Jednotlivé země a společné orgány.

Karel IV. ustanovil korunu v rozsahu územních zisků svého otce Jana Lucemburského – kromě Čech, Moravy a Slezska území zahrnovalo i Chebsko, Horní Lužici a četná léna v německých zemích. Během Karlovy vlády ještě přibyla Horní Falc a Dolní Lužice (1370). V letech 1373–1415 bylo volně připojeno (ale nikoliv inkorporováno) Braniborské markrabství.  Zvolením Ferdinanda I. českým králem v roce 1526 se Koruna česká připojila k územím ovládaným rodem Habsburků, čímž byl položen základ budoucí Habsburské monarchie. V letech 1619–1620 povstalé stavy vyhlásily na korunním území Českou konfederaci, v níž už Čechy neměly hrát prim, jako doposud, ale všechny země si měly být postaveny naroveň a panovník měl být důsledně volen. Bělohorská porážka však tento pokus o vytvoření pevnějšího, soudržnějšího státu nadobro zmařila; vítězní Habsburkové neměli zájem na rozvoji a utužení Koruny, naopak cíleně postupně soustátí dezintegrovali a nakonec sloučili jednotlivé země se zeměmi rakouskými. Územně už Koruna nadále pouze ztrácela: ještě během třicetileté války (1635) postoupil císař Ferdinand II. obě Lužice Sasku; další ztráta přišla v letech 1742–44, kdy byla Marie Terezie nucena vzdát se ve prospěch Pruska většiny (téměř 9/10) území Slezska, které tehdy bylo hospodářsky nejvyspělejší částí habsburského soustátí. Všechna zahraniční léna Koruny pak byla z korunního svazku uvolněna nejpozději na Vídeňském kongresu (1815).  Ačkoliv země Koruny české postupně ztratily v rámci rakouské monarchie svoji samostatnost a jako samostatný útvar v jejím rámci fakticky zanikly se zánikem svých centrálních orgánů, formálně zanikly až rozpadem Rakouska-Uherska v roce 1918, kdy se s výjimkou části Těšínska, připojené Polskem, staly základem české části nově vzniklé Československé republiky.  Země byly spojeny zejména společným panovníkem - českým králem, a dále pak řadou úřadů (mimo slezské státečky). Nejvýznamnějším z nich byla "Česká královská kancelář", v jejímž čele stál "nejvyšší kancléř", a která koordinovala chod státní správy a přes niž šla veškerá korespondence pro panovníka a od panovníka (různé akty, stanoviska a nařízení). Dalším orgánem byl "nejvyšší mincmistr", který se staral o ražbu mincí v celém státě.  Roku 1527 král Ferdinand I. ustanovil "Radu komory královské" jako orgán dohledu nad všemi zeměmi v oblasti státních financí. Zvláštní postavení měly dvorské úřady, které se úzce pojily k osobě panovníka, a také demonstrovaly jednotu českého státu. Jednalo se například o dvorského sudího, dvorského maršálka či číšníka.  Šlechta všech zemí se účastnila "Generálního sněmu", který se skládal z delegátů zemských sněmů a z členů českého zemského sněmu. Jednalo se o společný stavovský orgán.

Pojem „vedlejší země“.

Termín "„vedlejší země Koruny české“" je novodobý a bývají jím označována území ležící mimo České království, tj. zpravidla Slezsko a Lužice. Někdy k nim bývá řazena i Morava. Historička Lenka Bobková s tímto zařazením Moravy mezi vedlejší země pro období středověku nesouhlasí, považujíc ji za "„integrální, dědičnou součást českého království“".

Dějiny.

Za vlády Lucemburků.

Lucemburská Morava nebyla jednotným zemským či státoprávním útvarem. Její území tvořilo nejen Moravské markrabství, ale i biskupství olomoucké a Vévodství opavské. Všechny tyto tři celky byly vázány přímo na Korunu království českého, respektive na samotného českého krále, který o nich rozhodoval. Moravský markrabě se sídlem v Brně nestál vůči Olomouci a Opavě v nadřazeném postavení. Olomoucký biskup, opavský vévoda i moravský markrabě podléhali přímo českému králi jakožto svému lennímu pánu.

Stavovská monarchie.

Česká koruna se za vlády Lucemburků nestačila vnitřně upevnit a srůst v jednotný stát. Zejména v 15. století rostlo stavovské sebeuvědomování. Stavy se ovšem neidentifikovaly s celou Korunou, nýbrž se zemí, v níž žily a jejíž zájmy chtěly hájit. Tento zemský princip vedl k partikularismu uvnitř českého státu. Tomuto emancipačnímu úsilí stavů na zemské úrovni napomohla nejen slabá ústřední vláda Václava IV., ale především rozštěpení Koruny české za husitských válek. Žádná celokorunní stavovská instituce tedy nevznikla a v rozdělené Koruně ani vzniknout nemohla. Zemsky uzavřenému stavovství dále přihrávalo rozpolcení České koruny za Jiřího z Poděbrad (a po něm za Vladislava Jagellonského) a Matyáše Korvína. K větší centralizaci Koruny nedošlo ani po roce 1490, kdy vládu nad celou Českou korunou převzal Vladislav Jagellonský. Dílčí integraci prodělala pouze tříšť slezských zemiček, které si vytvořily společný orgán reprezentující celé Slezsko. Ze stavovského hlediska zůstala Česká koruna svazkem samostatných zemských korporací, z nichž každá měla vlastní orgány i možnost obracet se přímo na krále. Přestože nebo právě proto, že se české stavy cítily být nadřazené nad stavy ostatních zemí Koruny (osobovaly si například právo volit českého krále), žádnou stavovskou integraci, která by upozadila jejich výlučnost, neiniciovaly. Soustředily se na vlastní problémy a pouze proklamativně na králi žádaly, aby dbal o teritoriální celistvost České koruny. Habsburkům vnitřně nesjednocená Koruna vyhovovala, neboť jim umožňovala snáze prosazovat vlastní zájmy v jednotlivých zemích a podporovat jejich vazby na nově vytvořené centrální úřady ve Vídni, a proto se o nějakou její hlubší integraci nepokusili.  Přestože Česká koruna byla formálně součástí Svaté říše římské, dokázali jagellonští králové uhájit její nezávislý charakter a vyvázali se i z finančních závazků vůči říši. České země tak nebyly zahrnuty do říšské reformy, kterou tehdy uskutečnil císař Maxmilián I.  Odhaduje se, že kolem roku 1500 žily na území České koruny, která měla rozlohu přibližně 125 000 km, asi 2 300 000 obyvatel, kolem roku 1600 pak už asi 2 950 000 obyvatel.

Konfederace.

Počátek konfederace jednotlivých zemí Koruny české je datován do období po sesazení řádně zvoleného a korunovaného českého krále Ferdinanda II. českými stavy. Vznik měl řešit nadřazenost Českého království nad vedlejšími zeměmi, což bylo důležité proto, aby se tyto země sjednotily a jednaly společně proti Ferdinandovi.  Z výše zmíněných důvodů byl 31. července 1619 svolán generální sněm stavů zemí Koruny české, aby byl dohodnut další postup a schválena konfederace. Všechny země měly být stmeleny jediným panovníkem s omezenými pravomocemi, měly mít společné tyto instituce: českou dvorskou kancelář, generální sněm a společné velení armády. Měla zde fungovat evangelická církev s defenzory, přičemž katolíci neměli být utlačováni, pokud budou uznávat Majestát a jezuité museli odejít ze všech zemí.  Podle této smlouvy byl zvolen a panoval pouze jeden král, a to Fridrich I. (s kterým je také osud konfederace spojen, protože nedlouho poté, co na trůn nastoupil Ferdinand II., bylo vydáno Obnovené zřízení zemské, které výrazně zmenšilo svobody českých stavů). Poněkud později na počátku roku 1620 na sněmu v Prešpurku byla konfederace rozšířena území ovládané Gabrielem Betlenem, tedy Uherské království a Sedmihradské knížectví a Dolní a Horní Rakousy.  Horní Rakousy byly přinuceny vzdát císaři hold 20. srpna 1620, poté co je vojensky obsadil vrchní velitel ligistického vojska, Maxmilián I. Bavorský. Čechy padly prakticky okamžitě po bitvě na Bílé hoře, kdy 13. listopadu vydaly konfederační listiny vítězům. Morava, především Karel starší ze Žerotína, začala jednat o vyrovnání s císařem 20. prosince a Slezsko poté co král Fridrich odjel 22. prosince. Obě Lužice mezitím dobyl Jan Jiří I. Saský. Poslední, kdo zůstal z konfederace, Betlen s Uherskem sám jednal s císařem již delší dobu za zády všech konfederovaných zemí.

Restaurace absolutismu.

Nedlouho po vrácení moci nad zeměmi Koruny české Ferdinandovi II. byl oktrojován nový systém státního zřízení, tedy Obnovené zřízení zemské (1627). S tímto zřízením došlo k okleštění mnoha stavovských pravomocí, nejenže listina nebyla schválena stavy, ale nebyla ani nikdy v úplnosti přeložena do češtiny. Jazyk německý byl také zrovnoprávněn s českým. Nejdůležitějším ustanovením nového zřízení však byla definice „zapůjčování“ Svatováclavské koruny, které se mělo dít dědičně, a ne voleně, tak jak tomu bylo zvykem po mnohá staletí. Zajímavé je, že legálnost tohoto kroku byla opírána o usnesení moravských stavů v době volby Ferdinanda I., kteří natruc stavům českým potvrdili dědická práva Anně Jagellonské a jejího muže přijali jen za svého pána.  Habsburská centralizační opatření směřovala k Vídni, nikoliv k Praze. Posilováním pouta jednotlivých zemí s habsburskou monarchií jako celkem, docházelo k uvolňování svazku mezi zeměmi Koruny české jakožto svébytného celku uvnitř této monarchie. A tak českou státnost zpřítomňovala především svatováclavská koruna a s ní spojovaný pojem Česká koruna, užívaný ve smyslu český stát, aniž by záleželo na jeho přesně vymezené podobě. České královské korunovace se pak stávaly okázalými demonstracemi jednoty zemí Koruny české pod vládou společného krále, zmocněného k vládě nad těmito zeměmi právě korunou svatého Václava.  Během třicetileté války byli Habsburkové v důsledku pražského míru v roce 1635 nuceni postoupit obojí Lužici saskému kurfiřtovi Janu Jiřímu. Saský kurfiřt však měl obě Lužice držet jako léna České koruny a český král jakožto vládce nad celou Korunou směl nadále užívat lužické markraběcí tituly. Právně byla lénní vazba obou Lužic na Českou korunu zrušena až roku 1815 vídeňským kongresem. Přestože od roku 1635 Lužice sdílely své osudy se Saskem, zejména tamní katolické instituce (kapitula v Budyšíně, kláštery cisterciaček v Mariensternu a Marienthalu) nadále udržovaly kontakt s českým katolickým prostředím.  Slezsko, kromě měst Těšín, Opava a Krnov, připadlo roku 1742 Prusku. Po rozpadu Svaté říše římské v roce 1806 Česká koruna také definitivně ztratila všechny državy na území říše.  Kolem roku 1815 obývalo území České koruny (tedy České království, Moravské markrabství a Slezské vévodství) na 5 milionů obyvatel, z nichž téměř dvě třetiny považovaly za svou mateřštinu češtinu. Většina obyvatel žila na venkově, města obývalo asi jen 15 % obyvatel. Velikost židovské menšiny se odhaduje na 80 000 osob.  Podle některých byla roku 1749 Česká koruna správními reformami Marie Terezie "de facto" zrušena, když byla česká dvorská kancelář ve Vídni sloučena s kanceláří rakouskou do spojené česko-rakouské dvorské kanceláře. Zřízení přetrvalo bez větších změn až do revolučního roku 1848, kdy museli habsburští panovníci v mnohém ustoupit národům spojeným ve svém císařství. I po tereziánských reformách byli nadále korunováni čeští králové jakožto páni celé České koruny, neboť české korunovace a samotná svatováclavská koruna demonstrovaly jednotu českých zemí pod vládou společného v Praze korunovaného krále. Poslední korunovace se konala roku 1836.  Pozice Českého království a potažmo celé České koruny byla však velmi vážně oslabena zánikem Svaté říše římské v roce 1806. České země tehdy ztratily dosavadní možnost skromného vnějšího politického zastoupení, které hrálo klíčovou roli zejména při volbě římského krále, na stálém říšském sněmu v Řezně a na říšském soudu ve Wetzlaru. V nově ustaveném Německém spolku po roce 1815 už historicko-politická individualita Českého království reflektována nebyla – formálně bylo království navenek zastupováno výhradně osobou panovníka, který však užíval jen titul císaře rakouského.

Po roce 1848.

Na jaře 1848 žádali zástupci tzv. Svatováclavského výboru císaře o užší propojení rozvolněného svazku zemí Koruny české a o jeho autonomii v rámci Rakouského císařství. Tento státoprávní požadavek se však setkal s odporem německojazyčného obyvatelstva Čech a v polovině dubna 1848 byl odmítnut i moravským zemským sněmem. Německy hovořící Češi a Moravané začali svou budoucnost spatřovat spíše ve velkém sjednoceném Německu, historických práv České koruny se tak dovolávali především jen zástupci českojazyčného obyvatelstva. Podstatně odlišné názory na budoucí politické a státoprávní postavení Čech a Moravy ve střední Evropě tak vedly k rozchodu obou jazykových skupin žijících na území České koruny. Ty se pak začaly chápat jako dva odlišné národy s rozdílnými cíli a zájmy. Společné soužití českých a moravských "Čechů" a "Němců" bylo napříště poznamenáno permanentním státoprávním a národnostním bojem.  Ačkoli František Josef I. několikrát přislíbil svou českou korunovaci, nakonec k ní nikdy nedošlo. Poslední český král Karel se české korunovace nedočkal, již v roce 1918 totiž zaniklo České království (a s ním i jeho Koruna včetně Moravského markrabství) přeměnou v Československo.  Spolu s růstem požadavků obnovy české státnosti a uznání svébytnosti České koruny rostla úcta k českým korunovačním klenotům, které byly vnímány jako hmatatelný symbol vzájemného svazku zemí Koruny české, který byl hlubšího charakteru než svazek s ostatními habsburskými zeměmi.

