce stroje je popsána v článku Vyšívání.

Paličkovací stroj.

Je v principu splétací stroj upravený tak, že na splétacím stole je částečně spojeno několik "paličkovacích drah". Paličky se mohou pohybovat po vlastní dráze nebo přecházet na sousední a tak vzniká plošný výrobek z velkého počtu vzájemně seskávaných nití a různě tvarovaných otvorů.  Pohyb paliček je řízen přes systém magnetů elektronickým vzorovacím zařízením, pro složité vzory jsou stroje vybaveny žakárovým ústrojím.  Výkon moderních strojů: stuha široká 40 cm = cca 10 m/min., 4 cm š. = cca 40 m/min.  Základní vazební element je síť v mnoha variantách ("mřížková", "hrášková", "bruselský tyl", "torchon", "hvězdicová" atd.). Síť se vyplňuje překříženými nebo vzájemně seskanými nitěmi v různých tvarech a tloušťkách.

Galonový stávek.

je osnovní pletací stroj, který napodobuje háčkování. Princip vzorování: Osnovní niti tvoří "řetízkovou vazbu", kterou se provlékají vzorovací "útkové niti".  Ke speciálním vzorovacím zařízením patří např. tzv. "ulitové jehly" používané k tvorbě ornamentů. Stroje se používají zejména k výrobě krajkových stuh.

Okrouhlý pletací stroj.

Na maloprůměrovém okrouhlém stroji se dají vyrábět např. módní krajkové punčochy a punčocháče (viz snímek ).  (Údaje k výrobní technologii nebyly dosud publikovány).

Krajka (angl.: "lace", něm.: "Spitze") je plošná ozdobná textilie, vzdušná a průhledná, tvořená z nití a případně i látky, které tvoří ornamenty nebo kresby. Užívala se a užívá jako ozdoba svátečních šatů, dámského, stolního i ložního prádla, liturgických rouch a podobně.


Průběh toku.

Přítoky.

Horní tok Střední tok Dolní tok

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou převážně sněhové srážky (59 % u Orlu, 65 % u Muromi), následují dešťové srážky (>20 %) a podzemní voda (< 20%). Průměrný roční průtok vody u Orlu činí 18,8 m3/s, u Kalugy činí 296 m3/s a u ústí 1300 m3/s. Maximální průtoky v těchto místech jsou 2100 m3/s, 12 600 m3/s a 20 000 m3/s. Zamrzá na horním toku v listopadu až na začátku ledna a na dolním toku na konci října až v prosinci. Rozmrzá na horním toku na konci března až v dubnu a na dolním toku do začátku května. Nejvyšších vodních stavů dosahuje na horním toku od dubna do května a na dolním toku od začátku června. Během jara proteče řekou na horním toku 78 % ročního odtoku a na dolním toku 73 %. V létě (7 až 8 % odtoku) a v zimě (7 až 9 %) jsou vodní stavy nižší, na podzim (8 až 10 %) dochází k povodním, jež jsou způsobeny dešti. Ledy plavou po řece 1 až 20 dní, na dolním toku do 15 dní.

Využití.

Vodní doprava je možná od Čekalinu v délce 1200 km. Nad Rjazaní je řeka splavněna pomocí zdymadel. Byly vybudovány hráze přehradních nádrží (Beloomutovská, Kuzminská). Hlavními převáženými náklady jsou strojní materiály, dřevo, černé uhlí, ropné produkty, obilí, automobily. Místní osobní doprava je rozvinutá pod Kalugou. Dopravní vodní spojení je od ústí řeky Moskvy do Nižného Novgorodu. Turistické trasy po řece vedou z Moskvy do Ufy a také tzv. Moskevský okruh (Moskva, Nižnij Novgorod, Jaroslavl, Rybinsk, Moskva). Podél řeky se nachází mnoho měst, největšími jsou Orel, Beljov, Čekalin, Kaluga, Alexin, Tarusa, Serpuchov, Kašira, Ozjory, Kolomna, Rjazaň, Kasimov, Murom, Pavlovo, Gorbatov, Dzeržinsk a Nižnij Novgorod, který leží při ústí řeky do Volhy. Na řece je rozvinutý rybolov (jeseter malý, jelec jesen, sumec velký, štika obecná, cejn velký, okoun říční).

Oka () je řeka v Tulské, Orelské, Moskevské, Kalužské, Rjazaňské, Vladimirské a v Nižněnovgorodské oblasti v Rusku. Je dlouhá 1500 km. Povodí řeky je 254 000 km2.


Gundam seriály.

Gundam seriály patří do kategorie Sci-fi anime, odehrávají se daleko v budoucnosti nebo v alternativním světě. Ne všechny seriály spolu ale souvisí, to určuje universe nebo kalendář v anime použitý. Používá se odlišný kalendář od toho našeho, na tento kalendář se obvykle přejde v momentě, kdy lidé začnou opouštět Zemi a kolonizují okolní vesmír.  Přesto, že existuje mnoho paralelních seriálů a skupin seriálů, které na sobě přímo nezávisí, existuje nápadná podobnost mezi jednotlivými podrobnostmi konkrétních anime. Většinou se odehrává boj mezi geneticky, či jinak upravenými lidmi a těmi ""přírodními"" na straně druhé. Zároveň se málokdy setkáte s konfliktem dvou stran. Sice většinou existují dvě hlavní velké síly, které proti sobě bojují, ale objevují se i individuální postavy, státy a organizace, které mají jiné zájmy, a jiné cíle než dva hlavní bojující strany.

Charakteristika a odlišnosti.

Universal Century.

U.C. ("Universal Century"): První o dosud nejobsáhlejší universum, z něhož více či méně vycházejí pozdější série. Dějová linie se zaměřuje především na konflikt mezi Earth Federation a Principality of Zeon. Výraz „Gundam“ (zkratka pro ""General Utility Non-Discontinuity Augmented Maneuvering System"") byl název pro první experimentální univerzální mobile suit chráněným pancířem ze speciální slitiny Gundarium, který svou bojovou silou vysoce překračoval schopnosti hromadně vyráběných mobile suitů obou stran, proto následně vyráběné mobilní zbraně, které vycházely z návrhu prvního modelu, nesou taktéž označení gundam (např. RX-178 Gundam Mk-II nebo MSZ-006 Zeta Gundam).

Future Century.

F.C. ("Future Century"): První z alternativních vesmírů. Zachycuje vizi budoucnosti, kdy většina lidí opustila zpustošenou Zemi a usídlila se ve vesmírných koloniích. Aby se zabránilo dalším válkám, kolonie se rozhodly pořádat velká klání (tzv. "Gundam Fight"). Kolonie, z níž pochází vítěz, má právo vládnout ostatním koloniím po 4 roky. Gundamové jsou stavěni speciálně pro tyto souboje, proto je výraz „"Mobile Suit"“ zde nahrazen výstižnějším „"Mobile Figter"“ (např. JDG-009X Devil Gundam nebo JMF-1336R Rising Gundam). Dalším specifikem je používání tzv. "Mobile Trace System", který má napodobovat pohyby pilota. Prostředí i charaktery jsou od ostatních sérií velmi odlišné a i pojetí gundamů má docela daleko k žánru real mecha, proto bývá MF G-Gundam některými skalními fanoušky pokládán za nejslabší z celé metasérie.

After Colony.

A.C. ("After Colony"): Pro západní svět zřejmě nejznámější universum, ve kterém vesmírné kolonie trpí pod útlakem "United Earth Sphere Alliance", která tak činí vlivem polovojenské "Organization of Zodiac". Ovšem tato situace nikdy nepřerostla v otevřenou válku, protože kolonie vždy toužily spíše po mírovém řešení. Proto má boj kolonií za svobodu spíše formu záškodnické války a je mířen zprvu proti OZ. Za gundamy jsou zde považovány mobile suity, které jsou vyráběny z gundania, slitiny, kterou je možno vyrábět pouze ve vesmíru, vykazuje ohromnou odolnost proti konvenčním zbraním a zneviditelňuje pro radar, protože pohlcuje elektromagnetické vlny ("GUNDAnium Mobile suit"). Navíc má každý gundam jméno, které vychází z podoby nebo vlastnosti konkrétního modelu (např. XXXG-01W Wing Gundam, XXXG-01D Gundam Deathscythe nebo XXXG-01H Gundam Heavyarms)

After War.

A.W. ("After War"): Volné pokračování U. C., které řeší, co by se stalo, kdyby po dopadu ohromné orbitální kolonie byla zničena většina zemského povrchu, zabita většina populace a přeživší by museli živořit v ruinách dřívější civilizace. Návrhy gundamů jsou volně založeny na "mobile suitech" z "Universal Century".

Correct Century.

C.C. ("Correct Century"): Příběh toho universa se odehrává asi 3000 let po U.C. Líčí se v něm válka mezi vesmírnými kolonisty, kteří sami sebe nazývají „"the Moonrace"“ a chtějí znovu kolonizovat Zemi, a "Earth Militia", silami pozemských feudalistů. C.C. znamenal silný odklon od zbytku metasérie, protože není zasazen do éry moderní futuristické technologie, ale časů blízko 20. století, neboť pozemšťané po letech míru technologicky degradovali a zapomněli jak cestovat do vesmíru. Označení „"Gundam"“ nese prastarý systém "WD-M01 ∀ Gundam", který byl během invaze kolonistů nalezen na Zemi.

Cosmic Era.

