Historie.

Byla založena kolem roku 40 pro těžbu mramoru. Její jméno je odvozeno od kolonie otroků, kteří pracovali pro Římany v kamenolomech. Existenci této kolonie dokládají četné historické a archeologické důkazy. Městečko je místem dělníků z kamenolomů. Leží nad údolím Bacino di Fantiscritti, ve kterém se těží kararský mramor. V okolí Colonnaty je to mramor Carrara "Venato", "Arabescato", "Bardiglio" a také "Statuario", sochařský mramor.

Pamětihodnosti.

Charakter místa je dán jeho polohou uprostřed kamenolomů na mramor v provincii Massa. Budovy, náměstí, chodníky a památky jsou vyrobeny z mramoru. Četné soukromé domy jsou neomítnuté a ukazují fasádní prvky z kararského mramoru. Za vidění stojí:

Lardo di Colonnata.

V Colonnatě nabízejí restaurace, tratorie (malé restaurace) a menší obchody místní specialitu "Lardo di Colonnata". Tato obzvláštně vyzrálá, tlustá slanina zraje v mramorové nádobě půl roku. Je docela možné, že se v Colonnatě zaváděly metody konzervování vepřového masa již v římských dobách. Lardo di Colonnata bývala potravou kameníků v lomech, kteří při své tvrdé práci potřebovali silně kalorickou stravu. Dnes je to specialita.

Horská vesnička Vergheto.

Severovýchodně od Colonnaty, 1,5 km od vesnice, leží v nadmořské výšce 840 m opuštěná horská obec "Vergheto". V letních měsících bývala obývána dělníky z lomů. Nabízí nádherný panoramatický výhled na okolní hory a kamenolomy na mramor. Do "Vergheta" a do hor mramorových skal vede turistická trasa číslo 38. Z "Vergheta" se jde k rozcestí vlevo, kde začíná značená turistická stezka číslo 195. Nejprve je cesta snadná, až k pramenu horské řeky. Odtud je pak již trvalé stoupání. Přijde se na "Cima del Vergheto" (výška 837 m), pak na "Cima d'Uomo" (výška 968 m). Dále kolem "La Bandita" a zpátky do Collonaty. Cesta trvá asi 3 až 4 hodiny, je náročná a vyžaduje dobré boty, nejlépe turistické. Sestup je namáhavý, ale odměnou je nezapomenutelný výhled na kamenolomy mramoru.

Colonnata je část města Carrara v provincii Massa-Carrara, Toskánsko, Itálie. Nachází se v Apuánských Alpách v nadmořské výšce 532 metrů. V roce 2001 měla 295 obyvatel, uzavírá rokli nad Carrarou, kterou protéká řeka Carrione. Je přístupná pouze po jediné silnici s četnými točkami.


Přehled.

JLL je finanční a poradenská firma, která se zaměřuje na realitní služby a investiční poradenství. Jako člen Fortune 500 pomáhá JLL majitelům nemovitostí, nájemníkům a investorům dosáhnout svých obchodních ambicí. V roce 2016 měla společnost JLL příjmy ve výši 6,8 miliardy dolarů, příjmy z odměn ve výši 5,8 miliardy dolarů, a v zájmu svých klientů spravovala 409 milionů metrů čtverečních a dokončila prodejní akvizice a finanční transakce ve výši přibližně 145 miliard dolarů. Na konci třetího čtvrtletí roku 2017 měla JLL téměř 300 kanceláří ve více než 80 zemích světa a globálně disponovala přes 80 tisíci zaměstnanci. K 30. září 2017 měla LaSalle Investment Management ve správě nemovitosti v hodnotě 59 miliard dolarů. JLL je obchodní značka společnosti Jones Lang LaSalle Incorporated.

Ocenění.

Několikanásobný vítěz CIJ Awards, v roce 2017 ve dvou kategoriích v rámci ČR.

Mezinárodní ocenění.

LinkedIn Top Companies: Where the world wants to work now  JLL ranks #21 out of 50

Ethisphere Institute.

Ethics InsideTM certification 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2015, 2016  World's Most Ethical Companies 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017

Glassdoor Employees' Choice Awards.

Highest Rated CEOs by Glassdoor in the U.S. Large Company category 2016

Estate Gazette Awards.