Národnostní složení.

Podle posledního před-válečného sčítání lidu v roce 1910 se v Zemích Koruny české nacházelo 10 059 110 státních příslušníků. Z toho bylo: 3 512 523 Němců, 6 291 258 Čechů, Moravanů, Slováků, 25 293 Poláků, a jiné národnosti bylo 3 636 státních příslušníků.

Země Koruny české (německy '), přesněji Koruna království českého (latinsky '), zkráceně Koruna česká (latinsky ', německy'či '), někdy zvané České království a přidružené země nebo zjednodušeně (nepřesně) jen České království, jsou názvy nebo pojmenování historického státního útvaru, který byl tvořen svazkem zemí pod svrchovaností českého krále. Jádro tvořily korunní české země, tj. České království, Moravské markrabství, Opavské knížectví a jednotlivá slezská knížectví, která ovšem byla s královstvím spojena jiným způsobem, a to lenním vztahem (každé z nich bylo samostatným státem s vlastním vladařským rodem, armádou a státní správou - s královstvím je vázaly lenní smlouvy uzavírané jednotlivými vladaři). Po většinu doby existence tohoto státního útvaru jeho součástí byla také celá Lužice. Jednotlivé země také měly v jejím rámci značnou autonomii a tento státní útvar v poněkud odlišné podobě přežily.


Atletická kariéra.

Na britskou atletickou scénu vstoupila už ve svých 16 letech, kdy se objevila na 6. místě britských tabulek sezóny 1956 ve skoku do výšky.  Své první olympijské medaili byla dvacetiletá Mary Bignalová blízko už na olympijských hrách v Římě v roce 1960: v kvalifikaci skoku do dálky dosáhla výborného výkonu 6,33 m (nový britský rekord a také nový rekord Commonwealthu, který do té doby výkonem 6,28 m z roku 1954 držela novozélandská olympijská vítězka Yvette Williamsová). Tento výkon by později ve finále stačil na stříbrnou medaili. Ve finálovém boji však Bignalová po dvou přešlapech skočila pouze 6,01 m a skončila až na 9. místě. Lépe dopadla v olympijském finále na 80 metrů překážek, kde doběhla čtvrtá v čase 11,1 sekundy. Britská štafeta na 4x100 m, ve které byla Mary Bignalová postavena na poslední úsek, sice v Římě postoupila do finále, ale nedoběhla v něm do cíle. Atletka, rozčarovaná z římského neúspěchu, se pak na čas z atletické dráhy vytratila a dala přednost rodinným povinnostem – vdala se a měla dcerku. Dokázala se však k vrcholové atletice vrátit.  Jejím prvním mezinárodním úspěchem byly dvě bronzové medaile na mistrovství Evropy v Bělehradě v roce 1962 – v soutěži dálkařek a ve štafetě 4 x 100 metrů.  Na olympiádě v Tokiu v roce 1964 získala dokonce tři medaile. Zvítězila ve finále dálkařek v novém světovém rekordu 6,76 m, skončila druhá v pětiboji a byla členkou bronzové britské štafety na 4 x 100 metrů. Do Tokia přijela s čerstvým britským rekordem 6,58 m jako jedna ze spolufavoritek skoku do dálky, ale před hrami jasně dominovala jiná dálkařka – sovětská světová rekordmanka Taťána Ščelkanovová, které patřily tři nejdelší skoky sezóny (6,70 m 4. července v Moskvě, 6,67 m 27. srpna v Kyjevě a 6,66 m 26. července v Los Angeles). Suverénkou dálkařské soutěže, pořádané hned první den atletické části tokijských her, se však stala Mary Randová: už v kvalifikaci zlepšila olympijský rekord na 6,52 m. Ve finále vedla od prvního pokusu (6,56 m) až do závěrečné série. V druhém pokusu dosáhla výkonu 6,56 m, ve třetí sérii 6,57 m. Ve čtvrtých pokusech vytvořila další olympijský rekord (6,63 m) a v páté sérii překonala i při protivětru skokem 6,76 m světový rekord. V posledním pokusu skočila 6,61 m. Neměla ani jeden přešlap a i nejslabší z jejích šesti pokusů by stačil na stříbrnou medaili. Mary Randová se v tuto chvíli stala nejenom světovou rekordmankou a olympijskou vítězkou, ale také historicky první britskou ženou, která dokázala na olympijských hrách získat zlatou medaili v atletice. V Tokiu vybojovala zlatou medaili ještě její krajanka Ann Packerová, která vyhrála běh na 800 metrů, ten se ovšem běžel až šest dnů po finále dálky, 20.10.1964. Pozoruhodný byl i fakt, že se Velká Británie stala v Tokiu první zemí, která dokázala na jedněch hrách získat zlatou medaili jak v ženské, tak i mužské dálce: 18.10.1964 vyhrál mužský skok do dálky britský atlet Lynn Davies. Nikdy předtím (a dlouho potom) se to žádné jiné zemi nepodařilo – teprve v roce 1988 na olympijských hrách s Soulu získali zlaté medaile ve skoku do dálky Američané Carl Lewis a Jackie Joynerová-Kerseeová.  Po zlaté medaili ve skoku do dálky čekala Mary Randovou další disciplína – pětiboj. Ženský pětiboj (respektive ženský atletický víceboj jako takový) měl na hrách v Tokiu svou olympijskou premiéru a přihlásilo se do něj 21 závodnic ze 16 zemí. Mary Randová stála před střetnutím s těžkou a jen obtížně porazitelnou soupeřkou, kterou byla světová rekordmanka v této disciplíně, sovětská atletka Irina Pressová. Z tokijského pětiboje se nakonec stal sovětsko-britský duel: bo boku Mary Randové bojovala druhá britská pětibojařka, Mary Petersová ze Severního Irska. Ta nakonec skončila čtvrtá, ale za osm let se ve své disciplíně dočkala olympijské zlaté medaile – zvítězila v pětiboji na olympijských hrách v Mnichově. Už před startem bylo jasné, že první dvě disciplíny pětiboje (běh na 80 metrů překážek a vrh koulí) budou ve znamení mohutného nástupu Iriny Pressové. Na překážkách získala Pressová na olympijských hrách v Římě zlatou medaili a v kouli figurovala výkonem 17,21 metru na šestém místě jak světových tabulek roku 1964, tak i dlouhodobých světových tabulek. Hned na překážkách zaběhly Pressová a její krajanka Galina Bystrovová nejrychlejší čas (10,7 sekundy) z celého startovního pole. Mary Randová dosáhla času 10,9 sekundy. Dokonalý pokus předvedla Irina Pressová ve vrhu koulí – výkonem 17,16 metrů zůstala jen 5 centimetrů za svým osobním rekordem. Mary Randová poslala kouli do vzdálenosti 11,05 metru a náskok Pressové se stal obrovským. Pak ale přišly na řadu silné disciplíny Mary Randové. První den pětiboje končil skokem do výšky a v něm se Randová vypjala k vyrovnání osobního rekordu (1,72 m), zatímco Pressová skočila jen 1,63 metru. Silnými disciplínami Mary Randové byly i obě disciplíny druhého dne – skok do dálky a běh na 200 metrů. V dálce dosáhla Mary Randová výborného výkonu 6,55 metru (Pressová jen 6,24m) a dvoustovku vyhrála v čase 24,2 sekundy – Pressová doběhla do cíle v čase 24,7 sekundy. A přestože Mary Randová nakonec Irinu Pressovou v jednotlivých disciplínách porazila v poměru 3:2, vítězkou se (a navíc v novém světovém rekordu 5246 bodů) stala Pressová. Mary Randová ovšem vybojovala stříbrnou medaili a jako druhá žena na světě se svým výkonem 5035 dostala nad hranici pěti tisíc bodů, která byla do té doby vyhrazena právě jen Irině Pressové.

Světové rekordy Mary Randové.

na otevřené dráze.

100 m překážek.

14,3 Cardiff, 10.9.1966

skok do dálky.

6,76 m Tokio, 14.10.1964

štafeta 4x110 yardů.

45,2 Velká Británie (Madeleine Cobbová, MARY RANDOVÁ, Daphne Ardenová, Dorothy Hymanová) Londýn, 5.8.1963

trojskok.

12,22 m Street, 18.6.1959  Ve své době nejlepší ženský trojskokanský výkon všech dob. Byl samozřejmě dosažen v době, kdy ženský trojskok nebyl oficiální disciplínou, proto samozřejmě nikdy nebyl předložen k ratifikaci. Byl dosažen v exhibici a rozběžiště mělo zřejmě dolů se svažující profil.

v hale.

skok do dálky.

6,35 m Los Angeles, 13.2.1965

Rekordy Commonwealthu Mary Randové.

skok do dálky.

6,33 m Řím, 31.8.1960  6,35 m Londýn, 13.7.1963  6,44 m Londýn, 5.8.1963  6,53 m Londýn, 4.7.1964  6,58 m Londýn, 4.7.1964  6,59 m Tokio, 14.10.1964 (olympijský rekord)  6,63 m Tokio, 14.10.1964 (olympijský rekord)  6,76 m Tokio, 14.10.1964 (světový rekord, olympijský rekord)  Výkon 6,76 z olympijských her v Tokiu byl rekordem Commonwealthu 18 let – teprve v roce 1982 ho v Nice překonala Jennifer Innisová z Guyany skokem dlouhým 6,82 m.

100 m překážek.

14,3 Cardiff 10.9.1966

štafeta 4x100 m.

44,0 (elektronicky 44,09) štafeta Velké Británie (Mary Randová na 2. úseku) Tokio 21.10.1964

Mary Randová v atletických tabulkách své doby.

světové tabulky ve skoku do dálky žen v roce 1964.

6.76 Mary Randová (Velká Británie), 1940, 1, Tokio 14.10.1964  6,70 Taťána Ščelkanovová (SSSR), 1937, 1, Moskva 4.7.1964  6,60 Irena Kirszensteinová (Polsko), 1946, 2, Tokio 14.10.1964  6,546 Willye Whiteová (USA), 1939, 2, Los Angeles 26.7.1964  6,49 Aida Čujková (SSSR), 1936, 1, Kyjev 12.9.1964  6,48 Hildrun Lauferová (NDR), 1939, 1, Liberec 18.7.1964  6,46 Berit Berthelsenová (Norsko), 1944, 1, Kodaň 19.7.1964  6,46 Viorica Viscopoleanuová (Rumunsko), 1939, 1, Bukurešť 12.9.1964  6,45 Helga Hoffmannová (SRN), 1937, 2, Lodž 13.9.1964  6,40 Ingrid Beckerová (SRN), 1942, 1, Kassel 28.5.1964

dlouhodobé světové tabulky ve skoku do dálky žen k 31.12.1964.

6.76 Mary Randová (Velká Británie), 1940, 1, Tokio 14.10.1964  6,70 Taťána Ščelkanovová (SSSR), 1937, 1, Moskva 4.7.1964  6,60 Irena Kirszensteinová (Polsko), 1946, 2, Tokio 14.10.1964  6,546 Willye Whiteová (USA), 1939, 2, Los Angeles 26.7.1964  6,49 Aida Čujková (SSSR), 1936, 1, Kyjev 12.9.1964  6,48 Hildrun Lauferová (NDR), 1939, 1, Liberec 18.7.1964  6,47 Vlasta Přikrylová (Československo), 1943, 1, Hradec Králové 14.7.1963  6,46 Berit Berthelsenová (Norsko), 1944, 1, Kodaň 19.7.1964  6,46 Viorica Viscopoleanuová (Rumunsko), 1939, 1, Bukurešť 12.9.1964  6,45 Helga Hoffmannová (SRN), 1937, 2, Lodž 13.9.1964

světové tabulky v pětiboji žen v roce 1964.

5246 Irina Pressová (SSSR), 1939, 1, Tokio 16.-17.10.1964  5035 Mary Randová (Velklá Britálnie), 1940, 2, Tokio 16.-17.10.1964  4995 Galina Bystrovová (SSSR), 1934, 2, Kyjev 29.-30.8.1964  4823 Mary Petersová (Velká Británie), 1939, 1, Belfast 18.-19.8.1964  4790 Karin Balzerová (NDR), 1938, 1, Lipsko 23.-24.5.1964  4790 Dragica Stamejcicová (Jugoslávie), 1937, 5, Tokio 16.-17.10.1964  4775 Valentina Tichomirovová (SSSR), 1941, 1, Krasnodar 18.-19.10.1964  4772 Marija Zizjakovová (SSSR), 1935, 2, Moskva 4.-5.7.1964  4768 Inge Exnerová (NDR), 1940, 2, Lipsko 23.-24.5.1964  4767 Helen Frithová (Austrálie), 1939, 1, Melbourne 27.-28.2.1964

dlouhodobé světové tabulky v pětiboji žen k 31.12.1964.