C.E. ("Cosmic Era"): Universum částečně podobné U.C. a také druhé nejobsáhlejší. Zaměřuje se na válku mezi "Earth Alliance" (především "Atlantic Federation" a fanatickým "Blue Cosmos/Logos") a "ZAFT" ("Zodiac Alliance of Freedom Treaty"), do které jsou zataženy i jiné, neutrální národy ("Orb Union"). Především jde ale o konflikt mezi „"přirozenými lidmi"“ a geneticky vylepšenými „"koordinátory"“. Za gundamy je zde považován "mobile suit" se speciálním operačním systémem, např. "GAT-X105 Strike Gundam" (os "General Unilateral Neuro-link Dispersive Autonomic Maneuver system"), "ZGMF-X10A Freedom Gundam" ("os Generation Unsubdued Nuclear Drive Assault Module complex") nebo "ZGMF-X56S Impulse Gundam" ("os Generation Unrestricted Network Drive Assault Module")

Anno Domini.

A.D. ("Anno Domini"): Nejnovější a zároveň první universum, jehož časová linie odpovídá současnému letopočtu. Zavádí nás na Zemi roku 2307, kdy jsou vytěženy fosilní paliva a jediný nový zdroj energie, ohromné solární kolektory obíhající kolem Země, drží tři mocenské bloky: "Union of Solar Energy and Free Nations" ("Organizace Amerických Států, Australasie a Japonsko"), "Human Reform League" (Čína, Rusko, Indie a další asijské státy) a "Advanced European Union" (většina Evropy a Turecka, Grónsko a Palestina), které zneužívají svoji dominantní pozici a využívají tento nevyčerpatelný zdroj pouze pro sebe a své spojence, zatímco zbytek světa se utápí ve válkách o suroviny a zbývající paliva. Z válečného chaosu se rodí soukromá vojenská organizace "Celestial Being", která usiluje o ukončení všech válek. Termín „"Gundam"“ označuje v A.D. řadu unikátních a vysoce účinných mobilních zbraní vyvinuty "Celestial Being" (např. "GN-001 Gundam Exia" a "GN-002 Gundam Dynames"). Navíc od ostatních mobilních zbraní jsou vybaveni tzv. "GN Drive" nebo "Solar Furnace", která umožňuje jednotce operovat po neomezenou dobu bez nutnosti doplňovat palivo.

Válečné konflikty.

Seriály Gundam jsou o válce. Piloti s pomocí gundam robotů bojují na jedné ze dvou nebo většinou více válčících stran. Války vznikají z různých důvodů, a většinou jsou velmi tragické. Zejména vůdci válčíčích stran jsou sobečtí a ochotní pro dosažení svého cíle obětovat obrovské množství životů. Není výjimkou, že najdete podobnosti mezi jednotlivými gundam anime. Dějově spolu však nesouvisí, dokonce i názvy jednotlivých organizací a jiných termínů jsou jiné, i když někdy podobné (viz názvy kalendářů, geneticky upravených lidí apod.)

Mecha anime.

Už z podstaty významu slova Gundam jsou všechny gundam seriály mecha anime. Mecha znamená, že se v ději objevují právě obrovští roboti ovládaní lidmi. Gundam evokuje lidskou podobu, má něco jako hlavu i končetiny jako člověk. Chování robota je také podobné člověku a stejně tak jeho styl boje, často uvidíte jak střílí ze zbraní podobně jako vojáci, nebo používá meč třeba jako samurajové.  Gundam roboti patří do skupiny zbraní nazývaných ""mobile suit"" (někdy se "Mobile suit" objevuje i v názvu anime, viz "Mobile Suit Gundam 00" apod.). Kromě mobile suit používají armády v gundam anime ještě "mobile armour". "Mobile armour" na rozdíl od gundamů neevokuje lidskou podobu. I když také dokáže měnit svůj tvar a v mnohém se "mobile suit" vyrovná, jedná se o jiný typ zbraně.

Technologický pokrok.

Gundam roboti jsou stroje a kromě pilotů potřebují i vědce, vývojáře i opraváře, kteří se o ně starají, opravují je a vylepšují. V gundam seriálech je pokrok hnacím motorem konfliktů, všechny zúčastněné strany se snaží co nejrychleji vyvinout co nejvýkonnějšího, nejrychlejšího a nejsilnějšího robota. Díky tomu se technologický pokrok promítá do samotného boje. Tím jak jsou modely stále dokonalejší se i vývoj války obrací pozitivně pro jednu či druhou stranu.  Mezi zbraně, které gundam používá patří většinou něco jako meč, puška (ve velikostech robota se spíš jedná o dělo) a většinou umějí roboti používat i rakety. Na závislosti na specializaci konkrétního robota pak používá i další typy zbraní. Pomocí kombinace různých mechanických nástrojů, zdroje energie a konkrétních zbraní může gundam většinou použít ještě ničivější zbraně.

Gundam je označení pro metasérii japonských anime seriálů společnosti Sunrise. Slovo Gundam zároveň označuje humanoidní roboty ovládané lidmi. Gundam je většinou zkratka, jejíž význam je lehce odlišný v jednotlivých anime seriálech.


Číslování železničních vozidel podle UIC

Evropské číslo vozidla (EVN).

Struktura čísla.

Skupiny číslic se v textu oddělují mezerami (nebo pomlčkami, kde je tak určeno), přímo na vozech se číslo vyznačuje podle několika vzorů v předpisech uvedených. Hrubý přehled o významu skupin číslic a jeho historickém vývoji je následující:  Poslední vydání vyhlášek UIC, v tabulce označené zjednodušeně jako verze „2004“, a následně i TSI respektují změny podmínek, kdy zařazování „soukromých vozů“ u jednotlivých členů UIC, tedy drah, bylo nahrazeno státní evidencí držitelů vozů s přidělováním kódu VKM. Ten se uvádí ve spojení s kódem země. Kód členské dráhy byl nahrazen právě kódem země, přičemž význam byl pokud možno zachován, a i členské dráhy obdržely VKM.  Sedmiciferné číslo složené z páté až jedenácté číslice musí jednoznačně identifikovat vozidlo uvnitř dané země a uvnitř jedné z těchto skupin: vozy, tažená vozidla pro cestující, hnací kolejová vozidla a speciální vozidla.

1. a 2. číslice: kódy způsobilosti pro interoperabilitu.

Kódy způsobilosti pro interoperabilitu nákladních vozů (stav a terminologie podle TSI).

Jsou určeny tabulkou v příloze P.6 TSI. Ta odkazuje k úmluvě COTIF; zkratkou TSI je míněn „Soulad minimálně s TSI - kolejová vozidla“;„ostatní vozy“ jsou nikoliv TSI, nikoliv COTIF, nikoliv PPV.  U některých kódů se ponechává v platnosti označení vozů, které nesly podle stávajících předpisů v okamžiku nabytí účinnosti TSI.  Druhé číslice 1 a 2 jsou vyhrazeny pro vozy dosavadních národních železničních správ.

Výměnné režimy nákladních vozů (stav a terminologie podle UIC).

Kódy 34 až 39 a 45 až 49 se týkají vozidel pro vnitrostátní použití.

3. a 4. číslice: země, kde je vůz registrován (původně „železniční společnost“).

Dvojčíslí složené z 3. a 4. číslice dříve označovalo členskou železnici UIC, která vůz zařadila. Toto označení mělo být nejpozději do 31. prosince 2010 na všech vozech nahrazeno označením podle zemí (viz dále), do té doby bylo možné se ještě setkávat s číselným i písmenným kódem označujícím zařaditelskou železnici.  Nyní znamená kód země, ve které je vůz registrován. Při vyznačování čísla na voze se za ním uvede písmenný kód (zkratka) země (píše se podtrženě), za ním následuje pomlčka a zkratka držitele vozu VKM.  Příklady označení na voze (české zkratky držitelů viz Seznamu držitelů železničních vozidel registrovaných v Česku):  Podle vyhlášky UIC 920-14 jsou kódy zemí určeny seznamem zveřejněným na webových stránkách UIC. Jsou rovněž vyjmenovány v TSI s vysvětlením, že kódy „třetích zemí“ (tedy nečlenů EU) jsou uvedeny pro informaci. Seznam zveřejněný UIC se od seznamu TSI liší, pokud jde o zkratky zemí. UIC přiřazuje svému tradičnímu číselnému kódu dvoupísmennou zkratku shodnou se zkratkou uváděnou jako „alpha-2“ v normě ISO 3166-1, zatímco TSI uvádí zkratky jedno- až třípísmenné; rozdíly nastávají i u členských zemí EU.  Seznam číselných a písmenných kódů jednotlivých zemí a jejich dřívějších významů:  „*“ - za kódem společnosti: tzv. soukromý dopravce

9. až 11. číslice: pořadové číslo.

TSI 2006 předpokládaly používání pořadových čísel 001 až 999. Před jejich vyhlášením bylo běžné číslovat od 000, aby interval mohl obsahovat celou tisícovku vozidel. TSI 2012 se k tomu zase vrátily.  Starý způsob číslování UIC před rokem 2004 zahrnoval u nákladních vozů do pořadového čísla i 8. číslici. Typograficky byla oddělována z obou stran mezerami a u méně početných řad se podle potřeby užívala k podrobnějšímu odlišení typu.

12. číslice: kontrolní.