Global Real Estate Company of the Year 2015

Corporate Responsibility (CR) Magazine.

100 Best Corporate Citizens 2009, 2013, 2015, 2016

Managing Partners Forum.

MPF Awards for Client Experience  Best Thought Leadership 2016

MPF Awards for Management Excellence.

Best Performing Property Brand 2013

U.S. Environmental Protection Agency.

ENERGY STAR Partner of the Year 2007, 2010, 2011, 2013, 2014, 2015 (U.S.)

JLL je mezinárodní realitní poradenská společnost s více než 92 000 zaměstnanci v přibližně 300 kancelářích ve více než 80 zemích světa. Na český trh vstoupila společnost v roce 1992. Firma se zabývá pronájmem kanceláří, obchodů a logistických parků, průzkumem trhu, oceňováním nemovitostí atd.


Funkce a použití.

Bublinková komora je podobná mlžné komoře a to jak v aplikaci, tak v základním principu. Obvykle je vyrobena jako velký válec naplněný kapalinou zahřívanou těsně pod její bod varu. Jakmile částice vstoupí do komory, pohybem pístu dojde k náhlému poklesu tlaku a kapalina vstupuje do přehřáté metastabilní fáze. Nabité částice vytvoří ionizační stopu, kolem které se kapalina vypařuje za tvorby mikroskopických bublinek. Hustota bublinek podél dráhy je úměrná ztrátě energie částice.  Bubliny rostou ve velikosti tak, jak se komora se rozšiřuje, dokud nejsou dostatečně velké, aby je bylo možné pozorovat nebo vyfotografovat. Kolem komory je rozmístěno několik kamer, což umožňuje zachytit trojrozměrný obraz událostí. Byly provozovány bublinkové komory s rozlišením až několika mikrometrů.  Celá komora je v konstantním magnetickém poli, které způsobuje, že nabité částice cestují po spirálovitých drahách, jejichž poloměr je určen jejich poměrem náboje ku hmotnosti a jejich rychlostí. Protože velikost náboje všech známých nabitých, dlouho žijících subatomárních částic je stejná jako u elektronu, jejich poloměr zakřivení musí být úměrný jejich hybnosti. Proto na základě měření jejich poloměr zakřivení může být určena jejich hybnost.  Mezi pozoruhodné objevy uskutečněné díky bublinkové komoře patří objev slabých neutrálních proudů v komoře Gargamelle (CERN) v roce 1973, který naznačil správnost teorie elektroslabých interakcí a vedl k objevu W a Z bosonů v roce 1983 (v UA1 a UA2 experimenty). V nedávné době byly bublinkové komory použity při výzkumu potenciálních částic temné hmoty WIMPů, v experimentech SIMPLE, COUPP, PICASSO a PICO.

Nevýhody.

I když byly bublinkové komory byly v minulosti velmi úspěšné, mají pouze omezené použití v moderních experimentech fyziky vysokých energií, a to z řady důvodů:  Vzhledem k těmto důvodům byly bublinkové komory do značné míry nahrazeny drátěnými komorami, které umožňují měření energie částic ve stejnou dobu. Další alternativní technika je jiskrová komora.

V bublinkové komoře je nádoba naplněna přehřátou transparentní kapalinou (většinou kapalným vodíkem), která se používá k detekci elektricky nabitých částic pohybujících se přes tuto kapalinu. Komoru vynalezl v roce 1952 Donald A. Glaser a za tento objev získal Nobelovu cenu za fyziku pro rok 1960. Glaser byl údajně inspirován bublinkami ve sklenici piva, nicméně v roce 2006 v rozhovoru tento příběh vyvrátil, ačkoli prohlásil, že pivo nebylo inspirací pro bublinovou komoru, ale dělal pokusy s použitím piva, kterým vyplňoval rané prototypy komory.


Kariéra u SS.