5246 Irina Pressová (SSSR), 1939, 1, Tokio 16.-17.10.1964  5035 Mary Randová (Velklá Britálnie), 1940, 2, Tokio 16.-17.10.1964 4995 Galina Bystrovová (SSSR), 1934, 2, Kyjev 29.-30.8.1964  4995 Galina Bystrovová (SSSR), 1934, 2, Kyjev 29.-30.8.1964  4863 Taťána Ščelkanovová (SSSR), 1937, 1, 14.-15.8.1963  4823 Mary Petersová (Velká Británie), 1939, 1, Belfast 18.-19.8.1964  4790 Karin Balzerová (NDR), 1938, 1, Lipsko 23.-24.5.1964  4790 Dragica Stamejcicová (Jugoslávie), 1937, 5, Tokio 16.-17.10.1964  4775 Valentina Tichomirovová (SSSR), 1941, 1, Krasnodar 18.-19.10.1964  4772 Marija Zizjakovová (SSSR), 1935, 2, Moskva 4.-5.7.1964  4768 Inge Exnerová (NDR), 1940, 2, Lipsko 23.-24.5.1964

Externí odkazy.

Mary Denise Randová (později – již po skončení atletické kariéry Toomeyová, poté Reeseová, rozená Bignalová, * 10. února 1940, v historickém městečku Wells v hrabství Somerset na jihozápadě Anglie) je bývalá britská atletka, olympijská vítězka a světová rekordmanka ve skoku do dálky, historicky první britská žena, která vybojovala na olympijských hrách zlatou medaili v atletice. Je nositelkou Řádu Britského impéria (MBE). V době její největší slávy se pro ni díky novinářům i veřejnosti vžil přídomek Zlaté děvče (Golden Girl). Na hrách Commonwealthu (zúčastnila se jich v letech 1958 a 1966) startovala v barvách Anglie.


Karolinský sloh.

Předrománské umění úzce souvisí s historickým vývojem ve střední a západní Evropě v době po stěhování národů. Postupně se na území Západořímské říše rozšiřovali od 5. století barbarské státy Germánů. Nejvýznamnější jsou Frankové – postupem doby tak franská říše pokrývala dnešní Německo, Francii a Belgii. Králové z rodiny Merovejců říši rozšířili jak do střední Evropy, tak na západ. V 8. století ale jejich vliv začal upadat a do popředí se dostávali majordomové, správci královského domu.  V počátcích se setkáváme hlavně s drobnými drahocennými předměty ze zlata a drahých kamenů, v průběhu 7. a 8. století se v merovejských klášterech a v Irsku rozvíjela knižní malba. Ta je charakterizována dekorací počátečního písmene geometrickým ornamentem s rozetami stylizovanými zvířaty a lidskými postavami. Projevovaly se zde domácí vlivy skytské keltské tradice, ale i vlivy křesťanské syrsko-koptské. Nejvýznamnějšími díly jsou pak knihy Kniha z Durrow a Kniha z Kellsu. V pozadí nezůstávala ani architektura. Z oné doby se dochovala například baptisteria v Poitiers a v Aix.  S narůstajícím vlivem majordomů se ve Franské říši setkáváme se jmény jako Karel Martell (porážka Arabů roku 732 u Poitiers) či Karel Veliký (768–814). Obyvatelstvo se uchylovalo pod ochranu feudálů, vznikla řada opevněných sídel, šířil se feudalismus. Karel Veliký, vnuk Karla Martella, získal od papeže roku 800 císařskou korunu a založil tak de facto Svatou říši římskou, která trvala následujících tisíc let. Karel Veliký se cítil být nástupcem římských císařů, jeho říši se dařilo a tak na svých dvorech podporoval i kulturu. S jeho smrtí však došlo k rozkolu Franské říše ve dví a tak i k zániku karolinské renesance. Roku 843 vznikla Východofranská říše a Západofranská říše – obě spravovány Karlovci. Rozpad dokončily i vpády Maďarů, Vikingů a Saracénů.  Na dvůr Karla Velikého přicházela řada představitelů kultury hlavně z anglosaského světa, z Irska a Itálie. Obroda umění nacházela nové interpretace antických vzorů. Nejvíce se vyhraňovala architektura, kde oproti dosavadnímu chóru podle římské liturgie směrovanému na východ se připojuje i další na západ. Vzniká tak stavba s lodí ukončená na východ a západ apsidou, ve které se nachází krypta. Pro kostely je také typický pevnostní vstup mezi dvěma věžemi. Z té doby se dochovala například kaple v Cáchách, či v Saint-Germain-des-Prés. Stavěly se hrady a paláce v Cáchách, Ingelheime či Nijmegene, mezi kterými Karel cestoval. Vedle architektury i sochařství značně kopírovalo antiku, např. přebíráním různých antických sloupů, zachovalo se však i vlastní umění, což dokazuje bronzová jezdecká soška Karla Velikého uložená v Louvru. Význačné jsou také karolinské miniatury zdobené irskými pletenci, které se zhotovovaly v Cáchách, Trevíru, Remeši či Tours. Umění té doby je však úzce spjato s Karlem Velikým jako donátorem.  V roce 987 zemřel Ludvík V., poslední Karlovec. S ním také mizí karolinská renesance. V Západofranské říši se ujali vlády Kapetovci, ve Východofranské pak roku 919 nastoupil na trůn Jindřich I. Ptáčník, zakladatel otonské dynastie. Kapetovci se dělí na řadu dynastií a v podstatě vládnou v západní Evropě až do dneška (španělští králové z rodu Bourbon-Anjou). Již v průběhu karolinské renesance, na počátku 11. století, se po ochabnutí spojeném se strachem z konce světa v roce 1000 zrodil v kulturně bohatém prostředí Západofrancké říše sloh románský.

Otonský sloh.

V roce 962 byl korunován na císaře Ota I. Veliký, čímž došlo k upevnění Svaté říše římské. Otonští císaři upevnili vztahy s Vatikánem – zakládají církevní stavby. Stejně jako Karel Veliký podporovali vzdělávání a umění. Vzniká tak otonská renesance, která se rozvíjela i za panování Oty II., Oty III. a Jindřicha II..  Otonské umění se opět soustřeďovalo na dvorech císařů a jeho cílem bylo velebení císařova obrazu. Inspirovalo se v karolinské renesanci, přejímalo však i vlivy byzantské. Typickou ukázkou karolinské renesance tak může být kostel svatého Cyriaka v Olpe s apsidami, kryptami a opevněnou částí mezi věžemi, který již předznamenává nástup slohu románského jak dispozicí tak výzdobou. Postupně se stále více staví kostely s dvěma chóry, které v 9. století zmohutní až do hmoty, kterou můžeme nalézt v kostele svatého Michala v Hildesheimu. Z malířství se zachovaly fresky v kostele svatého Jiří v Oberzellu na ostrově Reichenau na Bodamském jezeře charakteristické lineární abstraktní kresbou s kolorovanými postavami zvýrazňujícími tvar. Ze stejného místa pocházejí i četné iluminace. Význačné je i sochařství, které se reprezentuje zvláště reliéfní prací. Jedná se například o antependium basilejské tvořené dřevěným reliéfem ve zlatě zobrazujícím Ježíše Krista a Jindřicha II. s manželkou, nebo dveře hildesheimského domu s výjevy z Bible. Byzantské vlivy se pak projevily zvláště v oblasti uměleckého řemesla vytříbeností linie.

Jako předrománské umění se označuje evropské umění raného středověku přibližně v 6. až 10. století. Navazovalo především na umění antického Říma, raně křesťanské umění, ovlivněno bylo i uměním byzantským a uměleckými tradicemi nově usazených národů. Relativní úpadek civilizačních center a kulturní výměny mezi nimi zapříčinil slohovou nejednotnost a nižší průměrnou uměleckou úroveň. Ty byly překonány v dobách snahy silných dynastií (Karlovci – Karel Veliký, Otoni) o obnovení jednotné římské říše.


Oskulační kružnice.

Je dána funkce formula_1 a bod formula_2, v němž se pokusíme funkci proložit kružnicí tak dobře, jak jen to je možné. Technicky předpokládáme, že má funkce formula_3 v okolí bodu formula_4 alespoň dvě derivace formula_5 a formula_6. Dále předpokládáme, že formula_7.  Kružnice se středem v bodě formula_8 a poloměrem formula_9 je popsána známou rovnicí formula_10, respektive  formula_11  je implicitní funkce. Derivací této funkce podle formula_12 dostaneme  formula_13  druhou derivací  formula_14  Vzhledem k tomu, že bod formula_2 má ležet na této kružnici, jeho dosazením do tří výše uvedených rovnic dostaneme soustavu tří rovnic pro tři dosud neznámé parametry formula_16, formula_17 a formula_9,  formula_19  Poslední rovnice obsahuje jedinou neznámou formula_17, kterou tak můžeme dopočítat, tedy  formula_21  Z druhé rovnice nyní dopočítáme formula_16, tedy  formula_23  Dozazením souřadnic formula_8 středu kružnice do první rovnice získáme poloměr kružnice, tedy  formula_25

Křivost funkce v bodě.

Čím je menší poloměr oskulační kružnice, tím je graf funkce formula_3 v daném bodě zakřivenější. Zavádí se proto pojem křivost funkce formula_3 v bodě formula_4, coby převrácená hodnota poloměru formula_9 oskulační kružnice v tomto bodě,  formula_30

Fyzikální interpretace pojmu oskulační kružnice.

Každý další člen Taylorova rozvoje funkce "f" závisí vždy na vyšší derivaci funkce "f", která přidává další informaci o průběhu vyšetřované funkce. Kromě prvních derivací, aproximujících funkci "f" přímkou a charakterizujících okamžitou rychlost změny závisle proměnné se změnou nezávisle proměnné, jsou fyzikálně velmi zajímavé i derivace druhé, charakterizující zrychlování či zpomalování těchto změn. Je to zcela nová informace o průběhu funkce, která fyzikálně velmi často odpovídá veličině zvané intenzita silového pole. Ta je definována druhým Newtonovým zákonem, jako  formula_31  a je tedy přímo úměrná veličině F zvané síla. Rovnoměrný pohyb tělesa hmoty "m" po kružnici poloměru "r" konstantní úhlovou rychlostí ω, popíšeme vektorově, parametrickými rovnicemi  formula_32, formula_33  Odtud derivováním získáme rychlost:  formula_34, formula_35  Vektorový součet obou na sebe kolmých složek rychlosti, dává  formula_36  Druhým derivováním získáme zrychlení:  formula_37, formula_38  Vektorový součet obou na sebe kolmých složek zrychlení, dává  formula_39  Protože výsledná rychlost, jak vidno, není funkcí času, znamená to, že se s časem nemění. Jelikož ale výsledné zrychlení vyšlo přesto nenulové, nemůže vektor zrychlení obsahovat žádnou složku rovnoběžnou se směrem vektoru rychlosti (jinak by tato složka pochopitelně přispívala k časové změně rychlosti a rychlost by musela být nutně funkcí času, což ale není). I bez použití analytické geometrie tak docházíme k přirozenému závěru, že vektor celkového zrychlení je v tomto případě pohybu kolmý na vektor rychlosti a tedy na okamžitý směr pohybu hmotného bodu. Z druhého Newtonova zákona pak můžeme ihned vyjádřit velikost odstředivé síly působící na těleso, jež je tímto vektorem generována:  formula_40  Ačkoliv je rovnoměrný pohyb po kružnici jen jedním vysoce speciálním případem z množiny všech možných pohybů hmotného bodu v rovině, dá se ukázat, že jakýkoliv myslitelný pohyb lze ve skutečnosti, za pomoci derivací do druhého řádu, vyjádřit jako součet nekonečně mnoha dílčích pohybů po infinitesimálních úsecích kružnic různého poloměru. Na tento poloměr je přitom kladena jediná podmínka – aby aproximoval poloměr zakřivení grafu analyzované funkce na nějakém okolí vybraného bodu "x", s přesností do 2. řádu Taylorova rozvoje, abychom dokázali spočítat příslušná zrychlení. To zní jako velmi dobrá motivace pro konstrukci těchto, tzv. oskulačních kružnic.

Normálové zrychlení a odstředivá síla.

Vrátíme-li se na závěr k naší fyzikální motivaci pojmu oskulační kružnice, pak hledané vyjádření normálové složky zrychlení hmotného bodu, pohybujícího se po dráze "g"("x") rychlostí "v", bude dáno vztahem  formula_41  a jemu odpovídající odstředivá síla tedy bude  formula_42

Oskulační kružnice rovinné křivky v určitém bodě je kružnice, která tímto bodem prochází, má zde s danou rovinnou křivkou společnou první derivaci (společnou tečnu v tomto bodě) a rovněž i druhou derivaci (co nejvíce se v okolí tohoto bodu křivce přimyká).


Vulkán.

Zatímco u většiny sopek je složení lávy bohaté na křemičitany, láva z Ol Doinyo Lengai je velmi bohatá na sodík a uhličitany draselné (nyerereit a gregoryit). Díky tomuto neobvyklému složení, je láva vyvrhována již v relativně nízkých teplotách (přibližně 500 - 600 °C). Tato teplota je tak nízká, že se roztavená láva jeví černá v slunečním světle, na rozdíl od běžného složení hmoty, která má červenou barvu. Po vychladnutí dostává hornina šedou barvu. Obsahuje také mnohem víc tekutiny než křemičitanové lávy. Sodík a uhličitany draselné obsažené v lávě jsou nestabilní v zemském povrchu, a tak je následná hornina náchylná k rychlému zvětrávání. Sopečná krajina vzniklá tímto jevem je od jiných na světě odlišná. Vyvrhovaná láva a popel silně připomíná jakýsi sopečný saponát.