Kontrolní číslice je určena Luhnovým algoritmem. Její pomocí je možno kontrolovat správný přenos standardního čísla, případně dopočítat nečitelnou nebo chybějící číslici.

Popsaný způsob číslování železničních vozidel stanovila Mezinárodní železniční unie (UIC) svou vyhláškou a je platný pro všechny její členy. Každému železničnímu vozidlu (nákladnímu, osobnímu i hnacímu) přiřazuje jedinečné dvanáctimístné číslo, kterým je vozidlo identifikováno v provozu.


Historie.

Původní osadu s kostelem založili premonstrátští mniši z Litomyšle a nazvali ji podle zde protékající řeky Svitavy, o něco později sem začali přicházet němečtí osadníci povolaní olomouckým biskupem, kteří založili novou ves s kostelem sv. Jiljí, původní Svitava postupně s novou vsí splynula. Oblast v okolí Svitav se tak stala předmětem sporu mezi olomouckým biskupstvím a litomyšlským klášterním panstvím, roku 1256 byl spor urovnán ve prospěch olomouckého biskupství.  Svitavy byly do roku 1945 součástí německého jazykového ostrova Hřebečsko. Při sčítání v roce 1910 se 9 471 obyvatel města hlásilo k německé národnosti a 123 obyvatel k české. Po odsunu bylo město osídleno čekým obyvatelstvem.

Svitavský klášter.

Svitavské převorství vzniklo zřejmě v období povýšení litomyšlského biskupství. K roku 1364 známe jméno prvního doloženého převora svitavského kláštera. Od roku 1417 se svitavští převorové stali administrátory litomyšlského biskupství. Písemností o svitavském klášteru je velmi málo. Kolem roku 1556 odevzdali Svitavské převorství olomouckému biskupovi a svitavští premonstráti odešli do Hradištského kláštera u Olomouce.

Části města.

Svitavy se člení na čtyři místní části nacházejících se na čtyřech jim odpovídajících katastrálních územích:  Dříve byly součástí města i dnes samostatné obce Hradec nad Svitavou, Javorník a Opatovec.

Doprava.

Svitavy leží na železniční trati Brno – Česká Třebová, která je součástí I. tranzitního koridoru. Ve zdejší stanici zastavují rychlíky mezi Prahou a Brnem, ne však vlaky kategorie EuroCity. Odbočuje zde také lokální trať do Poličky a Žďárce u Skutče.  Svitavy jsou silničním uzlem celostátního významu, kříží se zde dálkové silnice propojující východní Čechy, Vysočinu, střední a jižní Moravu a Kladsko. Z evropské silnice E442 vedené po silnici I/35 se zde odpojuje evropská silnice E461 (silnice I/43). Dále odsud vycházejí silnice I/14 (severně od Svitav) a silnice I/34.

Zajímavosti.

Po městě a jeho okolí vede 12 km dlouhá naučná stezka "Českomoravské pomezí", která informuje o historii města či řadě zemských hraničních kamenů v okolních lesích.  V červenci roku 1904 v blízkosti Svitav ztroskotal balón "Sirius" jenž byl vypuštěn ve Vídni. Čtyři důstojníci byli zraněni.

Školství.

Ve městě je šest mateřských škol, šest základních škol, z toho jedna neúplná. Pro některé děti je tu speciální mateřská a základní škola. Je zde gymnázium s osmiletým i čtyřletým studiem. Dále obchodní akademie, střední zdravotnická škola a učiliště.

Požárníci.

Ve Svitavách působí Hasičský záchranný sbor České republiky se sídlem na Olbrachtově ulici. Ředitelem HZS územního odboru Svitavy je plk. Ing. Oldřich Jedlička (r. 2020).  Dále působí ve Svitavách Jednotka sboru dobrovolných hasičů Svitavy od roku 2009. Velitelem jednotky je Petr Lédl (r. 2020).  Z historie: Svitavský hasičský obvod v roce 1906 byl součástí Deutscher Feuerwehr-Landesverband für Mähren (založen r. 1869) s 13 sbory a 750 členy. Starosta: Konrad Randa (Svitavy) a místostarosta: Rudolf Duchatschek (Chrastová),

Partnerská města.

Město spolupracuje s několika zahraničními městy

Svitavy () jsou město ležící v Pardubickém kraji v okrese Svitavy, 59 km severozápadně od Olomouce. Žije zde obyvatel. Jsou součástí Mikroregionu Svitavsko. Svitavy se nacházejí v jihovýchodním výběžku České tabule, známém jako Svitavská pahorkatina, který však už zasahuje do povodí Moravy. Městem protéká řeka Svitava, která pramení v lese nedaleko města. Téměř celé území města leží na severozápadní Moravě, velice malá nezastavěná severovýchodní část území však dříve náležela ke k.ú. Opatovec, tudíž leží v Čechách.


Modulace a kódová schémata.

EDGE podobně jako GPRS vybírá v závislosti na síle signálu (přesněji na odstupu signálu od šumu) z několika kódových schémat. První čtyři používají stejnou modulaci jako GPRS a poskytují podobné rychlosti, dalších 5 používá modulaci 8-PSK, která je třikrát efektivnější než GMSK, což se projevuje několikanásobným zvýšením rychlosti.

Maximální přenosové rychlosti.

Maximální přenosová rychlost závisí kromě použitého kódového schématu a modulace i na počtu použitých časových slotů. GPRS nabízí nejvyšší rychlost na downlinku 80 kbit/s při kódování CS-4 a konfiguraci telefonu 4+1 (4 time sloty pro downlink a jeden pro uplink), u EGPRS je to při stejné konfiguraci telefonu 4+1 maximálně 236,8 kbit/s při použití kódového schématu MCS-9. V praxi se u EGPRS (EDGE) dosahuje rychlostí kolem 200 kbit/s pro downlink a kolem 100 kbit/s pro uplink (při konfiguraci time slotů 3+2).  K využití služby je ovšem potřeba mobilní telefon nebo jiné zařízení, které tuto technologii podporuje.

Dostupnost.

Přítomnost EDGE poznáte dnes již na většině mobilních telefonů ikonou E v místě indikace signálu vašeho telefonu. Někdy je indikováno pouze barvou. Pamatujte, že EDGE není automaticky v místě signálu operátora, jako je tomu u GPRS. EDGE musí být na BTS instalováno.  V roce 2011, bylo EDGE přítomné na všech BTS operátorů O2 Czech Republic a T-mobile Czech Republic a také na většině BTS Vodafone Czech Republic. Z českých operátorů má největší pokrytí v tuto chvíli O2 a T-mobile kteří na svých stránkách udávají pokrytí EDGE na všech místech, kde je signál operátora. Operátor Vodafone má horší pokrytí západních Čech a severních Čech, kde se často můžeme setkat pouze s GPRS.

Reference.

3GPP TR 50.059: Enhanced Data rates for GSM Evolution (EDGE); Project scheduling and open issues for EDGE

Enhanced Data rates for GSM Evolution (EDGE) je vývojovým stupněm v technologii GSM po zavedení datových přenosů pomocí GPRS (General Packet Radio Services). Technologie EDGE nabízí několik metod a vylepšení, které umožňují dosáhnout efektivního přenosu dat a vysoké spektrální účinnosti v tomto úzkopásmovém buňkovém systému.


Život.

Narodil se v mnohočetné rodině, jako již 16. dítě pařížského kameníka. Vyučil se cukrářem u Sylvaina Baillyho v jeho "Pâtisserie de Paris". Legenda (šířená zejména Alexandrem Dumasem) praví, že se nešťastně zamiloval do Baillyho dcery a chtěl kvůli tomu spáchat sebevraždu. Protože byl podzim a jedovaté rostliny již nerostly, zkusil se otrávit syrovými bramborovými hlízami. Aby se mu dobře jedly, nakrájel brambory na malé hranolky, osmahl je na pánvičce a osolil. Snědl jich čtvrt kila a šel si lehnout s vírou, že se již neprobudí. Ráno zjistil, že vynalezl svou první gastronomickou inovaci. K dalším, vytvořeným již ve vlastním podniku "Pâtisserie de la rue de la Paix", patří cukrovinka "soufflé", ale Carême změnil francouzskou kuchyni i tím, že ji založil na omáčkách a kořenění čerstvými bylinkami. Omáček vymyslel kolem stovky, k nejslavnějším patří espagnole, velouté, allemande, béchamel, které jsou označovány za tzv. mateřské omáčky. Zjednodušil také jídelní lístek, chody rozdělil jen na polévku, maso se zeleninou, rybu, pečenou drůbež, saláty a zákusky. Jeho sláva ho přivedla do osobní kuchyně významného politika Charles Maurice de Talleyrand-Périgorda. Odtud vedla cesta k Napoleonovi, který mu dal za úkol vytvořit jídelníček, ve kterém se nebude celý rok opakovat žádné jídlo. Navíc měl vařit vždy pouze ze sezónních potravin. Obojí se Carêmovi podařilo. Po Napoleonově pádu si ho vyžádal car Alexandr I. do Petrohradu. Právě pro Alexandra Carême vymyslel slavný dort Malakoff, který došel obliby později zejména ve Spojených státech. Po návratu z Ruska do Paříže vařil pro bankéře Jamese Mayera Rothschilda. Velkým impulsem k šíření jeho slávy, ale i stylu vaření do světa, byl Vídeňský kongres (1814-1815), na němž vařil. Mnoho monarchů a státníků si z kongresu domů přivezlo krom jiného i představu o "vysoké kuchyni", kterou se poté doma snažili napodobovat.

Marie-Antoine Carême či též Antonin Carême (8. června 1784, Paříž – 12. ledna 1833, Paříž) byl francouzský kuchař, jeden z nejslavnějších gastronomů 19. století. Zakladatel tzv. "haute cuisine". Vynalezl dortík zvaný suflé, smetanovo-jahodový dort Charlotte Malakoff a také smažené bramborové hranolky. Byl osobním kuchařem Napoleona Bonaparta a později ruského cara Alexandra I.


Historie.

Grep byl původně vytvořen Kenem Thompsnem jako samostatná aplikace z parseru regulárních výrazů pro ed (který také vytvořil).  Název pochází z příkazu edu:  znamená „"search globally for lines matching the regular expression "re", and print them"“ – najdi řádek vyhovující regulárnímu výrazu a vypiš ho. Poprvé se grep objevil v manuálu Unixu verze 4, 3. březen 1973.

Příklady.

Najde všechny soubory v aktuálním adresáři obsahující řetězec „foo“:  Najde všechny soubory v aktuálním adresáři (reprezentovaný tečkou „.“) a podadresářích obsahující řetězec „foo“:  Totéž co předchozí, ale pouze vypíše názvy souborů obsahující řetězec:

Použití.

Grep vyhledává v souborech předaných jako parametr, pokud parametr chybí hledá ve standardním vstupu. Ve výchozím nastavení vypisuje vyhovující řádky na standardní výstup, ale program může přijímáním parametrů měnit funkčnost.  Jednoduchý příklad běžného použití grepu, hledá v souboru "fruitlist.txt" řádky obsahující textový řetězec "apple": Vyhovující řetězec se objeví pokud je rozpoznána sekvence znaků, například řádky obsahující "pineapple" nebo "apples" jsou také vytištěny i přes to že se řetězec "apple" vyskytuje uvnitř slova. Grep je ve výchozím nastavení náchylný na velikost písmen, tudíž řádky obsahující "Apple" (s velkým písmenem) nebudou vytištěny pokud zároveň neobsahují "apple". Pro nenáchylnost na velikost písmen je potřeba přidat parametr "-i" (ignore case).  Příkaz může přebírat vícero souborů v seznamu argumentů. Například, všechny soubory mající koncovku.txt v daném adresáři mohou být prohledány pomocí hvězdičky jako součást jména souboru pokud terminál obsahuje podporu žolíkových znaků: Pro hledání (mnohem) složitějších frází mohou být použity regulární výrazy. Následující příkaz vytiskne všechny řádky ze souborů které začínají písmenem "a", následovaným jakýmkoliv písmenem a pokračujícím "ple." Jako většina Unixových příkazů, i grep přijímá argumenty příkazové řádky pro změnu nastavení a chování. Například argument "-l" (malé písmeno L) poskytuje seznam souborů obsahující poskytnutý řetězec místo toho, aby vytiskl inkriminované řádky.  Vytisknutí řádků obsahující pouze slovo "apple" ohraničené bílými znaky nebo uvozovkami, může být dosaženo předáním volby "-w".  Pokud chceme pouze řádky které celé přesně vyhovují podmínce, používá se volba "-x". Řádky obsahující jen a pouze slovo "apple" jsou nalezeny právě volbou "-x". Volba -v zneguje výsledek vyhledávání a vytiskne řádky neobsahující slovo "apple".

Varianty.

K dispozici je mnoho variant grepu napříč operačními systémy nástroji pro vývoj software. Rané varianty jako egrep a fgrep byly představeny v Unixu verze 7. Příkaz egrep používá rozšířenou syntaxi regulárních výrazů která byla do Unixu přidána po verzi Kena Thompsona. Příkaz fgrep vyhledává kterýkoliv obyčejný řetězec v daném seznamu za použití algoritmus Aho-Corasick. Tyto varianty přežívají v moderní implementaci grepu jako jeho parametry (a standardizovány jako -E a -F v normě POSIX)) a jako aliasy tohoto příkazu. Tyto aliasy se používají aby simulovaly zaniklé implementace grepu.  Další příkazy obsahují slovo „grep“ jako indikaci, že program něco vyhledává. Příkladem budiž utilita pgrep, vyhledávající v běžících procesech, které odpovídají regulárnímu výrazu.  Ve skriptovacím jazyku Perl se používá „grep“ jako název integrované funkce pro hledání prvků v seznamu. Tato funkce se ve funkcionálním programování obvykle označuje jako filtr.  Příkaz codice_6 je implementace grepu používající syntaxi regulárních výrazů z Perlu. Tato funkcionalita může být v grepu vyvolána parametrem "-P".  Grep byl také portován na platformu Microsoft Windows (například pomoci Cygwin a GnuWin32). Některé verze Windows nabízí podobnou funkcionalitu s příkazy codice_7 nebo Findstr.

grep je počítačový program s rozhraním pro příkazový řádek původně psaný pro operační systém Unix, nyní je dostupný i pro většinu systémů Unixového typu (například Linux, FreeBSD, Mac OS a další). Načte textová data ze souborů nebo standardního vstupu a na základě regulárního výrazu vypíše na standardní výstup řádky, které danému regulárnímu výrazu vyhovují.


Existence řešení.

V hlavolamu existují pozice, ze kterých není možné se dovolenými tahy (tzn. bez vyjmutí kamenů z krabičky) dostat do cílové pozice. Sam Loyd nabídnul odměnu $1000 tomu, kdo jako první nabídne řešení jedné z těchto pozic (viz obrázek vlevo), což vyvolalo ohromný zájem o tuto hru (na čemž Loyd vydělal jmění). Tato odměna samozřejmě nikdy nemohla být vyplacena (což Loyd věděl).  Při podrobnější analýze hry se dá snadno prokázat, že existují právě dvě skupiny pozic, které na sebe nelze vzájemně převést povolenými tahy (jedna skupina obsahuje cílovou pozici, druhá skupina obsahuje např. výše uvedenou neřešitelnou pozici, která se od cílové liší výměnou právě dvou kamenů). K důkazu stačí uvědomit si, že parita součtu počtu inverzí v permutaci kamenů s číslem řádku, na kterém je volné místo, je invariantem úlohy, při platných tazích se nemění (při posuvu vodorovně se počet inverzí ani číslo řádku volného místa nemění vůbec, při svislých tazích se číslo řádku změní o jedna a počet inverzí se změní o liché číslo). To znamená, že stavový prostor úlohy obsahuje dvě třídy ekvivalence, které v grafu tvoří dvě oddělené komponenty. V požadovaném cílovém stavu je počet inverzí nula a prázdné pole je na čtvrtém řádku, 0 + 4 = 4, což je sudé číslo, takže řešitelné jsou jen ty pozice, které mají počet inverzí plus číslo řádku prázdného místa sudé (zatímco v uvedeném rozestavení je počet inverzí jedna a prázdné pole je stále na čtvrtém řádku, což dává lichý součet a pozice proto není řešitelná).

Hledání řešení.

Patnáctka je typickou ukázkou úlohy řešitelné heuristickým algoritmem. Nejběžnější heuristická ohodnocení používaná pro tuto úlohou jsou počet špatně umístěných kamenů či součet manhattanských vzdáleností kamenů od svých cílových pozic. Obě metriky jsou "přípustné" (nikdy nepodceňují kvalitu pozice), což pro některé algoritmy (např. A*) zaručuje nalezení nejlepšího řešení.  Při zobecnění úlohy na hlavolam "N"×"N" je hledání nějakého řešení snadné, hledání nejlepšího řešení je však NP-těžká úloha.

Patnáctka (známa též jako Loydova patnáctka podle jejího popularizátora Sama Loyda) je hlavolam, ve kterém musí hráč přesouváním kamenů uvnitř malé čtvercové krabičky tyto kameny seřadit.


Vzdělání a povolání.

Po maturitě na reálce v Dingolfingu absolvoval nejprve studijní praxi v bavorské finanční správě. Poté působil na finančních úřadech v Dingolfingu, Landshutu a v Mnichově. Od roku 1968 do roku 1973 navštěvoval večerní gymnázium v Mnichově (v roce 1971 musel opakovat třídu). V roce 1973 složil maturitu. V návaznosti studoval na Ludwig-Maxmilian Universität v Mnichově obor národního hospodářství, v kterém získal v roce 1978 vysokoškolský titul. Erwin Huber je ženatý, má dvě děti, žije v Reisbachu.  Erwin Huber je od roku 2004 čestným členem katolického studentského K.D.St.V Oeno-Danubia v Cartellverband (CV).

Politická kariéra.

Huber byl od roku 1972 členem obvodního sněmu v okrese Dingolfing-Landau. Od roku 1978 je poslancem Bavorského zemského sněmu. V roce 1987 byl zvolen zastupujícím generálním sekretářem CSU a v letech 1988–1994 zastával funkci generálního sekretáře. Od roku 1988 patří Huber k předsednictvu a prezidiu CSU a taktéž je od roku 1993 předsedou krajské organizace v Dolním Bavorsku.  V říjnu 1994 byl Huber ustanoven ministrem zemské vlády a vedoucím Bavorského zemského kancléřství, do této funkce jej jmenoval Edmund Stoiber, předseda Bavorské vlády. Od listopadu 1995 do října 1998 byl bavorským ministrem financí. Od 6. října 1998 se opět vrátil do funkce zemského ministra a vedoucího bavorského zemského kancléřství. Od 14. října 2003 se stal odpovědným za spolkové záležitosti a správní reformu.