Činnost vulkánu.

Záznamy velkých erupcí hory jsou zaznamenávány od roku 1883. Další větší výbuchy se objevily v letech 1904 - 1910 a znovu mezi roky 1913 - 1915. Jedna z nejvýznamnějších erupcí proběhla v červnu 1917, kdy padal popel 48 km daleko od vulkánu. Podobné erupce nastaly v letech 1926 a 1940, mající za následek popel napadaný ve vesnici Loliondo, ležící 100 km od sopky. Při velkém výbuchu v roce 1955 vulkanologové zjistili, že jde o sodnou sopku. V srpnu 1966 navštívili dva geologové (J.B. Dawson a G.C. Clark) kráter týden po tom co byl nad sopkou zpozorován sloup černého dýmu, který šplhal do výšky přibližně 10 kilometrů a hnal se směrem k jezeru Natron. Při bližším zkoumání kráteru nalezli kuželovitý otvor ve středu jámy, skrz který sopka nepřetržitě propouští bílo - šedý popel, plyn a prach. Vulkán se zcela uklidnil až po třech týdnech. Sopečná činnost hory způsobila zemětřesení v Keni a Tanzanii v červenci 2007. Nejsilnější otřesy byly naměřeny o síle 6.0 stupňů Richterovy stupnice. Náhlé zvýšení seismické činnosti zapříčiňuje pohyb magmatu uvnitř sopky. Poslední výbuch nastal v září 2007, kdy byl popel odnesen po směru větru asi 18 km daleko.

Výstup.

Výstup na vrchol zabere 4-6 hodin. Doporučuje se výstup zahájit cca ve 24:00, aby 1) byl snesitelný s ohledem na teplotu vzduchu (dole u Lake Natron běžně přes 40 °C ve stínu), 2) V případě, že máte štěstí, můžete v noci vidět žhavou lávu (fotografie z června 2005 - teď to tam vypadá poněkud jinak).

Ol Doinyo Lengai je vulkán ležící v Tanzanii a je součástí sopečného systému Velké příkopové propadliny ve Východní Africe. „Ol Doinyo Lengai“ znamená v jazyce Masajů "Hora Bohů". Poloha hory je jižně od státní hranice s Keňou, na severu Tanzanie, poblíž jezera Natron. V této oblast leží největší soustava aktivních sopek Velké příkopové propadliny - Sopečné hory. Jedinečnost vulkánu Ol Doinyo Lengai je v tom, že produkuje lávu s velkým obsahem sodíku. V okolí se nalézá ještě několik nečinných sodných sopek, jako např. Kerimassi, Embagai, Gelai, Kitumbeine.


Dějiny.

Titul vytvořil císař Alexios I Komnenos (1081–1118) na pro svého staršího bratra Izáka Komnena. Podle Anny Komnenovny chtěl Alexios povznést Izáka nad hodnost caesara, kterou již slíbil svému švagrovi Nikephoru Melissenovi. Anna Komnenovna srovnává hodnost sebastokratora s druhým císařem a také zaznamenává, že spolu s caesarem získal sebastokrator právo nosit korunu, ale nikoli císařskou čelenku. Za panování Komnenovců (1081–1185) byl titul nejvyšší po císaři, dokud Manuel I. nevytvořil titul despoty. V onom období byl udělován výhradně členům císařské rodiny, především mladším synům císaře.  Po dobytí Byzantské říše čtvrtou křížovou výpravou v roce 1204 se užívání titulu rozšířilo i v Latinské říši, Nikájském cisařství a Bulharské říši. V Nikájském cisařství a v obnovené Byzantské říši (po roce 1261) zůstal titul jednou z nejvyšších dvorských hodností a byl téměř vždy omezen na členy císařské rodiny. Posledním známým držitelem titulu byl Demetrios Kantakuzenos, vládce na Peloponésu koncem 14. století.  Rozlišovací barvou spojenou s titulem byla podle pramenů modř: sebastokratorův obřadní kostým se skládal z modrých punčoch a modrých bot. Jak zaznamenal Georgios Akropolites zhruba v roce 1260, odlišovali se sebastokratorové z císařské rodiny od ostatních tím, že na botách měli vyšívané zlaté orly. Do doby Georgia Kodina v polovině 14. století byly insignie spojené s titulem červeno-zlatý klobouk "skiadion" s lemem prošívaným zlatem a s pláštíkem s vyšitým jménem majitele a přívěsky stejnými, jako nosili despotové. Dále sem patřila červená tunika ("rouchon") podobná císařově, ale bez výšivek ve stylu "rizai" a odznaků vojenské moci. O plášti ("tamparion") se informace nedochovaly, ale punčochy byly modré. Nicméně když císař Jan VI. (v letech 1347–1354) povýšil své bratry Manuela a Jana do této hodnosti, dovolil jim nosit "tamparii" a stejné punčochy jako despotové. Sebastokratorovy boty a ponožky byly modré s orly vyšívanými zlatem na červeném pozadí; postroj jeho koně byl také modrý, potah sedla měl navíc čtyři červené vyšívané orly. Jeho stan byl bílý s modrými dekoracemi. Poznatky o vysokém oficiálním klobouku zvaném "karanikon" nejsou Kodinovi známy. Sebastokrator měl také právo podepisovat dokumenty zvláštním modrým inkoustem.

Bulharsko.

Kalojan patrně zdědil titul po smrti svého otce Alexandra (po roce 1232), syna Ivana Asena I. (1189 – 1196).

Srbsko.

Titul byl také užíván na dvoře Nemanjićů, kteří vládli středověkému Srbsku jako králové a císařové (1217 – 1346; 1346 – 1371).

Sebastokrator ( – "sebastokrator", bulharsky a – "sevastokrator") byl vysoký dvorský titul v pozdní Byzantské říši. Byl také používán jinými vládci, jejichž státy s ní hraničily nebo ležely uvnitř sféry jejího vlivu (Bulharská říše a Srbská říše). Slovo je složeno z části "sebastos" (ctihodný, latinský ekvivalent je "augustus") a "krator" (vládce, což se vyskytuje i ve slově "autokrator" – císař). Manželka sebastokratora byla v těchto jazycích nazývána sebastokratorissa () nebo sevastokratica ().


Život a kariéra.

Otec byl nepříliš významným obchodníkem a v nevelkém domě žilo 20 příslušníků širší rodiny. Na lepší časy se začalo blýskat až v okamžiku, kdy vstoupil do obchodního partnerství v malé ocelárně v Kalkatě. Vydělával již dost peněz na to, aby mohl Lakšmímu zaplatit i studium ekonomie. Ten se po studiích vrátil do rodinného podniku a pomáhal při jeho expanzi do Indonésie, nicméně zakrátko se rozhodl jít svojí vlastní cestou.

Podnikatelská činnost.

Mittalovo heslo zní „časy se mění, ocel je věčná“. Mittalova strategie byla založena především na restrukturalizaci a modernizaci upadajících oceláren. Levně koupil, zainvestoval a z prodělávajících továren se rázem staly továrny ziskové. Zároveň však myslel i na suroviny, a proto jeho snahou bylo zakoupit co nejvíce dolů na železnou rudu a uhlí. Díky tomu mohl dosáhnout podílu až 40% samozásobitelství, což je nejvíce v oboru.  K nejzajímavějším převzetím patří Mittalovy akvizice v Irsku, kde koupil ocelárnu za 1 libru (asi 40 korun) spolu s jejími dluhy a v Kazachstánu, kde dokázal z naprosto ztrátové ocelárny v Temirtau udělat ziskový podnik produkující téměř sedm milionů tun oceli ročně.  V roce 2003 koupil Mittal ostravskou Novou huť. Do množství zemí, kde podniká, tak přibyla i Česká republika, kde zaměstnává zhruba devět tisíc lidí. O dva roky později se pak jeho společnost stala největším výrobcem oceli poté, co koupil americkou International Steel Group.  V roce 2006 se nejdiskutovanějším tématem ocelářského světa stala Mittalova snaha o „nepřátelské“ převzetí světové dvojky v oboru, Arceloru. Záležitost byla uzavřena 25. června 2006, kdy správní rada Arceloru schválila sloučení s holdingem Mittal. Skupina ArcelorMittal se stala největší ocelářskou skupinou na světě, která vyrábí asi 110 milionů tun oceli ročně.  Mittal je znám svým sklonem k utrácení, za rodinné sídlo ve viktoriánském stylu v Londýně, utratil neuvěřitelných 128 milionů dolarů, což je největší částka, kterou kdy kdo za nákup nemovitosti k soukromému bydlení zaplatil. Zároveň neskrblí ani při podpoře labouristické strany. V roce 2003 věnoval Tonymu Blairovi na kampaň 125.000 liber. A šestidenní pompézní svatba jeho dcery Vanishi ve Versailles se s cenou 55 milionů dolarů stala nejdražší svatbou všech dob. Jeho jmění bylo v roce 2006 odhadováno na cca 25 miliard dolarů (Mittalova rodina vlastní 88 % akcií Mittal Steel).  V roce 2007 vydělal několik miliard a jeho majetek je nyní odhadován na 32 miliard dolarů.

Lakšmí Mittal (लक्ष्मी निवास मित्तल) (často se i v českém tisku používá anglický přepis jména Lakshmi Mittal; * 15. června 1950, Sadulpur, Rádžastán, Indie) je šéf a majoritní akcionář firmy ArcelorMittal, největší ocelářské skupiny na světě. Jeho jméno je odvozeno dle hinduistické bohyně Lakšmí.


Vznik.

Základní požadavky na nový transportní letoun pro vojenské letectvo SSSR byly jeho velitelstvím navrženy a schváleny 28. června 1966. OKB S. V. Iljušina dostala 27. listopadu 1967 nařízení na vývoj a výrobu armádou koncipovaného stroje, který bude schopen nést užitečné zatížení 40 tun (88 000 lb) na vzdálenost 5 000 km (2700 NMI; 3 100 mil) v době kratší než šest hodin, který je schopen pracovat z krátké a neupravené dráhy a bude schopen vyrovnat se s nejhoršími povětrnostními podmínkami (např. na Sibiři a v arktické oblasti Sovětského svazu). Ve výzbroji měl nahradit upravené dopravní typy Iljušin Il-12D, Iljušin Il-14T i turbovrtulové An-12 a Antonov An-22.  Na podzim 1969 byla maketa Il-76 v měřítku 1:1 předvedena maketní komisi. V prosinci téhož roku byl typový návrh odsouhlasen s následnou realizací stavby prvního prototypu. V roce 1970 byl vedením projektu pověřen Iljušinův zástupce, šéfkonstruktér Genrich Vasilijevič Novožilov.

Vývoj a konstrukce.

Slavnostní roll-out se konal v březnu 1971 a ihned poté byla zahájena první etapa pozemních testů. K záletu prvního prototypu (imatrikulace SSSR-86712, výr. č. 01-01) došlo 25. března 1971 se zkušební osádkou velitele E. I. Kuzněcova z továrního letiště Chodynka. Po úspěšném dokončení zkušebního programu byl podroben únavovým testům konstrukce a kompletně rozlámán.  Druhý létající prototyp (SSSR-86711, 01-03) z tovární haly vyroloval v dubnu 1973. Po další návštěvě aerosalonu v Paříži byl v závěru zkoušek při pojíždění poškozen a následně zrušen.  Sériová produkce Il-76 byla zahájena v roce 1973 a probíhala ve výrobním závodě č.84 v Taškentu v Uzbekistánu. K úvodnímu vzletu prvního sériového stroje (SSSR-76500, 033401016) došlo 8. května 1973 se zkušební osádkou A. M. Ťurjumina. Po ukončení všech zkoušek byl stroj odstaven na základně v Žukovském a sešrotován.  Druhý sériový letoun (SSSR-76501, 033401019) vzlétl v říjnu 1973 s již instalovanou kabinou střelce s dvojicí kanónů GŠ-23 ráže 23 mm a na zádi umístěným naváděcím radarem pod SOP. V prosinci 1976 byly do provozu uvedeny další dva sériové exempláře (SSSR-76502, 063407206 a SSSR-76503, 063408209), které sloužily ke školení prvních osádek. Pravidelné lety na linkách Aeroflotu byly zahájeny 26. září 1977.  V roce 1990 byly vyvinuty modernizované varianty MF, TF, ale kvůli finančním problémům hlavního odběratele – ruského letectva – nebyly vyrobeny ve velkém. Prototyp delší varianty Il-76MF s větší kapacitou poprvé vzlétl 1. srpna 1995. Produkce byla zastavena kolem roku 1997. Některá obchodní letadla byla, počínaje rokem 2004, modernizována na Il-76TD-90VD, s využitím nových motorů "PS-90" pro splnění evropských norem hluku. V roce 2005 ČLR v Rusku objednala 34 nových Il-76MD a 4 tankery Il-78, a v továrně v Taškentu bylo dokončeno 16 neúplných strojů. Produkce Il-76 se nachází v nové továrně v Uljanovsku v Rusku, ve spolupráci s továrnou ve městě Taškent.  Poslední zásadní modernizace, Il-76MD-90A (Il-476), má zvýšit užitnou hodnotu letounu (úspora paliva, větší vzletová hmotnost 210t, zvýšený dolet). Toho je dosaženo mimo jiné díky novým motorům PS-90A, přepracovanému křídlu, moderní avionice atd. První let se uskutečnil 22. září 2012.

V populární kultuře.