Kandidatura na předsedu strany.

Poté, co se v roce 2005 Edmund Stoiber nestal ministrem ve vládě Angely Merklové, přestal být Erwin Huber pouhým nástupcem Stoibera, nýbrž také jeho soupeřem. Spolu s Günterem Becksteinem byli nejslibnějšími kandidáty. Huber také převzal ministerstvo hospodářství a dopravy. Po oznámení, že Stoiber k 30. září opouští místo předsedy CSU byl ve volbě spolu s Gabriele Pauliovou a Horstem Seehoferem považován za nejslibnějšího kandidáta. Do této funkce byl také 58,19% delegátů CSU 29. září 2007 zvolen.

Politické poměry uvnitř CSU.

Huber je považován v CSU za silně konzervativního – zejména v otázce rodiny – a hospodářských otázkách za liberálního. Třebaže ho velké množství straníků chválí, zejména díky nekompromisnímu počínání během správní reformy si udělal zapřisáhlé nepřátele v Bavorské vládě. Patří mezi věrné stoupence Angely Merkelové, která mu nabídla místo Vedoucího spolkového kancléřství ve svém kabinetu.

Erwin Huber (* 26. července 1946, Reisbach) je německý politik (CSU). Od listopadu 2005 je bavorským ministrem hospodářství, dopravy, spojů a technologie. 29. září 2007 byl zvolen za předsedu CSU.


Historie.

Podle pověstí město pochází z 12. století, ale první písemné doklady jsou až z poloviny 13. století. Město patřilo Polsku pod vládou dynastie Piastovců. V roce 1290 město získalo pečeť zobrazující svatého Jiří zabíjejícího draka na pozadí městských hradeb – současný městský znak. Nejdříve bylo město pod správou vratislavských knížat, poté se stalo jedním z hlavních center Javorsko-svídnického knížectví. V této době vzniklo historické náměstí. Od roku 1392 bylo město součástí zemí Koruny české a v následujícím století bylo pustošeno během husitských válek.  Roku 1526 v rámci Českého království město přešlo pod vládu Habsburků. V průběhu 16. století došlo k velkému rozvoji obchodu a řemesel. Zlatý věk, jak je této době přezdíváno, skončil počátkem třicetileté války v roce 1618. Během Slezských válek se město a značná část Slezska stalo součástí Pruska. Od druhé poloviny 18. století město zastávalo důležitou diplomatickou funkci. V 19. století bylo centrem textilního průmyslu. Po krizi došlo v roce 1848 ostrým protestům dělníků. V roce 1871 se Prusko stalo částí sjednoceného Německa. Od 19. století město investovalo do rozvoje komunikací, a roku 1855 bylo otevřeno železniční spojení se Svídnicí. Na přelomu 19. a 20. století vznikla také lokální železnice.  Po druhé světové válce se změnil název z Rychbach na Dzierżoniów. V té době bylo vysídleno původní německé obyvatelstvo a nahrazeno obyvatelstvem polským, přesídleným z východních částí země, které byly připojeny k SSSR. Po válce opět došlo k rozvoji průmyslu, jak textilního, tak především elektrotechnického – vznikl závod Diora. Mezi lety 1975 a 1998 patřil Dzierżoniów do Valbřišské vojvodství.

Sport.

Nejvýznamnějším fotbalovým klubem ve městě je Lechia Dzierżoniów.

Dzierżoniów (do roku 1946 Rychbach, před rokem 1945 ) je město v Polsku. Leží v podhůří Sovích hor na řece Piławě. Je sídlem okresu Dzierżoniów a v roce 2011 mělo 34 952 obyvatel.


Popis a princip fungování.

Jízdní plocha kola má tvar odpovídající velmi přibližně výseku z rotačního hyperboloidu nebo soustavě komolých kuželů tak, aby se průměr kola směrem k vnějšímu okraji zmenšoval. Tento tvar kol zajišťuje stabilní vedení dvojkolí po kolejnicích i hladký průjezd obloukem. Pokud se dvojkolí posune za jízdy od osy koleje v příčném směru, začne se kolo vzdálenější od osy koleje odvalovat po větším průměru. Ujede proto za jednu otáčku delší vzdálenost než druhé kolo. V ideálním případě se dvojkolí staví v oblouku radiálně a projede jím bez smyků. Naopak v přímé koleji pak tato vlastnost způsobuje sinusový pohyb dvojkolí. Pokud je pojezd vozidla nevhodně konstruován, pokud vůle pohyblivých částí (zejména vedení dvojkolí) překročí jistou mez nebo pokud je účinek tlumení pohybů omezen, způsobí tento pohyb za „vhodných“ podmínek (rychlost, geometrická poloha koleje a její poruchy, tvar a opotřebení kolejnic) netlumené rozkmitání v příčném směru. Stabilizace kolejových vozidel během jízdy je velmi důležitá zejména při provozu moderních rychlovlaků typu TGV, AGV, Pendolino či Šinkansen.  Na vnitřní straně dvojkolí jsou obruče kol navíc opatřeny okolky. Ty slouží jako bezpečnostní prvek proti vykolejení a pro hladký průjezd kolejových spojek, kolejových výměn resp. výhybek a křížení.  Pro správnou funkci dvojkolí je důležitý jeho vztah k rozchodu koleje. Rozdíl rozchodu koleje a rozchodu dvojkolí udává šířku tzv. kolejového kanálu. Tolerance rozchodů musí být takové, aby se šířka tohoto kanálu nedostala do záporných hodnot. U dvojkolí se obvykle udává hodnota rozchodu jako vzdálenost mezi vnějšími okraji okolků 10 mm pod styčnou kružnicí. V praxi se zjišťuje tak, že se změří rozkolí, tj. vzdálenost vnitřních ploch věnců kol, a k této hodnotě se připočtou šířky okolků.  Pro normální rozchod, který se používá ve většině států a jeho jmenovitá hodnota je 1435 mm, platí podle vyhlášky UIC tyto hodnoty:  V obloucích malých poloměrů (u normálního rozchodu pod 300 m) se rozchod koleje rozšiřuje, aby byl zaručen hladký průjezd vozidel s více dvojkolími v jednom rámu – zejména se jedná o šestinápravová vozidla nebo parní lokomotivy.

Rozvor podvozku a setrvačnost.

Na hladký průjezd kolejového vozidla traťovými oblouky má také velký vliv pevný rozvor, t.j. konstrukční vzdálenost os krajních dvojkolí umístěných v jednom rámu bez možnosti natáčení. Při velkém pevném rozvoru se vozidlo v oblouku příčí, úhel náběhu vodícího kola roste (úhel mezi podélnou osou kola a osou kolejnice v místě styku), což vede ke zvýšení opotřebení a snížení bezpečnosti proti vykolejení. Kola se smýkají v příčném směru, okolek drhne o hlavu kolejnice, což způsobuje kromě opotřebení i nepříjemný hluk pozorovatelný zejména u tramvají. Ke zlepšení průjezdu obloukem se využívají různá opatření. U rámových lokomotiv šlo o běhouny a běžné podvozky, které naváděly pojezd do oblouku, u moderních vozidel je to především podvozkové uspořádání. Další opatření ke zlepšení průjezdu obloukem jsou zejména mazání okolků a natáčecí dvojkolí. Při použití natáčecích dvojkolí je zde nepříjemný důsledek – snížení stability chodu při vyšších rychlostech. Výsledná konstrukce je proto vždy kompromisem mezi těmito protichůdnými požadavky.  Zvláštní konstrukci má pojezd vlaků Talgo – samostatně uložená kola nezpůsobují sinusový pohyb a jednonápravové podvozky jsou v oblouku nuceně natáčeny do radiálního směru. Jednonápravovými podvozky se samočinným natáčením dvojkolí se vyznačují i motorové vozy ř. 810 a jejich rekonstrukce. Dvounápravová vozidla mívají větší vůle ve vedení dvojkolí, které taktéž umožňují alespoň částečné natočení dvojkolí. Ale u vedoucího dvojkolí (první ve směru jízdy) někdy dochází k opačnému natočení, což průjezd obloukem ještě zhoršuje.

Hnací a spřažená dvojkolí parních lokomotiv.

Hnací dvojkolí lokomotivy přenáší sílu parního stroje a tím vytváří tažnou sílu lokomotivy. Ojnice přitom působí na čepy hnacího dvojkolí umístěné excentricky vůči ose nápravy, tím dochází k převedení posuvného pohybu pístů na rotační pohyb dvojkolí. Tvar nápravy a umístění ojničních čepů jsou dány použitým parním strojem.  Spřažená dvojkolí jsou spojena s hnacím dvojkolím prostřednictvím spojnic. Zjednodušeně lze říci, že použití spřažených dvojkolí zvyšuje tažnou sílu lokomotivy. Spojnice bývají umístěné na vnějších stranách kol, a to i u lokomotiv s vnitřními válci, aby se nemusely i u spřažených dvojkolí používat výrobně složitější zalomené nápravy. V některých případech pohání parní stroj jalový hřídel a lokomotiva má pouze spřažená dvojkolí. Stejné uspořádání bývá použito i u spojnicových lokomotiv moderních trakcí – např. u východoněmecké lokomotivy řady V 60 (106).

Hnací dvojkolí pro ozubnicovou dráhu.

Pokud nemají kola pro ozubnicový pohon zvláštní uložení, má hnací dvojkolí pro ozubnicovou dráhu vložené ozubené kolo, které zapadá do ozubeného hřebene, zpravidla připevněného k pražcům v ose koleje. Další informace v článku Ozubnicová dráha.

Výrobci dvojkolí.

Výrobou dvojkolí, a to nejen železničních, ale i pro ostatní kolejovou dopravu, se v České republice zabývá bohumínská firma Bonatrans Group. Firma vznikla v roce 1999 oddělením Závodu železniční dvojkolí od firmy ŽDB. Závod železniční dvojkolí byl založen již roku 1965 v tehdy státním podniku Železárny a drátovny Bohumín.  Výrobce železničních dvojkolí v Evropě sdružuje Evropské sdružení výrobců dvojkolí.

Typické železniční dvojkolí se skládá ze dvou kol nalisovaných na nápravu. Obě kola jsou tak pevně mechanicky spojena s nápravou (železniční dvojkolí nemá žádný diferenciál tak jak jej známe třeba z náprav silničních vozidel). V kolejovém vozidle je dvojkolí uloženo pomocí valivých nebo, dnes již zřídka, i kluzných ložisek v ložiskových skříních.


Původ a dětství.

Markéta Parmská byla nemanželskou dcerou císaře Svaté říše římské a španělského krále Karla V. Její matkou byla Johana van der Gheynst, dcera výrobce tapiserií z flanderského města Oudenaarde. V dětství byla Markéta vychovávána v rodině dvorního kuchaře Andrého de Douvrin. Matka Johana se v roce 1525 provdala za brabantského výběrčího daní Jeana van der Dycke, s nímž měla několik dalších dětí. Karel V. svou bývalou milenku Johanu finančně podporoval až do její smrti v roce 1542. Kolem roku 1525, v době kdy se matka provdala, přišla Markéta do rezidence nizozemské místodržitelky v Mechelenu. Její prateta Markéta, na jejímž dvoře vyrůstal i její otec, a po pratetině smrti její teta Marie měly zaručit náležitou výchovu císařovy nejstarší dcery.

Vévodkyně z Florencie.

S otcem Karlem V. se Markéta poprvé setkala až v devíti letech. Tehdy jí byl zároveň představen i její budoucí manžel florentský vévoda Alexandr Medicejský, nemanželský syn papeže Klimenta VII. z rodu Medicejských. Žádoucí nevěsta s věnem 20 000 zlatých se měla stát vévodovou ženou ve dvanácti letech a posílit tak císařův vliv na papeže. Dne 7. ledna 1532 se Markéta s početným doprovodem vydala na více jak dvouměsíční cestu za svým nastávajícím manželem. Dne 16. dubna dorazila do Florencie, kde byla ubytována v Medicejském paláci a na její počest zde proběhly mnohé slavnosti. Z Florencie pokračovala v Alexandrově doprovodu do Říma, kam dorazila 5. května. V Římě byla přijata papežem Klimetem VII., jenž se k ní choval s velkou pozorností a navrhl, aby až do svatby setrvala ve Florencii. Tento návrh ovšem její nová pěstounka paní de Lannoy rázně odmítla a tak Markéta pokračovala do Neapole, kde strávila tři následující roky. Na zámku Pizzofalcone se měla naučit italštině a seznámit se se zvyky své nové vlasti. Císař se o její vzdělání velice zajímal, dokonce zanechal písemné pokyny k výchově své dcery, která se měla nadále podepisovat ""Margarita d'Austra"".  Svatební smlouva byla podepsána 28. února 1536. Manželství ale trvalo jen krátce. Alexandr Medicejský žil život plný milostných dobrodružství a zábav. V lednu 1537 byl za příslibem milostných dobrodružství vlákán do bytu svého příbuzného Lorenzina Pierfrancesca de' Medici a zde byl zavražděn. Markéta se tak v patnácti letech stala vdovou.

Druhé manželství.

Markétin otec Karel V. nalezl pro svou dceru velmi rychle nového ženicha. Tím se stal pro Markétu o několik let mladší chlapec Ottavio Farnese, vnuk nového papeže Pavla III. Svatební smlouva byla podepsána 12. října 1538. 4. listopadu 1538 se v Sixtinské kapli ve Vatikánu konala svatba. Tehdy již šestnáctiletá Markéta cítila ke svému nedospělému manželovi zpočátku odpor a dávala mu to také zcela nepokrytě najevo.  Teprve v průběhu roku 1539 se jejich vztahy trochu zlepšily, a to poté, co Karel V. své dceři v dopisech opakovaně domlouval. V té době zajistil papež pro svého vnuka a jeho ženu titul vévody a vévodkyně z Camerina. Vévodu z Camerina Ottavia Farnese vzal císař dokonce na válečnou výpravu do Alžíru, kde se mohl Markétin manžel osobně vyznamenat v boji. Z Alžíru se Ottavio vrátil ke své ženě roku 1543 a jejich setkání prý bylo radostné. Markéta se poté usadila v Medicejský palác v Římě, který nechala nově zařídit. Věnovala se převážně duchovní a charitativní činnosti, v čemž jí pomáhal její zpovědník Ignác z Loyoly. V roce 1545 se Markéta a její manžel vzdali ve prospěch papeže Pavla III. vlády ve vévodství Camerino a výměnou za něj získali vévodství Castro.  27. srpna 1545 se Markétě a Ottaviovi narodila dvojčata Karel a Alessandro (Karel zemřel již roku 1549). V roce 1550 získal Ottavio Farnese a jeho žena Markéta titul vévody a vévodkyně z Parmy. Ottavio si však dělal nároky i na titul vévody z Piacenzy, jelikož jeho otec Pier Luigi Farnese držel za svého života oba tyto tituly a Ottavio se jich jako právoplatný dědic nehodlal vzdát. Piacenzu však tehdy držel ve svých rukou císař Karel V. Ottavio Farnese se tedy spojil s francouzským králem Jindřichem II. proti svému tchánovi Karlovi V., čímž nahněval nejen císaře a svou manželku, ale také papeže Julia III. Po neúspěšném obléhání Parmy a mnoha jednáních byl Ottavio v roce 1552 opět potvrzen parmským vévodou. V roce 1556 pak nový španělský král Filip II. potvrdil svou polorodou sestru Markétu a jejího manžela Ottavia také jako vévodkyni a vévodu z Piacenzy. Císař a král Filip II. si ale pojistil budoucí politickou věrnost svých příbuzných tím, že je donutil, aby na jeho královský dvůr poslali na vychování svého jediného syna Alessandra Farnese, s čímž se Markéta jen těžko smiřovala.

Místodržící v Nizozemí.

V roce 1557 se Markéta přestěhovala z Parmy do Piacenzy. Poté, co jí byl odňat její jedenáctiletý syn, už zřejmě neměla další zájem na soužití s manželem, který sídlil nadále v Parmě. V Piacenze se věnovala výstavbě paláce Farnese a vedla rozsáhlou korespondenci s manželem, bratrem Filipem II., synem Alessandrem, papežem a dalšími osobnostmi té doby. Po smrti svého otce Karla V. v roce 1558 se nervově zhroutila. Po několika měsících se její zdravotní stav zlepšil a tak mohla přijmout nabídku svého bratra Filipa II. a stát se španělskou místodržitelkou ve svém rodném Nizozemí.  28. července 1559 ji Filip II. slavnostně přivítal v Gentu a 7. srpna ji představil shromážděným nizozemským generálním stavům. Markéta tehdy ještě netušila, že bratr v ní chce mít jen reprezentativní osobnost, která se bude bezpodmínečně řídit jeho přáními a představami. Skutečnou moc v Nizozemí držel v rukou především Filipův věrný biskup Antoine Perrenot de Granvelle, který měl za úkol spravovat bohaté nizozemské provincie tuhou a centralizovanou vládou. Veškeré politické problémy následujících let byly nakonec také přičteny právě jemu a Antoine Perrenot de Granvelle, nyní již arcibiskup v Mechelen, kardinál a primas Nizozemí musel v roce 1564 odstoupit a opustit zemi.  O dva měsíce později (18. března 1564) se přední nizozemští šlechtici objevili před Markétou a přednesli staré požadavky: společnou poradu generálních stavů, reorganizaci finanční správy a posílení moci guvernérů provincií na úkor ústřední správy. Zároveň žádali také větší náboženskou toleranci vůči protestantům a omezení moci inkvizice. Všechny tyto přednesené požadavky byly v rozporu s politikou Filipa II., ale Markéta se rozhodla nizozemskou šlechtu podporovat i navzdory svému bratrovi. Filip II. žádnému z požadavků nevyhověl.

Nizozemská revoluce.