Il-76 si zahrál ve Speciálu ze Středního východu pořadu Top Gear s britskou premiérou 26. prosince 2010. Na začátku pořadu s ním moderátoři i s auty přistávají na irácké letiště v otevřeném nákladovém prostoru. Po dobu cca pěti minut jsou tam dobře vidět některé detaily z vnitřku letadla.

Iljušin Il-76 (kód NATO „Candid“) je sovětský, resp. ruský čtyřmotorový transportní letoun z počátku 70. let 20. století, který byl vyvinutý jako náhrada za turbovrtulové Antonovy An-12. První prototyp stroje vzlétl 25. března 1971 a ještě téhož roku byl předveden na aerosalonu v Paříži. Sovětské letectvo obdrželo první sériové kusy v roce 1974. O dva roky později byla zalétána civilní verze pro Aeroflot, postupně vznikaly různé obměny. Výroba modernizovaného letounu pokračuje i v současnosti, v roce 2012 poprvé vzlétla hluboce modernizovaná verze Il-76MD-90A (Il-476).


Historie.

První zmínky o knoflících pocházejí z roku 2800–2600 př. n. l. z oblasti řeky Indus a doby bronzové v Číně (2000–1500 př. n. l) a také z oblasti starověkého Říma. Knoflíky využívané pro odívání se objevují v 13. a 14. století v Evropě.

Označování velikosti.

Velikost knoflíků se často označuje v tzv. anglických liniích. Jedna anglická linie je 1/40 anglického palce 0,635 mm.  Obvyklé velikosti: 16, 18, 20, 22, 24, 26, 28, 30, 32, 36, 40, 44, 48, 52, 54, 60 64

Výroba knoflíků.

Knoflíky se vyrábí lisováním na lisech, třískovým obráběním, litím do forem či vstřikováním. Pro perleťové knoflíky je surovinou perleť z lastury a ulit mlžů tropických moří i říčních škeblí. Přírodní perleť tvoří uhličitan vápenatý, vzhled perleti je nepravidelný (vlnkovitý) knoflík má nerovný povrch. Důležité je, že knoflík nesmí nikde dřít šitý materiál, nesmí porušovat nit (musí být zajištěna hladkost ouška, dírek). Z perleti se vyráběly téměř výhradně knoflíky. Pouze někteří jednotlivci se zabývali zhotovováním ozdobných předmětů, jako například spon, kalamářů, kazet, odznaků a podobně. Při výrobě knoflíků se perleť nejdříve vrtala, potom brousila, točila (knoflíkům se dával tvar či fazóna). Nato se dírkovaly, opalovaly, leštily a konečně našívaly na karty, to je na stříbrný nebo modře lakovaný papír po tuctech (dvanácti kusech) nebo veletuctech (144 kusech). Našité knoflíky pro svoji bělostnost a perleťový lesk byly velmi pěkné. Velikost knoflíků se udává sudými čísly. Od nejmenších 8 (osmiček) postupně do 60. Obyčejné košilové knoflíky jsou 18 (osmnáctky) a mají v průměru asi 11 mm. Tvar knoflíků, čili fazon se značí jmény – parizky, ostré, misky, talířky, vulsty, khesle a záleží na vyhloubení středu i podoby okraje. Podle jakosti se knoflíky třídí na 7 druhů. Práce perleťářů bývala těžká, namáhavá, poněvadž se většinou vykonávala na soustruzích poháněných šlapáním.  Pouze málo dílen si později zařídilo pohon strojů motory naftovými nebo i elektrickými. Dírkování se provádělo na strojích podobných šicím strojům po dvou nebo čtyřech dírkách. Tuto práci a našívání knoflíků na kartony obstarávaly ženy. V Předíně byli též dovední barvíři, kteří knoflíky barvením přizpůsobili kůži a látkám, na něž se našívaly.  Nitěné knoflíky jsou používané jako prádlové knoflíky, jsou vyráběny navíjením příze na hladké zinkové kroužky. Podle provázání příze se dělí na loukoťové a věnečkové.  Patentní zapínací knoflíky jsou vyráběné jako snímatelné nebo nesnímatelné. Mají různé povrchové úpravy. Použití: sportovní oděvy, džínové oblečení.  Nýtovací knoflíky se skládají ze 4 dílů (2 pro vrchní díl a 2 pro spodní díl textilie). Použitím nýtovacích knoflíků dosáhneme nerozebíratelného spojení. Nýtovací knoflíky jsou různé pro jemné a pro silné textilie. Stiskací knoflíky mají 2 protikusy, které se musí na textilii přišívat. Klasické stiskací knoflíky KIN jsou vyrobeny z mosazi nebo niklu, popř. také z plastu.

Knoflík je zařízení sloužící ke spojení dvou částí oděvu pomocí provléknutí tělesa knoflíku skrz knoflíkovou dírku. Knoflík je převážně malé deskovité tělísko, které se většinou využívá v textilním průmyslu jako součást oděvu pro otevírání a zavírání, či jako módní doplněk.


Historie.

Vlevo se ve Švédsku jezdilo oficiálně od roku 1734. Ve 20. století však narostla automobilová doprava a obyvatelé také stále více cestovali do sousedních zemí; v sousedních zemích Švédska, Norsku, Dánsku a Finsku, se již mnohem dříve jezdilo vpravo. Protože po pravé straně se jezdilo i ve většině evropských zemí, začalo se také ve Švédsku přemýšlet o zavedení pravostranné dopravy.  Toto téma přišlo na přetřes vícekrát. V roce 1955 došlo k referendu, při němž však většina národa, konkrétně 82,9 %, hlasovala proti zavedení pravostranné dopravy. Již roku 1954 bylo ovšem rozhodnuto, že se má pravostranná doprava definitivně zavést. V roce 1961 byly vypočítány náklady na tuto změnu. Gösta Hall je vyčíslil na 2,7 milionů švédských korun. O tři roky později, 10. května 1963, bylo stanoveno datum přeložení dopravy na 3. září 1967.

Provedení.

Již záhy byl rozdán objemný informační materiál, jenž měl připravit obyvatelstvo na nadcházející změnu.  V noci z 2. na 3. září 1967 byla veškerá soukromá doprava zakázána. Jednotlivá města si sama stanovila konkrétní časy. Stockholm zakázal soukromé cesty autem mezi 10 h druhého září do 15 h třetího září. V Göteborgu začal zákaz soukromých jízd platit v sobotu v 15 h do neděle 15 h. Pro Borås platil zákaz jízdy od 16 do 12 h a Karlstad si ho ustanovil od 16 do 6 h.  V 4 hodiny 45 minut se veškerá doprava musela zastavit, v 5 hodin přejela vozidla na druhou stranu a v 5 hodin 15 minut mohla pokračovat v cestě – už po pravé straně silnice. V hodině přechodu se po ulicích nacházelo mnoho lidí, kteří chtěli být svědky této historické události. Média to označovala jako lidovou slavnost a přirovnávala ke karnevalu. Přítomno bylo i mnoho zahraničních korespondentů, aby ve své vlasti podali o přeložce zprávu. Uskutečnil se i přenos přes satelit do Ameriky.  U silnic byly vztyčeny šestihranné dopravní značky s písmenem H, aby řidiči pamatovali, že se nyní mají držet na pravé straně.  Přechod proběhl celkem hladce a z pozdějších průzkumů vyplynulo, že počet dopravních nehod od zavedení pravostranné dopravy značně klesl.

Kuriozum.

Jak vyplývá z archivu švédské televize, uvažovalo se podle britských reportérů i ve Velké Británii o zavedení pravostranné dopravy, až se Británie stane členem společného trhu – pokud změna ve Švédsku proběhne bez potíží. Potíže ve Švédsku sice nenastaly, ale jak je dobře známo, Velká Británie se drží levostranné dopravy dodnes, což lze vysvětlit větší hustotou osídlení Británie, a tudíž mnohem hustší dopravou. Navíc mají britská auta volant na pravé straně.

Tramvajová doprava ve Švédsku.

Přeložení dopravy z levé na pravou stranu znamenalo v mnoha švédských městech konec tramvajové dopravy. Dnes provozují tramvaje již jen tři města, a to Göteborg, Norrköping a nyní i Stockholm, kde se v roce 1991 znovu zprovoznila linka 7 (Djurgårdslinjen).

Metro a roslagsbanan.

Metro a (uzkorozchodný městský vlak) jezdí vlevo dodnes.

Dagen H znamená ve švédštině "den vpravo", přičemž se zkratka H vztahuje na švédské slovo "höger" – vpravo, pravý, a označuje den, kdy Švédsko přešlo z levostranné k pravostranné dopravě. Tato změna nastala v neděli 3. září 1967 v 5 hodin ráno.


Hydrogeografické údaje.

Od míst, kde se řeka Paraná stává hranicí mezi Brazílií a Paraguayí, teče přímým severojižním směrem. Tento směrový trend zachovává i po soutoku s řekou Iguacú, kdy se stává hranicí mezi Paraguayí a Argentinou. V blízkosti argentinského města Posadas naráží na překážku vyvřelých hornin masivu "Brasilia", které její tok stáčí směrem na západ. Na silně zvětralém čedičovém podloží vytváří své řečiště za vymílání množství tektonických zlomů. Vytváří tak peřeje "Los Saltos Yacyreta-Apipé" a teprve po jejich překonání teče v písčitém podloží širokým a splavným tokem až k Mar de La Plata.  Mezi peřejemi a vodopády se nacházelo mnoho ostrovů, z nichž největší nesl název Yacyretá. Průměrný průtok řeky Paraná v těchto místech se pohyboval kolem 14 000 m/s a vodní masa překonávala ve skalnatém zúžení rozdíl hladin 24 metrů.

Historie projektu a výstavby.

Jako první Evropan stanul u peřejí Benátčan Sebastiano Caboto v roce 1527. Peřeje znamenaly vždy ukončení plavby proti řece Paraná a byly popudem k návratu a zkoumání řeky Paraguay a jejich přítoků Bermejo a Pilcomayo. Peřeje tak přímo vytvářely dějiny Paraguaye, stejně jako samotná řeka Paraná v roli státních hranic. Když se začátkem 20. století prudce rostoucí zájem o výrobu elektrické energie rozšířil i do Jižní Ameriky, dostal se v případě řeky Paraná na hranice států, které byly v minulosti ve válečném stavu.  Protokol o společném využití peřejí Yacyretá byl podepsán již v roce 1925 ve Washingtonu DC, ale až v roce 1958 vznikla mezinárodní paraguaysko-argentinská komise pro společný projekt. V roce 1973 byla v Asuncionu předložena a schválena studie, na jejímž podkladě vznikla společnost "Entidad Binacional Yacyretá", fungující na základě rovnocenného rozložení projekčních i stavebních činností.  Stavba začala 7. prosince 1973, v roce 1984 byla řeka přehrazena a první agregát byl spuštěn 2.září 1994. Většina prací byla provedena v období vojenských diktatur na obou stranách, a to za bezproblémové podpory Světové banky. Původní rozpočet 1,5 miliardy dolarů byl překročen více jak sedmkrát. Stavba je na paraguayské i argentinské straně nazývána Památník korupce.

Popis.

Celková délka hrází přesahuje 67 km. Systém zajišťuje nejen vzedmutí pracovní hladiny, ale i ochranu pobřeží před rozlitím do větších ploch. Délkou přehradního systému patří vodní dílo mezi největší na světě. Plocha přehradního jezera je 1 600 km. Samotná řeka je přehrazena přes ostrov Isla Yacyretá. Vznikly tak dvě hráze přes dvě ramena. Pravostranné rameno protéká územím Paraguaye a je přehrazeno zemní hrází s přelivovou částí o propustnosti 40 000 m/s.  Levé rameno tvoří státní hranici a je přehrazeno tělesem elektrárny a přelivového pole o propustnosti 55 000 m/s. Celková propustnost vodního díla včetně hltnosti turbín je 110 000 m/s.  Ve strojovně o délce 808 metrů je instalováno 20 Kaplanových turbín o hltnosti 794 m/s a průměru 9,5 metrů. Celkový instalovaný výkon elektrárny je 3 100 MW. Optimální pracovní spád je 22 metrů.  Plavba je umožněna jednocestným jednokomorovým systémem s rozměry komory 270 x 27 metrů. Plnění komory trvá 45 minut.  Dva rybí výtahy o rozměrech vany 4 x 4 metry pracují v závislosti na průtoku a migračním období.  Dlouhodobá celoroční výroba je 19,7 miliard kWh. Energii odvádí dvě trasy 220 kV na paraguayskou stranu a pět tras 500 kV do Argentiny.

Distribuce energie.

Vodní elektrárna Yacyretá je řízena správní radou a výkonným výborem složeným ze stejného počtu členů z obou zemí: 2 x ředitel výkonného výboru, 2 x čtyři členové představenstva, 2x zástupce ministerstva zahraničních věcí.  Odběr Paraguaye činí ročně 10 – 13 %, zbytek z padesátiprocentního podílu výroby je prodáván Argentině, která energií z elektrárny Yacyretá zásobuje 22 % roční spotřeby. Odběr Argentiny představuje 45% její vodní energie.

Vodní elektrárna Yacyretá (španělsky "Represa de Yacyretá") je vodní dílo na řece Paraná na hranici Argentiny a Paraguaye. Je nejnižším stupněm na kaskádě elektráren na řece Paraná.


Historie.