Filipovo odmítnutí nizozemských požadavků vyvolalo v zemi neklid a protestanti získali v boji proti nebezpečné španělské inkvizici spojence i v řadách katolíků. Tak vznikl v Bruselu šlechtický Svaz dohody, jehož členy byli příslušníci obou náboženství. 5. dubna 1566 předala delegace Svazu dohody místodržitelce petici požadující další jednání s Filipem II. Filip ale považoval Svaz dohody za spolčení zrádců a odmítal s jeho členy jednat. Vypukla tzv. Nizozemská revoluce.  Po mnoha měsících násilí a bojů uprchl ze země Vilém I. Oranžský a situace se opět zklidnila. Všude v zemi byla obnovena autorita vlády. Markéta navrhla Filipu II., aby byli popraveni pouze vůdci vzpoury, ale lidu aby byla udělena milost. Dále mu navrhla svolání generálních stavů a zmírnění náboženských zákonů. Filip II. však neměl pro její mírnost pochopení, jelikož jeho cílem bylo omezení moci generálních stavů a nastolení jen jednoho náboženství, a to katolicismu. Filip II. tedy vyslal do Nizozemí španělské vojsko pod velením Fernanda Alvareze de Toleda, vévody z Alby, aby v zemi sjednalo pořádek. Alba získal od krále rozsáhlé pravomoci a rozpoutal v zemi zatýkání a popravy.  Markéta se cítila ponížená a zcela bezmocná. Rozhodla se tedy svou funkci místodržitelky složit a 30. prosince 1567 opustila Brusel. 1. února 1568 dorazila do Piacenzy. V Parmě se pak po dlouhé době znovu setkala se synem Alessandrem, s jeho manželkou Marií Portugalskou (vnučkou portugalského krále Manuela I.) a se svou vnučkou. Poté Markéta odcestovala na své statky v Abruzzu ve střední Itálii.

Návrat do Nizozemí.

Ve španělském Nizozemí probíhala zatím krutá a tvrdá vláda místodržícího Fernanda Alvareze de Toleda, vévody z Alby, a to až do roku 1576, kdy se stal místodržícím Don Juan de Austria. Don Juan de Austria byl polorodým bratrem krále Filipa II. a Markéty Parmské a stejně jako Markéta Parmská měl i on nemanželský původ. Don Juan udržoval se svým královským bratrem i sestrou Markétou velmi přátelské vztahy a po svém jmenování místodržícím si často se sestrou dopisoval a žádal ji o radu.  Po smrti Dona Juana de Austria († 1578) požádal Filip II. svou sestru, aby se vydala do Nizozemí a dokončila úkoly a plány, které Don Juan započal. Z toho však sešlo. V Nizozemí se zatím stal prozatímním místodržitelem a generálním kapitánem Markétin syn Alexandr Farnese. Situace v zemi byla stále dramatičtější a katolické provincie Hainault, Arras a Flandry se rozhodly za každou cenu chránit katolické náboženství. Za to požadovaly, aby se místodržícím v těchto provinciích stal Nizozemec nebo Habsburk, a španělské vojsko aby opustilo zemi. Poté povstalé provincie vyhlásily utrechtskou unii a panovníkem zvolili Františka, vévodu z Anjou. Protestantské provincie Holland a Zeeland držel pevně v rukou Vilém I. Oranžský. Markéta Parmská byla situací v Nizozemí zneklidněna, a tak opustila své italské země a vydala se za synem. Ten ji ale vůbec nepřivítal s nadšením a vyčetl jí, že její přítomnost v Nizozemí celou situaci jen komplikuje. Alexandr Farnese odmítal poslouchat rady své matky a začal dokonce odmítat i rozkazy svého strýce Filipa II. Filip II. ale nakonec potvrdil Alessandra Farnese ve funkci generálního kapitána a generálního místodržitele v Nizozemí a bylo to rozhodnutí, kterého král určitě nelitoval. Alexandr Farnese dobyl roku 1584 Flandry, 1585 Brusel a Antverpy a deset dalších měst se mu podřídilo dobrovolně. Jižní Nizozemí zůstalo nadále zachováno španělské koruně. Markéta se usmířila se synem a roku 1583 opustila Nizozemí, v Parmě se ještě jednou a naposledy setkala s manželem Ottaviem a odplula do Ortony a Mare, své abruzzské državy.

Poslední léta života.

Stárnoucí Markéta se v posledních letech svého života věnovala rozvoji města Ortona a dobročinné činnosti. Na podzim roku 1585 těžce onemocněla, zřejmě se jednalo o rakovinu, a sepsala poslední vůli. Většinu majetku odkázala synu Alexandrovi, ale myslela i na ostatní příbuzné, na členy svého dvora a na své poddané. Zemřela 18. ledna 1587 a pochována byla v Piacenze, v benediktinském kostele San Sesto.

Markéta Parmská (5. července 1522, Oudenaarde, Belgie – 18. ledna 1586, Ortona, Itálie) byla vévodkyně z Florencie (1536 – 1537), vévodkyně z Parmy (od roku 1550) a Piacenzy (od roku 1556) a místodržitelka Nizozemí v letech 1559 – 1567.


Herečka.

Ačkoliv pocházela ze tří dětí, jednalo se o jedinou dceru jejích rodičů, neboť měla dva bratry. Už okolo šesti let se začala zajímat o herectví a varování rodičů ji v tom nejspíše ještě utvrdilo. V osmnácti letech se připojila k ansámblu Hoftheateru v Berlíně, kde byla brzo úspěšná. V Německu ovšem zůstala jen několik měsíců, protože vyslyšela nabídku z městského divadla ve Vídni.  V roce 1879 se provdala za uherského aristokrata Nikolase Kiss de Ittebe, v roce 1880 se jim narodil syn Anton, ale dlouho spolu nežili. Na krátký čas se objevila v New Yorku, pak se natrvalo vrátila do vídeňského Hofburgtheateru. Stala se jednou z nejoblíbenějších rakouských hereček. Na odpočinek odešla v roce 1900.

Milenka císaře Františka Josefa I..

Její vystoupení na Světové výstavě ve Vídni v roce 1885 přilákalo pozornost císaře Františka Josefa I. Císařova manželka Alžběta Bavorská zvaná Sissi si císařova zájmu o ni zřejmě všimla a protože v té době už se s manželem značně odcizili, podporovala jejich vzájemný vztah. Postupně se z nich stali přátelé a snad i milenci. Jistě nebyla jedinou císařovou milenkou, jménem je však známá jen ona a Anna Nahowská, jeho dřívější milenka. Zřejmě byl i otcem dcery Nahowské, Heleny, která se později vdala za skladatele Albana Berga.  Kateřina Františka Josefa navštěvovala takřka denně, zvláště po tragické smrti jeho syna Rudolfa i císařovny Alžběty. Jejich vztah vydržel až do jeho smrti v roce 1916. Byl jí dopřán luxusní život a císař za ni platil i útraty v kasinech, která ráda navštěvovala. Žila v domě na Gloriettegasse, blízko Schönbrunnu, a v paláci na Kärntner Ringu.  Ke konci života byla silně nábožensky založena. Když v roce 1940 ve věku 87 let zemřela, byla pochována na Hietzingském hřbitově ve Vídni.

Kateřina Schrattová (11. září 1853, Baden (Dolní Rakousy) – 17. dubna 1940, Vídeň) byla herečka rakouského Burgtheateru, milenka rakouského císaře a českého a uherského krále Františka Josefa I.


Fosforylace proteinů.

Historie.

V roce 1906 Phoebus A. Levene v Rockefellerově ústavu pro lékařský výzkum identifikoval fosfát v bílkovině vitellin, a v roce 1933 Fritz Lipmann objevil fosfoserin v kaseinu. Nicméně trvalo dalších 20 let, než Eugene P. Kennedy popsal první "enzymatickou fosforylaci proteinů".

Funkce.

Reverzibilní fosforylace proteinů je důležitý regulační mechanismus, který se vyskytuje u prokaryotických i eukaryotických organismů. Kinázy fosforylují bílkoviny a fosfatázy bílkoviny defosforylují. Mnohé enzymy a receptory jsou ve stavu "zapnutý" nebo "vypnutý" prostřednictvím fosforylace a defosforylace. Reverzibilní fosforylace vede ke konformačním změnám struktury mnohých enzymů a receptorů, které způsobují aktivaci nebo deaktivaci. Fosforylace se v eukaryotických proteinech obvykle vyskytuje na aminokyselinách serin, threonin, tyrosin a histidinových zbytcích. Histidinová fosforylace eukaryotických proteinů je častější než fosforylace na tyrosinu. V prokaryotických bílkovinách dochází k fosforylaci zbytků aminokyselin serin, threonin, tyrosin, histidin, arginin nebo lysin. Přidáním fosfátových iontů (HPO) na polární R skupiny aminokyselinových zbytků se mohou změnit hydrofobní části proteinu na polární a extrémně hydrofilní část molekuly. Tímto způsobem je možné zavést konformační změnu ve struktuře proteinu prostřednictvím interakce s jinými hydrofobními a hydrofilními částmi proteinu. Jeden takový příklad regulace je fosforylace p53 tumor supresorových proteinů. Protein p53 je silně regulován a obsahuje více než 18 různých míst fosforylace. Aktivace p53 může vést k zástavě buněčného cyklu, který může být obrácen a za určitých okolností může vést k apoptotické buněčné smrti. Tato aktivita se vyskytuje pouze v situacích, kdy jsou buňky poškozené, nebo je u zdravých jedinců narušená jejich fyziologie. Po deaktivačním signálu je protein znovu defosforylován a přestane fungovat. Aktivace fosforylací je mechanismus, který se vyskytuje v mnoha formách přenosu signálů, jako například způsob, jakým se světlo zpracovává ve světločivných buňkách sítnice.  Regulační role fosforylace:

Signální dráhy.

Objasnění komplexní signální dráhy fosforylace může být obtížné. V buněčných signálních drahách protein A fosforyluje protein B a protein B pak fosforyluje protein C. Nicméně, v jiných signálních drahách protein D fosforyluje protein A, nebo fosforyluje protein C. Globální přístupy jako je fosfoproteomika (což je studium fosforylovaných proteinů prostřednictvím proteomiky v kombinaci s hmotnostní spektrometrií), byly využity k identifikaci a kvantifikaci dynamických změn fosforylovaných proteinů v průběhu času. Tyto techniky jsou důležité pro systematickou analýzu komplexních fosforylačních sítí. Byly úspěšně použity k identifikaci dynamických změn ve stavu fosforylace na více než 6000 místech po stimulaci epidermálním růstovým faktorem.  Jiný přístup k pochopení fosforylačních sítí je na základě měření genetické interakce mezi více fosforylovanými proteiny a jejich cíli. To ukazuje zajímavé opakující se vzorce interakcí tzv. síťové motivy.

Místa proteinové fosforylace.

Existuje tisíce různých fosforylačních míst v dané buňce, protože:  Fosforylace jakéhokoli místa na daném proteinu může změnit funkci nebo lokalizaci tohoto proteinu. Například, pokud je aminokyselina Serin-473 ("S473") v proteinu AKT fosforylována, protein kináza B je funkčně aktivní jako kináza. Pokud protein kináza B není fosforylována, je to neaktivní kináza.

Typy fosforylace.

Uvnitř bílkoviny může dojít k fosforylaci na několika aminokyselinách. Fosforylace na serinu je nejčastější, hned za ním následuje threonin. Tyrosinová fosforylace je poměrně vzácná. Vzhledem k tomu, že tyrosin-fosforylované proteiny je poměrně snadné purifikovat pomocí protilátek, jsou fosforylace prostřednictvím tyrosinu poměrně dobře prozkoumané. Fosforylace histidinu a aspartátu se vyskytují hlavně u prokaryot jako součást dvousložkové signalizace. V některých specifických případech se může vyskytovat také v signálních drahách u eukaryot.

Detekce a charakterizace.

Protilátky mohou být použity jako výkonné nástroje pro detekci toho, zda je protein na určitém místě fosforylován. Protilátky vážou a detekují konformační změny vyvolané fosforylací proteinů. Tyto protilátky se nazývají fosfo-specifické. Nyní jsou k dispozici stovky těchto protilátek. Jsou to důležité biochemické nástroje a to jak pro základní výzkum, tak pro klinické diagnózy.

Posttranslační modifikace.

PTM (Posttranslační modifikace) izoformy jsou snadno zjistitelné na 2D gelu. Fosforylace nahrazuje neutrální hydroxylové skupiny na serinech a threoninech nebo tyrosinech za negativně nabité fosfátové skupiny s pKs kolem 1.2 a 6.5. Pod pH 5,5 fosfáty přidají jeden záporný náboj, u pH 6,5 přidávají 1,5 záporného náboje, nad pH 7,5 přidávají 2 záporné náboje. Relativní množství každé izoformy může být také snadno a rychle určeno z intenzity zbarvení na 2D gelu. V některých velmi specifických případech, je možné detekovat fosforylaci jako posun v proteinu. Tuhle elektroforetickou pohyblivost lze provádět pomocí jednoduchých 1-rozměrných SDS-PAGE gelů, jak je to popsáno například pro transkripční koaktivátor v článku Kovacs et al. Většina fosforylačních míst, pro které byly tyto mobilní posuny popsány spadají do kategorie SP a TP míst. (tj. prolinové zbytky následované fosforylovanými serinovými nebo threoninovými zbytky). Nedávné rozsáhlé analýzy hmotnostní spektrometrie byly použity k určení místa fosforylace proteinů. Za poslední 4 roky, desítky studií zveřejnily každou identifikaci tisíců míst, z nichž dříve mnohé nebyly popsány. Hmotnostní spektrometrie je ideální pro takové analýzy, pro které přidávání fosforylace vede ke zvýšení množství proteinů a fosforylovaného zbytku. Nicméně, pokročilé, vysoce přesné hmotnostní spektrometry jsou u těchto studií nezbytné, což představuje omezení pouze na laboratoře s nejmodernějšími hmotnostními spektrometry.  Podrobná charakterizace lokalit fosforylace je velmi obtížná, a kvantifikaci proteinů fosforylací pomocí hmotnostní spektrometrie vyžaduje vnitřní standardní přístupy s použitím izotopů Relativní kvantifikaci lze získat s různými diferenciálními technologiemi, například označování prostřednictvím izotopů. Existuje také několik kvantitativních metod proteinové fosforylace, včetně fluorescenčních a imunologických, FRET, TRF, fluorescenční polarizace, fluorescenční spektroskopie, gelová retardační analýza (EMSA), bead-based detekce (metoda pozostávající ze třech prvků: kulička (průměrem 5,6-micromů), oligomerní zachycovací sondy připojené k povrchu a tři fluorofory pro multiplexní detekci), cell-based metody (metody založené na bázi buněčných testů se vztahují na některý z řady různých experimentů založených na použití živých buněk. Tyto metody můžou obsahovat různé testy, které měří proliferaci buněk, toxicitu, motilitu, měřitelnou výrobu produktu, a morfologii buněk. Cell-based testy nabízejí přesnější vyjádření reálného života v modelu, protože jsou používány živé buňky, a také nabízejí možnost dynamického experimentu prostřednictvím sledování množství nebo chování živých buněk).

Jiné druhy.

ATP, "vysoce energetické" výměnné médium v buňce, je syntetizováno v mitochondriích přidáním třetí fosfátové skupiny na ADP v procesu nazvaném oxidační fosforylace. ATP je také syntetizováno během procesu glykolýzy. Další způsob tvorby ATP je syntetizace na úkor sluneční energie v procesu fotofosforylace v chloroplastech rostlinných buněk. Fosforylace cukrů je často první fáze jejich katabolismu. To umožňuje buňkám hromadit cukry, protože fosfátová skupina brání molekulám difundovat zpátky přes jejich transportéry. Dále existuje tzv. substrátová fosforylace, při které vznikne ATP mimo dýchací řetězec(např.: z GTP vznikající v Citrátovém cyklu, při glykolýze, apod...).

Fosforylace je adice fosfátových skupin (PO) na proteiny nebo jiné organické molekuly. Může měnit strukturu proteinů v enzymech a tím i jejich funkci a činnost. Fosforylace proteinů hraje významnou roli v celé řadě buněčných procesů. Z tohoto důvodu se stává předmětem řady biochemických výzkumů.


Počátky akrobatického lyžování v Česku.

Ve dnech 22. a 23.9.1984 bylo prvně v historii Československého sportu vzato na oficiálních místech na vědomí akrobatické lyžování jako rovnocenné sportovní odvětví a byly podniknuty první kroky k oficiálnímu schválení tohoto sportu v ČSSR. Stalo se tak na zasedání předsednictva výboru Svazu lyžování ÚV ČSTV v Banské Bystrici ve dnech 22-23.září 1984 – byly vydány první pokyny ohledně masového rozvoje LA, její organizace a řízení.

Disciplíny akrobatického lyžování.

Všechny disciplíny jezdí jak muži tak ženy. Každé 2 roky se koná mistrovství světa a existuje i světový pohár. Na Zimních olympijských hrách 2010 se i skikros stal olympijskou disciplinou. Již předtím se olympijskými sporty staly akrobatický sjezd neboli jízda v boulích (, 1992) a akrobatické skoky (, 1994). Na Zimních olympijských hrách 2014 se nově objevil také slopestyle a závody na U-rampě (). Na ZOH 2022 bude nově zařazena disciplína big air (jiná varianta akrobatických skoků).

Jízda v boulích (akrobatický sjezd).

Závodní trať je rozdělená na sekce s boulemi a 2 skoky. Závodníci musí sjet nejen rychle (20 % výsledku) a odskákat kvalitní triky na skocích (taktéž 20 % výsledku), ale hlavně musí boulemi projet technicky čistě, bez pádu, úhledně a s lehkostí (60 % výsledku). ČR špičkově reprezentovali Nikola Sudová a Daniel Honzig.

Akrobatické skoky.

Závodníci skáčí na speciálních můstcích a předvádí skoky s manévry, salta a salta s vruty. Rozhodčí hodnotí provedení, výšku a délku skoku a dopad. Známka je pak násobena koeficientem obtížnosti skoku. Nejúspěšnější český reprezentant historie je Aleš Valenta.

Skikros.

Skikros je disciplína, kde se 4 nebo 6 závodníků pustí ze svahu dolů a na točité trati se každý snaží dojet do cíle dřív než soupeř - nejrychlejší vyhrává. Českou republiku mimo jiné reprezentoval několikanásobný mistr světa Tomáš Kraus.

Slopestyle.

Slopestyle (jízda ve snowparku) je disciplína, při níž závodník sjíždí trať s umělými překážkami, na nichž se snaží udělat co největší množství co nejobtížnějších triků. Důraz je kladen na různorodost triků, která má při hodnocení přednost před opakováním jednoho vysoce obtížného triku.

U-rampa.

Při jízdě v U-rampě závodníci sjíždí hluboké koryto s cca 5 metrů vysokými stěnami a snaží se při každém skoku získat body za co nejobtížnější triky.

Akrobatické lyžování () je sport, který se skládá ze šesti olympijských disciplín: akrobatické skoky, jízda v boulích, skikros, slopestyle, U-rampa a big air. Dříve mezi ně spadal i balet na lyžích (acroski), který už ale není pořádán na vrcholové úrovni.