První digitální hry využívaly jednoduchých mechanismů k interakci s hráčem, často disponovaly pouze osvětlenými tlačítky a zvukovými efekty. Mezi starší digitální hry patří např. Mattel Auto Race (1976) a Mattel Electronic Football (1977) s jednoduchými červenými LED displeji; stiskem tlačítek se přesunoval automobil (nebo fotbalový záložník v případě hry Mattel Electronic Football) znázorněný světlým bodem a vyhýbal se překážkám (tmavším bodům). V roce 1978 představila firma Milton Bradley Company jednoduchou hru Simon, ve stejný rok firma Parker Brothers vyvinula hru Merlin, sofistikovanější přístroj se 6 herními variantami a souborem 11 tlačítek a integrovaným LED displejem. Přes svou relativní jednoduchost byly tyto hry velmi žádané.  Počáteční úspěch Mattelu a Parker Brothers spustil na počátku 80. let 20. století celou vlnu obdobných kapesních elektronických zařízení, mezi nimi stojí za zmínku série populárních her pro 2 hráče od firmy Coleco. Další elektronické hry byly miniaturizované verze arkádových videoher. Když v roce 1979 viděl Gunpei Yokoi (pozdější herní vývojář, pracoval dlouhou dobu pro Nintendo) v japonském vlaku Šinkansen unaveného businessmana, jak si hraje s LCD kalkulačkou, dostal nápad využít hodinky i jako miniaturní herní konzoli pro ukrácení času. Japonská společnost Nintendo začala od roku 1980 vydávat série elektronických her navržených Yokoiem a nazvaných Game & Watch. S využitím technologií pro kalkulačky velikosti kreditních karet, které se objevily na trhu, Yokoi navrhl LCD hry s digitálním displejem času v rohu zobrazovacího zařízení. Pro pozdější vyspělejší hry série Game & Watch vyvinul Yokoi ovladač tvaru kříže („D-pad“) k ovládání postav na displeji. Yokoi zavedl svůj křížový ovladač i pro herní konzoli Nintendo Entertainment System a tento se následně stal standardem ve světě videoher jako náhrada joysticku.  Během 80. let zlevnily LCD displeje a začaly masově nahrazovat LED displeje v elektronických hrách. Použití obrázků libovolných tvarů v LCD a VFD hrách umožnilo nahradit hranatý „pixelovaný“ vzhled ze starších konzolí, ale i nová technologie měla své nedostatky. Veškerá grafika je statická - fixována na jednom místě, jakákoli možná pozice herního objektu na displeji je předdefinována (všechny pozice - objekty či obrázky se zobrazí během resetu hry), jednotlivé pozice se navzájem nepřekrývají. Iluze pohybu je vytvářena postupným přeblikáváním jednotlivých pozic objektu na displeji. Pozadí displeje tvoří nepohyblivé barevné kresby prostředí (např. pro digitální hru Elektronika IM02 „Jen počkej“, kde vlk chytá vajíčka slepic do košíku, je to barevné provedení kurníků). Částečně kvůli těmto omezením neposkytovalo hraní prvních LCD digitálních her takový prožitek jako u jejich LED předchůdců. Některé ze známých LCD digitálních her jsou hry série Game & Watch od Nintenda (tuto sérii okopíroval Sovětský svaz pro svou řadu Elektronika IM, která byla rozšířená v bývalém východním bloku), elektronické hry od Firmy Tiger Electronics a další. Vzniklo mnoho variant od různých výrobců, populární byly konverze arkádových videoher. Nové hry stále vznikají, vycházejí však povětšinou z karetních či deskových her.  V roce 1982 představila firma Bandai sérii LCD Solarpower, první řadu her napájených sluneční energií. Některé z nich, např. digitální hra s hororovým námětem „Terror House“, disponovaly dvěma vzájemně se překrývajícími LCD panely pro vyvolání 3D efektu. V roce 1983 série Tomytronic 3D japonské společnosti Takara Tomy simulovala počítačovou 3D grafiku užitím dvou LED panelů, které byly osvětleny externím světlem přes okénko v horní části konzole, jde o první domácí video 3D hardware.  Vznikaly další hry se 2 nebo i 3 displeji s různými scénami nabízejícími všelijaké herní variace.

Digitální hra je malé kapesní / přenosné zařízení (herní konzole) pro hraní interaktivních elektronických her, nezřídka miniaturizovaných verzí videoher. Ovládání, displej i audiovýstup je v drtivé většině součástí herního přístroje. Displej bývá (na pár výjimek) určen k hraní jediné hry, touto jednoduchostí bylo možno docílit malých rozměrů herních přístrojů, které se někdy vyrovnaly digitálním hodinkám. K zobrazení se zpočátku používaly malé žárovky a alfanumerické displeje (jako u kalkulaček), později LCD displeje a VFD displeje (Vacuum Fluorescent Display) s lepšími detaily a barvou (v případě VFD displeje). Digitální hry byly na vrcholu popularity od konce 70. let do začátku 90. let 20. století a staly se předchůdci modernějších kapesních herních konzolí (Nintendo Game Boy, Atari Lynx, PlayStation Portable aj.).


Život.

Winawer se narodil roku 1838. Pocházel z varšavské židovské rodiny a byl občanem Ruské říše. Jeho vstup na světové šachové kolbiště byl vpravdě legendární. Když roku 1867 pobýval v Paříži a navštěvoval šachovou kavárnu Café de la Régence, rozhodl se zúčastnit se šachového turnaje pořádaného u příležitosti čtvrté světové výstavy. Přestože byl v podstatě neznámý šachista, byl do turnaje přijat a k velikému překvapení skončil na druhém místě za Ignazem Kolischem, přičemž za sebou nechal Wilhelma Steinitze a dalších deset předních šachistů.  Winawer se postupně stal jedním z předních evropských šachistů 60. až 80. let 19. století. Po turnaji v Londýně v roce 1883, na kterém skončil až devátý, se ale téměř na deset let odmlčel. Když se pak k šachu opět navrátil, nedosahoval již předcházející výkonnosti.  Winawer by originální hráč se skvělými nápady. Jeho jménem je nazván extravagantní protigambit ve slovanské obraně "1.d4 d5 2.c4 c6 3.Jc3 e5". Winawerovou hrou se nazývá také zahájení "1.c4 f6", hrané poprvé v partii Marco – Winawer (Berlín, 1897), které je ovšem v rozporu se zásadami zdravé hry a Winawer jej mohl použít jen ze snahy po extravagantní originalitě nebo jako provokaci. Za Winawerovu hru bývá označován i tah "1.f3". Zavedl variantu v přijatém královském gambitu "(1.e4 e5 2.f4 exf4 3.Sc4) 3... Je7", nebo v přijatém dámském gambitu "(1.d4 d5 2.c4 dxc4 3.Jf3 Jf6 4.e3) 4... Se6!?", či ve francouzské obraně "(1.e4 e6 2.d4 d5 3.Jc3 Sb4 4.e5 c5 5.a3 Sxc3+ 6.bxc3) 6... Je7." V sicilské obraně mnoho let užíval systém (1.e4 c5 2.Jf3 e6 3.Jc3 Jc6) 4.Sb5 nebo "(1. e4 c5 2.Jf3 Jc6) 3.Sb5".

Simon Abramowič Winawer (6. března 1838, Varšava – 29. listopadu 1919, tamtéž) byl polský šachový mistr a přední světový hráč konce 19. století.


Život.

Fieseler se narodil ve městě Glesch (dnes část města Bergheim) v Severním Porýní-Vestfálsku jako syn tiskaře Augusta Fieselera a Kathariny Fieselerové z Koblenze. Od svých šesti let pomáhal v otcově tiskárně v Bonnu. V mládí se díky svému zájmu o techniku věnoval stavbě modelů letadel.

Stíhací pilot.

Na začátku první světové války vstoupil dobrovolně k "Fliegerabteilung" v Berlíně-Johannisthalu. Díky nedostatku pilotů a tehdejšímu nařízení se zařadil do výcviku létání. Při nehodě, která se stala při výcviku se těžce zranil a z nemocnice byl propuštěn až v únoru 1916, poté působil jako pozorovací pilot. V říjnu 1916 byl Fieseler přidělen k "Fliegerabteilung 243" a později převelen k "Fliegerabteilung 43". Následovalo přeškolení na jednomístné letouny a v květnu 1917 přesun na makedonskou frontu k "Jastě 25". Zde dosáhl Gerhard Fieseler 20. srpna 1917 svého prvního vítězství ve vzdušném souboji. Jižně od obce Prilip sestřelil nepřátelský Nieuport 17; do konce války přidal ještě 18 dalších vítězství. Byl vyznamenán Zlatým záslužným křížem a Železným křížem 1914 druhé a první třídy.

Akrobacie.

Po skončení války nastoupil opět do tiskárny, ale toužil po tom vrátit se k létání. Kvůli podmínkám z Versailles však nebylo letectvo ve Výmarské republice povoleno až do roku 1922. Fieseler v roce 1926 tiskárnu v Eschweileru zavřel a pracoval jako instruktor létání pro společnost "Raab-Katzenstein" v Kasselu. Zde se zdokonaloval v létání a jako mnoho válečných pilotů se věnoval i akrobacii. V roce 1927 předváděl v Curychu v té době odvážné kousky a začal se věnovat i prvkům vyšší akrobacie; předváděl jako jeden z prvních tři obrácené přemety za sebou. O rok později navrhl svůj první akrobatický letoun – Fieseler F1, vyrobený firmou Raab-Katzenstein. Koncem 20. let se podílel na vývoji a návrhu letounu Raab-Katzenstein RK-26 Tigerschwalbe, který byl nabídnut a poté odprodán švédské společnosti "AB Svenska Järnvägverkstaderna" ("ASJA"). Ta počátkem 30. let vyrobila 25 kusů letounů ASJA SK 10 pro švédské letectvo.  V roce 1930 však společnost Raab-Katzenstein zkrachovala a Fieseler se rozhodl postavit „na vlastní nohy“. Začal s penězi ušetřenými za akrobatická vystoupení. Koupil společnost "Segelflugzeugbau Kassel" vyrábějící kluzáky a 1. dubna 1930 ji přejmenoval ji na Fieseler Flugzeugbau (od roku 1939 "Gerhard-Fieseler-Werke GmbH"). Ačkoliv ještě nějakou dobu pokračoval ve výrobě větroňů, od roku 1932 se začal věnovat výrobě sportovních letounů podle vlastních návrhů. S jedním z nich, dvouplošníkem Fieseler Fi 2 „Tiger“, se v roce 1934 zúčastnil prvního Mistrovství světa v letecké akrobacii v Paříži. Zvítězil a domů si přivezl prémii 100 000 francouzských franků, které investoval do rozvoje své firmy. Po mistrovství, na kterém zahynuli dva z jeho soupeřů, však akrobacie nadobro zanechal.

Průmyslník.

Nejen díky členství v NSDAP získal v roce 1935 Fieseler kontrakt na stavbu licenčních letadel pro znovu budovanou Luftwaffe. Skutečný úspěch následoval o rok později, když zvítězil v soutěži vypsané "Technickým oddělením" o návrh pozorovacího a spojovacího letounu s krátkým startem i přistáním. Tento nový letoun měl používat řadový motor Argus As 10 o výkonu 240 koní. Ten se zakrátko začal vyrábět jako Fieseler Fi 156 "Storch"; do konce války jich bylo celkem vyrobeno 2 549.  Dalšími známými typy letadel, které se vyráběly u firmy Fieseler i jiných v licenci byly:  Gerhard Fieseler byl 29. května 1944 sesazen z funkce ředitele společnosti Fieseler-Werke, důvodem bylo nedosažení produkce podle plánu Luftwaffe. V té době měla společnost více než 10 000 pracovníků, mimoto i několik tisíc nuceně nasazených nizozemských dělníků ve třech továrnách v Kasselu.  Po druhé světové válce byl Fieseler nějakou dobu v zajišťovací vazbě v USA. Po propuštění znovu zprovoznil část své firmy a vyráběl součástky pro automobilový průmysl. Gerhard Fieseler zemřel v Kasselu ve věku 91 let. Je po něm pojmenována akrobatická figura, vydal i autobiografii "Meine Bahn am Himmel".

Gerhard Fieseler (15. dubna 1896 – 1. září 1987) byl německý stíhací pilot, letecké eso v první světové válce, první mistr světa v letecké akrobacii, konstruktér a výrobce letadel.


Dějiny.

V roce 1832 ostrov spatřil americký námořník, kapitán Michael Baker, jehož jméno dnes ostrov nese.  Spojené státy se přihlásily k vlastnictví ostrova v roce 1857 na základě Guano Islands Actu přijatého 1856. Mezi lety 1886 a 1934 byl Bakerův ostrov britským zámořským územím. Jeho zásoby guana dolovaly americké a britské firmy ve druhé polovině 19. století. V roce 1935 došlo ke krátkému pokusu o kolonizaci Bakerova a sousedního Howlandova ostrova. Byla založena osada Meyerton se čtyřmi americkými obyvateli. Ti byli evakuování v roce 1942 po japonských vzdušných a námořních útocích. Během druhé světové války byl ostrov obsazen americkou armádou.  Po válce zůstal ostrov neobydlený. Vstup na něj je dovolen jen na zvláštní povolení amerického úřadu pro ryby a zvěř, které se obvykle vydává jen vědcům a výzkumníkům.

Geografie.

Bakerův ostrov leží nedaleko od rovníku, má rozlohu 1,64 km2 (405 akrů) a délku pobřeží 4,8 km. Klima je rovníkové, s málo srážkami, stálým větrem a pálícím sluncem. Terén je nízký a písčitý: korálový ostrov obklopený úzkým zřaseným útesem, se sníženou centrální oblastí. Nejvyšší bod leží 8 m nad hladinou moře.  Na ostrově nejsou přirozené zdroje pitné vody. Nerostou zde stromy, sporá vegetace sestává z trávy a plazivých keřů. Jsou zde roztroušené zříceniny, hřbitov a zbytky staveb z někdejší osady se nacházejí nedaleko západního pobřeží. Ostrov je hnízdištěm mořských ptáků a vodního živočišstva.  Spojené státy si nárokují exkluzivní ekonomickou zónu 200 námořních mil (370 km) a teritoriální vody 12 námořních mil (22 km).

Doprava.

Na ostrově nejsou přístavy, musí se kotvit dál od pobřeží. Na západním pobřeží mohou přistávat čluny. Opuštěná přistávací dráha z války, 1665 m dlouhá, je pokrytá vegetací a nepoužitelná.

Bakerův ostrov, anglicky "Baker Island", je neobydlený atol nedaleko rovníku uprostřed Tichého oceánu, asi 3100 km jihozápadně od Honolulu. Leží zhruba v polovině cesty z Austrálie na Havaj. Jeho nejbližším sousedem je Howlandův ostrov, který leží asi 70 km na sever. Relativně nedaleko (několik set kilometrů na jihovýchod, jih a jihozápad) se také nachází souostroví Kiribati.


Mezi králi.

Po otcově vraždě roku 1308 se Leopold snažil dostihnout a potrestat spoluviníky vražedného spiknutí a hlavně samotného vraha, svého bratrance Jana. V září 1309 společně se starším bratrem Fridrichem uzavřel na říšském sněmu ve Špýru dohodu s novým římským králem Jindřichem VII. o pronásledování a potrestání vrahů a zabavení jejich majetku. Habsburským bratřím král potvrdil veškerá jimi držená říšská léna a zorganizoval uložení ostatků jejich otce do špýrské katedrály. Leopold na sněmu přislíbil svou účast na Jindřichově římském tažení, které se konalo o rok později.  Leopold se v Itálii mnohokrát předvedl jako hrdina. Pomohl Jindřichovi pokořit Milán a v červnu 1311 se u Brescie nechal za úplatu v podobě zvýšeného žoldu, ústupků v otázce alsaských a švýcarských držav a také za jmenování nových rozhodčích o dluhu Habsburkům za ústup z moravských zástavních měst přesvědčit k prodloužení svého válečného závazku do konce roku.Svůj závazek porušil po úmorném letním obléhání Brescie, Jindřichovo vojsko opustil a vrátil se zpět domů.  Po nečekaném skonu lucemburského hraběte roku 1313 prosazoval jako nového kandidáta na římský trůn bratra Fridricha. Došlo však ke dvojí volbě a římští králové byli dva - Habsburk Fridrich I. a Wittelsbach Ludvík Bavor, což zapřičinilo mnoho neshod a bitev.  Leopold se zúčastnil kromě římské jízdy Jindřicha VII. také bitvy u Morgartenu (roku 1315), kde byli habsburští vojáci poraženi Švýcarským spříseženstvem. Bitvu u Mühldorfu nestihl. Ludvík Bavor zde získal jako cenného zajatce svého římského protikrále Fridricha a Ludvíkův spojenec Jan Lucemburský si do Čech odvezl dalšího Habsburka Jindřicha, kterého nechal uvěznit na Křivoklátě.  Leopold se snažil o osvobození bratrů, ale jeho politické snažení překazila smrt. Zemřel v únoru 1326 pravděpodobně na srdeční chorobu.

Leopold I. Slavný (4. srpna 1293, Vídeň – 28. února 1326, Štrasburk) byl rakouský a štýrský vévoda, třetí ze šesti synů římského krále Albrechta I. a jeho ženy Alžběty.


Průvodcovská činnost.

Současné právní podmínky určuje Zákon 130, kterým se mění zákon č.455/1991., Sb. o živnostenském podnikání (živnostenský zákon), ve znění pozdějších předpisů, a další související normy a který vstoupil v platnost 1. 7. 2008.  Příloha č. 4 Živnost volná (k paragrafu 25 odstavec 2) obsahuje pod číslem 71 Provozování cestovní agentury a průvodcovská činnost v oblasti cestovního ruchu. Pojem vedoucí zájezdu v živnostenském zákoně není, zájemce o tuto činnost si tedy musí požádat o Provozování cestovní agentury a průvodcovskou činnost v oblasti CR.  Průvodcovská činnost byla zařazena do systému tzv. národních kvalifikací a je možné složit státní zkoušku průvodce podle tzv. kvalifikačního standardu. Autorizujícím orgánem této zkoušky je Ministerstvo pro místní rozvoj. Osvědčení o zkoušce je veřejnou listinou a má stejnou platnost jako maturitní nebo jakékoliv jiné školní vysvědčení. Osvědčení o zkoušce má také kvalifikační dovětek Evropské unie – tzv. European Qualification Framework – EQF.  Zkouška profesní kvalifikace Průvodce cestovního ruchu PK 65-021 N je nejvyšším stupněm kvalifikace průvodce cestovního ruchu v rámci tzv. celoživotního vzdělávání. Složení zkoušky je velmi důležité například i v momentu, kdy průvodce potřebuje doložit svou kvalifikaci v zahraničí.

Provádění mimo území ČR.

V cizině může průvodce provádět jen za předpokladu, že je v dané zemi průvodcovsky způsobilý a splňuje tamější požadavky k této způsobilosti. V každé zemi jsou požadavky na odbornou způsobilost průvodce jiné a průběžně se mění.V některých zemích stačí pouze ohlášení před započetím činnosti, v některých zemích je třeba vykonat tzv. rozdílovou zkoušku nebo zkoušku průvodce. Jisté je, že vždy musí průvodce prokázat průvodcovskou způsobilost v zemi původu. Tu prokáže mimo například osvědčením o zkoušce profesní kvalifikace.

Zkoušky profesní kvalifikace.

Zkouška Průvodce cestovního ruchu (PK 65-021 N) Zkouška Průvodce Prahou (PK 65-028 N) Zkouška Místní zástupce cestovní kanceláře (delegát) (PK 65-036 M) Zkouška Samostatný pracovník cestovní kanceláře a cestovní agentury PK 65-032 N)  Zkoušku lze vykonat před tzv. autorizovanou osobou.

Průvodce je lidská profese. Jedná se o člověka, který provádí průvodcovskou činnost, to znamená že podává turistům odborný výklad o přírodním, či kulturním dědictví dané oblasti nebo místa v jazyce klienta.


Příprava.

Těstoviny se v osolené vodě uvaří al dente. Mezitím se na olivovém oleji opeče nadrobno nakrájená uzenina guanciale nebo pancetta (může se nahradit uzeným bůčkem), čerstvá vejce se rozkvedlají (někdy se používá pouze žloutek) a vše se smíchá dohromady. Vajíčka se mají pouze prohřát od teplých těstovin tak, aby vytvořila hmotu jemně krémové konzistence: není žádoucí je dále tepelně upravovat, aby se nesrazila jako smažená vajíčka. Špagety obalené vajíčky s kousky slaniny se stočí do hnízdečka a servírují na talíř, kde se posypou strouhaným sýrem pecorino (případně parmezánem) a čerstvě mletým černým pepřem.

Historie.

Výraz „alla carbonara“ znamená doslova „po uhlířsku“. Není jisté, zda se jídlo jmenuje podle výrobců dřevěného uhlí nebo podle tajného spolku karbonářů bojujícího za sjednocení Itálie, každopádně kombinace vajec, slaniny a těstovin je praktická pro muže trávící hodně času mimo domov (romantickou verzi o těstovinách carbonara jako pokrmu vlastenců na počátku 19. století podává Luigi Magni v hraném filmu "La Carbonara" z roku 1999). První zmínka pochází z roku 1837 od neapolského spisovatele Ippolita Cavalcantiho. Ačkoli je recept spojován s Římem, kde se také nachází populární restaurace "La Carbonara", Ada Boni se o něm v knize "La Cucina Romana", vydané roku 1930, vůbec nezmiňuje. Národním jídlem se stal až na konci druhé světové války, kdy jedněmi z mála dostupných potravin byla vejce doma chovaných slepic a slanina z přídělů amerických vojáků. Jídlo se díky své jednoduchosti a rychlé přípravě rozšířilo do světa a řada národních kuchyní si základní způsob různě upravila: může se přidat smetana, bešamelová omáčka, cibule, česnek, brokolice nebo houby, další variantou je "carbonara di mare", v níž se pancetta nahrazuje mořskými plody.

Carbonara je způsob úpravy těstovin pocházející z italské kuchyně, rozšířený především v Římě a okolí. Nejčastěji se vaří ze špaget ("spaghetti alla carbonara") nebo jejich verze z kraje Lazio, zvané bucatini, mohou se však použít i jiné druhy těstovin ("pasta alla carbonara").


Osobní život.

Narodil se v Ioannině jako syn generálmajora Gregoria Papuliase. Absolvoval Aténskou univerzitu, kde studoval právo a právní vědu. Také studoval na Univerzitě v Mnichově, doktorát získal na Univerzitě v Kolíně nad Rýnem. Kromě rodné řečtiny, hovoří německy, italsky a francouzsky. Aktivně hrál volejbal a od roku 1985 byl předsedou řeckého Národního sportovního svazu.  Je ženatý s May (Maria) Panu, se kterou má tři dcery.

Politická kariéra.

Stal se jedním ze spoluzakladatelů levicové strany PASOK a blízký spolupracovník jejího dlouholetého předsedy Andrease Papandrea. Od roku 1975 byl nepřetržitě ve Výkonném výboru strany. Zastával v ní i další funkce.  Poprvé byl zvolen do parlamentu v roce 1977, za volební obvod Ioannina a v poslaneckém křesle setrval až do roku 2004, kdy se stal prezidentem státu. Ve vládách, které sestavovala socialistická strana PASOK, zastával dvakrát úřad ministra zahraničních věcí (1985-1989 a 1993-1996).  Za vlády Kostase Simitise působil po řadu let jako předseda Stálého výboru obrany a zahraničí parlamentu.

Prezidentem Řecka.

Dne 12. prosince 2004 jej předseda vlády Kostas Karamanlis, společně s vůdcem opozice Jorgem Papandreem, nominovali na úřad prezidenta republiky, který je volen na pětileté funkční období jednokomorovým parlamentem.  Dne 2. února 2005 byl kandidát zvolen drtivou většinou hlasů, 279 z 300 možných hlasů bylo pro návrh. Dne 12. března 2005 nově zvolený prezident složil ústavou předepsaný slib jako 7. prezident Třetí Helénské republiky, kdy ve funkci nahradil odstupujícího Konstantina Stefanopulose. V únoru 2010 byl znovuzvolen na druhé pětileté funkční období, které skončilo v březnu 2015. Ve funkci jej nahradil Prokopis Pavlopulos.

Karolos Papulias (řecky: "Κάρολος Παπούλιας"; narozen 4. června 1929, Ioannina, Řecko) je řecký politik, v letech 2005–2015 prezident země. Dvakrát také zastával post ministra zahraničních věcí a vykonával i další funkce v řeckém parlamentu.


Život a kariéra.

Ibrahim Ferrer se narodil v roce 1927 Aurelii Ferrerové jako nemanželské dítě. Matka zemřela, když bylo Ibrahimovi 12 let. Od té doby si jako sirotek musel vydělávat na živobytí sám, kromě prodeje novin a sladkostí a čištění bot již v té době vystupoval také jako pouliční hudebník. Ve 14 letech založil se svým bratrancem hudební skupinu "Los Jóvenes del Son" a vystupovali spolu při různých příležitostech v okolí svého bydliště.  Ibrahim Ferrer vystupoval začátkem 50. let ve skupinách "Conjunto Sorpresa" a "Conjunto Wilson", za skutečný začátek jeho profesionální kariéry je možno považovat až jeho příchod do skupiny Pacha Alonsa "Maravilla de Beltran" v roce 1953. V roce 1957 se zpěvák přestěhoval ze Santiaga de Cuba do Havany. Vystupoval s vynikajícím kubánským hudebníkem Beny Moré a v roce 1959 obnovil spolupráci se skupinou Pacha Alonsa, která již nyní také vystupovala v Havaně pod názvem "Los Bocucos". Tato spolupráce pak trvala s přestávkami přes tři desetiletí. Po skončení kubánské revoluce se finanční situace hudebníků zhoršila a Ibrahim Ferrer si musel opět přivydělávat. Hudební kariéru ukončil v roce 1991 a pracoval jako čistič bot.  V roce 1996 přicestoval na Kubu americký kytarista a producent Ry Cooder, který zde spolu se svým kubánským spolupracovníkem, hudebníkem Juanem de Marcos González, hledal pro svůj nový projekt Buena Vista Social Club už téměř zapomenuté kubánské umělce. Juan de Marcos oslovil Ibrahima Ferrera a ten souhlasil s obnovením své kariéry. Spolu s Compayem Segundem, kterému bylo tehdy 89 let, Rubénem Gonzálezem (77 let), Omarou Portuondo a dalšími hudebníky natočili v roce 1997 v havanském studiu Egrem hudební album "Buena Vista Social Club", které o rok později získalo cenu Grammy. Celosvětovou popularitu pak hudebníkům z Buena Vista Social Clubu přinesl stejnojmenný dokumentární film Wima Wenderse z roku 1999.  První sólové album po obnovení své hudební kariéry natočil Ibrahim Ferrer v roce 1999. Album se jmenovalo "Buena Vista Social Club Presents: Ibrahim Ferrer" a prodalo se v počtu více než 1,5 miliónu nosičů. Za své druhé sólové album "Buenos Hermanos" z roku 2003 obdržel Ferrer o rok později cenu Grammy. Po celou dobu Ibrahim Ferrer také koncertoval, vystoupení Buena Vista Social Clubu v Carnegie Hall v USA je zachyceno na stejnojmenném dokumentárním filmu Wima Wenderse. Zpěvák podnikl také několik turné, při svém evropském turné zavítal v roce 2004 také do Prahy. S vydáním své poslední sólové desky "Mi Sueño" zpěvák váhal; poslední práce na desce pak dokončil nedlouho před svou smrtí.  Ibrahim Ferrer zemřel v roce 2005 ve věku 78 let v havanské nemocnici nedlouho po svém návratu z evropského turné. Byl pochován na hřbitově Kryštofa Kolumba v Havaně.

Ibrahim Ferrer Planas (20. února 1927, San Luís u Santiaga de Cuba, Kuba – 6. srpna 2005, Havana, Kuba) byl kubánský zpěvák stylů son, guaracha, bolero a latin jazz. Známý kubánský hudebník spoluúčinkoval na hudebním albu "Buena Vista Social Club", které produkoval Ry Cooder a které získalo v roce 1998 cenu Grammy. Toto album a stejnojmenný dokumentární film natočený o rok později přinesly Ferrerovi v závěru jeho kariéry mezinárodní úspěch.


Životopis.

Narodila se v Los Angeles sexuální terapeutce Janice a židovskému scenáristovi, producentovi a režisérovi Dannymu Bilsonovi. Její rodiče se rozvedli a otec se pak znovu oženil v roce 1997 a se svou druhou ženou má Racheliny nevlastní sestry Hattie a Rosemary. Během dospívání měla Rachel rebelské období až do dopravní nehody, po které byla několik dní v bezvědomí. Podle jejích slov ji tato nehoda změnila a zastavila ji před dalšími průšvihy.

Kariéra.

Hrát začala v reklamách. Objevila se mimo jiné v několika epizodách seriálu "Buffy, přemožitelka upírů", dokonce si zahrála i v jedné epizodě jednoho z nejlepších sitcomů všech dob - "Jak jsem poznal vaši matku". Krátce po roli v "Buffy, přemožitelka upírů" se stala hvězdou seriálu "O.C.". Její postava Summer Robertsové se měla objevit jen v několika epizodách, ale protože si ji oblíbili diváci, tak ji tvůrci v seriálu nechali. Získala několik cen v kategoriích nejvíce sexy herečka, nejlepší televizní herečka (drama) a nejlepší chemie na obrazovce (vyhrála společně s Adamem Brodym).  Její první filmová role byla v romantické komedii "Poslední polibek" (2006). Později téhož roku Bilsonová dostala roli v thrilleru "Jumper" (2008), kde si zahrála po boku Haydena Christensena a Samuela L. Jacksona. V roce 2009 se objevila v romantickém dramatu "New Yorku, miluji Tě!" vedle hvězd Natalie Portmanové, Haydena Christensena, Orlanda Blooma, Andyho Garcii a Ethana Hawkea a "Waiting for Forever".  V roce 2011 získala hlavní roli v seriálu "Doktorka z Dixie". Seriál byl zrušen v roce 2015 po čtyřech sériích. V roce 2017 si zahrála vedlejší roli v seriálu "Nashville". V listopadu 2017 bylo oznámeno, že si zahraje v připravovaném dramatickém seriálu stanice ABC "Take Two". V seriálu hrála roli Elly, bývalé herečky, která hrála roli detektiva v televizním seriálu a natočila tak více jak 200 dílů. Elle se dá dohromady se soukromým vyšetřovatelem Eddiem (hraje Eddie Cibrian) a společně začnou řešit různé případy. Seriál byl odvysílání první řady v listopadu 2018 zrušen.

Osobní život.

Bilsonová začala během natáčení seriálu "O.C." chodit s představitelem Setha Cohena, Adamem Brodym. V roce 2006 se rozešli. V březnu 2007 začala randit s kanadským hercem Haydenem Christensenem, se kterým se seznámila při natáčení filmu "Jumper". Pár se zasnoubil v prosinci 2008, ale v srpnu 2010 své zasnoubení zrušil.O tři měsíce později se k sobě vrátili a dne 29. října 2014 se jim narodila dcera Briar Rose Christensen. Bilson a Christensen se rozešli v září roku 2017.

Rachel Sarah Bilsonová (* 25. srpen 1981 Los Angeles, Kalifornie) je americká herečka. Svůj televizní debut si odbyla v roce 2003 a v témže roce začal i seriál "O.C.", ve kterém ztvárnila jednu z hlavních rolí Summer Robertsové. Během let 2011–15 hrála hlavní roli dr. Zoe Hartové v seriálu "Doktorka z Dixie".


První léta.

O mládí Willema Janszoona není nic známo. První zpráva informuje o zahájení jeho služby v "Oude compagnie", předchůdci Nizozemské východoindické společnosti, jako pomocníka na lodi "Hollandia", která byla součástí druhé flotily, vyslané z Nizozemska do Nizozemské východní Indie roku 1598. 5. května 1601 opět plul do Východní Indie jako první důstojník na lodi "Lam", jedné ze tří lodí flotily Jorise van Spilbergena.  Potřetí se Janszoon vyplavil z Nizozemska do Východní Indie 18. prosince 1603 jako kapitán na lodi "Duyfken" (nebo též "Duijfken", což znamená “Malá holubice”), což byla jednou z dvanácti lodí velké flotily Stevena van der Hagen. Ve Východní Indii byl Janszoon vyslán vyhledat další obchodní odbytiště, zvláště pak ve “velké zemi Nová Guinea a dalších východních a jižních zemích”.

Námořní průzkumy.

18. listopadu 1605 vyplula loď "Duyfken" z Bantamu k západnímu pobřeží Nové Guineje. Janszoon poté přeplul východní část Arafurského moře, bez toho, že by proplul Torresovým průlivem a vplul do zálivu Carpentaria. 26. února 1606 poprvé spatřil řeku Pennefather na západním pobřeží u mysu York v Queenslandu, v blízkosti území, kde se v současné době nalézá město Weipa. Toto bylo první zaznamenané spatření australského kontinentu. Janszoon pokračoval v mapování zhruba 320 km pobřeží, které, jak se domníval, bylo jižním výběžkem Nové Guineje. Země, kterou nalezl, byla močálovitá a lidé nepřátelští. Deset z jeho mužů bylo zabito během několika průzkumů pobřeží. U mysu Keerweer (“Turnabout”), jižní části Albatrosího zálivu se Janszoon rozhodl k návratu a do Bantamu připlul v červnu 1606. Zemi, kterou objevil nazval “Nieu Zelandt” po nizozemské provincii Zeeland, avšak toto jméno se nevžilo a později je použil Abel Tasman pro Nový Zéland. "Duyfken" se ocitla na začátku Torresova průlivu v březnu 1606, několik týdnů předtím, než jím Torres proplul. Janszoon poté, co se vrátil do Nizozemska věřil, že jižní pobřeží Nové Guineje je spojeno se zemí, podél které se plavil a holandské mapy reprodukovaly tuto chybu po mnoho let.

Druhá plavba do Austrálie.

31. července 1618 Janszoon přistál u ostrova na 22° j.š. ve vzdálenosti 22 a 240 mil jihojihovýchodně od Sundského průlivu. Za toto místo je obecně považován poloostrov od místa zvaného Point Cloates (22°43′ j.š. 113°40′ v.d. / 22.717° j.š. 113.667° v.d.) až po Severovýchodní mys (21°47′S 114°09′E / 21.783°S 114.15°E) na západním australském pobřeží. Janszoon jej považoval za ostrov, aniž by ho celý obeplul.

Kariéra.

Janzsoon sloužil v Nizozemské východní Indii během několika období (1603–11, 1612–16 včetně doby, kdy byl guvernérem na Fort Henricus na Soloru, a 1618–28, během tohoto období sloužil jako admirál nizozemské flotily a byl guvernérem Bandy (1923–27). Roku 1619 byl vyznamenán zlatým řetězem v ceně 1000 guldenů, za zadržení čtyř lodí Britské východoindické společnosti, které pomáhaly Javáncům při obraně města Jakarty proti Holanďanům. V červnu 1627 se vrátil do Batavie a brzy poté jako admirál flotily osmi plavidel odplul na diplomatickou misi do Indie. 4. prosince 1628 vyplul do Holandska a 16. července 1629 podal zprávu o stavu Indií v Haagu. V té době byl ve věku okolo šedesáti let a přál si odejít do důchodu po vysilující a úspěšné službě pro svou zemi. O jeho posledních letech není nic známo, pouze se předpokládá, že zemřel roku 1630.

Dochovalé záznamy.

Původní deníky a lodní záznamy napsané během Janszoonovy plavby roku 1606 jsou ztraceny. Mapa z "Duyfkent", která ukazuje místo prvního přistání v Austrálii měla lepší osud. Existovala ještě v roce 1622, kdy Hessel Gerritsz vytvořil svoji mapu Tichého oceánu, a kam hodnoty z mapy z "Duyfkenu" zapracoval. Vytvořil tak první mapu obsahující některé části Austrálie. Tato mapa existovala ještě roku 1670, kdy byla vytvořena její kopie, která se nakonec dostala do Císařské knihovny ve Vídni a přetrvala zde zapomenuta dvě stě let. Tato mapa se částí Atlasu Blaeu Van der Hema a byla do Vídně přivezena roku 1730 princem Evženem Savojským.

Willem Janszoon (okolo. 1570–1630) byl nizozemský mořeplavec a koloniální guvernér, který jako první Evropan spatřil pobřeží Austrálie. Jeho jméno je někdy zkracováno na Willem Jansz. (s nebo bez tečky na konci). Pravděpodobně se narodil v Rotterdamu v Nizozemsku.


Dějiny.

Už ve 30. letech 20. století vznikl první projekt na podzemní železnici. Dokonce začala výstavba první části tunelu, ale poté byl projekt zastaven. Později se tunel začal využívat pro podzemní parkování.  Nová iniciativa vznikla v 60. letech, kdy vznikla nová společnost na vývoj metra v Turíně, která nechala vypracovat nové projekty a studie na provoz trasy pod městským centrem a na další trasu spojující továrny FIAT s okolními čtvrtěmi. Ani tyto projekty nebyly uvedeny v život.  V 80. letech byl schválen projekt na výstavbu pěti tras lehkého metra, pouze plánovaná trasa 3 ale byla postavena podle původního projektu zatímco ostatní byly nahrazené běžnými tramvajemi nebo autobusy.  Nový projekt byl schválen v roce 1995. Trasa měla vést z "Campo Volo" na západním kraji města k hlavnímu nádraží "Porta Nuova". Kvůli nedostatku financí ale byl zastaven.  V dubnu 1999 navázal na tuto myšlenku projekt prodloužené trasy založený jako systém VAL. Výstavba začala 19. prosince 2000 v rámci budování infrastruktury pro Zimní olympijské hry 2006. První úsek mezi stanicemi "Fermi" a "XVIII Dicembre" byl otevřen 4. února 2006. Druhý úsek vedl z jihu na nádraží "Porta Nuova "a byl otevřen 5. října 2007. Stanice "Porta Susa" byla uvedena do provozu 9. září 2011. Poslední část z jihu do stanice "Lingotto" byla otevřena 6. března 2011.

Provoz.

Jízdné.

Jízdenka na jednu jízdu stojí 1,5 euro, slouží i pro další prostředky městské hromadné dopravy na dobu 90 minut, dostupné jsou i různé předplatní jízdenky s delší dobou platnosti.

Provozní doba.

Turínské metro začíná provoz ve všední dny a v sobotu v 5:30, v neděli v 7:00. Konec provozu je v 22:00 v pondělí, v 0:30 v úterý, středu a čtvrtek, v 1:30 v pátek a v sobotu a v 1:00 v neděli.

Plány na rozšíření.

Trasa 1.

V plánu je vybudování dalších dvou stanic, čímž by se trasa prodloužila až na jižní okraj města k náměstí Piazza Bengasi. Dokončení této části se nečeká před listopadem 2017.  Na západ by trasa měla dosáhnout až čtvrti "Cascine Vica" ve městě Rivoli. Součástí by měla být velká přestupní stanice "Collegno FS" napojená na nádraží v Collegnu.

Trasa 2.

Výstavba druhé trasy je ve fázi přípravy. Měla by spojovat jihozápadní předměstí (Orbassano a Beinasco) se severní čtvrtí "Barriera di Milano". Plán zahrnuje 26 stanic a křížení s první trasou metra ve stanici "Porta Nuova." Trasa by měla obsluhovat i klíčová centra města jako Turínskou politechniku a náměstí Piazza Castello.  Na jihu i na severu by mělo vést metro zčásti po povrchu, aby se snížily náklady na výstavbu, v severní části přitom nahradí již nepoužívanou železnici z Turína do opuštěného nádraží Vanchiglia.

Metro v Turíně (, zkráceně ) zahrnuje jednu trasu metra systému VAL, zajišťující dopravu v severoitalském městě Turíně. Provozuje ho veřejná společnost GTT (Gruppo Torinese Transporti) kontrolovaná městskou samosprávou, její infrastrukturu spravuje a rozvíjí firma Infratrasporti.To, vlastněná rovněž městem. Trasa je dlouhá 13,2 kilometru a má 21 stanic, spojuje železniční stanici v Collegnu s multifunkčním centrem Lingotto.