Narodil se v Hamburku v roce 1915. Od října 1934 sloužil v Reichswehru a v dubnu 1936 vstoupil do SS. Byl přidělen k jednotce SS-Totenkopfverbände v koncentračním táboře Dachau. Od března 1939 do ledna 1944 prováděl drobné práce ve skladech v Dachau. V polovině ledna 1944 přešel do komplexu koncentračního tábora Mittelbau-Dora a od srpna 1944 sloužil jako Kommandoführer (velitel jednotky) pro výstavbu pobočného tábora v Kleinbodungenu. Od 3. října 1944 do začátku dubna 1945 tomuto táboru velel. V táboře bylo 620 zahraničních vězňů, kteří byli nuceni pracovat v továrně Mittelwerk na zařízení pro rakety V-2.  Koncem války, když se spojenecká armáda blížila k táboru Mittelbau-Dora, Stofel dostal 4 dubna 1945 příkaz od SS-Obersturmführera Franze Hösslera k evakuaci Kleinbodungenu. Stofel přinutil vězně k pochodu smrti do koncentračního tábora Bergen-Belsen. 10. dubna 1945, poté, co někteří vězni dokázali uniknout, dorazili do vesnice Groß Hehlen severně od Celle, v blízkosti předních linií. Čtyři nebo pět vězňů bylo zastřeleno při pokusu o útěk nebo pro zpomalení pochodu. Dne 11. dubna 1945 přišlo do Bergen-Belsenu zbývajících 590 vězňů.

Odsouzení a smrt.

Dne 15. dubna 1945 byl koncentrační tábor Bergen-Belsen osvobozen britskými vojsky, kde našli 60 000 přeživších vězňů a 10 000 mrtvých těl. Personál tábora byl zadržen a nucen odnést všechny mrtvoly a pohřbít je v hromadných hrobech. Stofel byl pak zatčen britským vojenskem a vyslýchán. V soudním procesu v Belsenu, který se konal mezi 17. zářím a 17. listopadem 1945, byl obviněn z vražd vězňů během pochodu smrti. Byl odsouzen 17. listopadu 1945 k trestu smrti. Trest byl vykonán oběšením 13. prosince 1945 ve vězení Hamelnu.

Franz Stofel také zvaný Franz Stärfl nebo Xaver Stärfel (5. října 1915 Hamburk – 13. prosince 1945 Hameln) byl během druhé světové války velitel koncentračního tábora Kleinbodungen – pobočného tábora KT Mittelbau-Dora.


Biografie.

Narodil se ve městě Merenberg, kde pracoval na statku. Od roku 1932 do 1939 byl členem Hitlerjugend a v prosinci 1940 vstoupil do Waffen-SS poté, co nebyl přijat pro službu ve Wehrmachtu. Na výcviku v Drážďanech v říjnu 1941 vážně onemocněl revmatismem a několik měsíců byl v nemocnici. Po zotavení byl v létě 1942 přidělen k jednotkám SS-Totenkopfverbände. Do prosince 1943 sloužil jako strážce koncentračního tábora Sachsenhausen.

Mittelbau-Dora.

V lednu 1944 byl přemístěn do koncentračního tábora Mittelbau-Dora, kde zpočátku působil jako Blockführer (vedoucí bloku) v komplexu centrálního tábora, než byl v září 1944 jmenován zástupcem Hauptscharführera Franze Stofela, velitele pobočného tábora Kleinbodungen. V koncentračním táboře Kleinbodungen měl na starost zhruba 620 vězňů používaných při nucených pracích v Mittelwerku, továrně na výrobu zbraní, která vyráběla německé balistické rakety V-2. Při příchodu amerických jednotek v dubnu 1945 byla nařízena evakuace tábora. Dörr byl jedním ze 45 mužů SS, kteří vedli pochod smrti stovek vězňů z Kleinbodungenu do koncentračního tábora Bergen-Belsen v Dolním Sasku. Během pochodu SS provedla řadu poprav vězňů, kteří se pokusili uniknout nebo jinak zpomalit postup pochodu.

Poválečné období.

Čtyři dny poté, co Dörr a jeho skupina dorazili do Bergen-Belsenu, byl tábor osvobozen britskými jednotkami. Byl zatčen a obžalován z válečných zločinů, ke kterým došlo během pochodu smrti. Byl souzen spolu s 45 dalšími válečnými zločinci před britským vojenským soudem v Lüneburgu v procesu Bergen-Belsen. Byl usvědčen a odsouzen k trestu smrti. Byl popraven oběšením ve vězení v Hamelinu 13. prosince 1945.

Wilhelm Dörr (9. února 1921 Merenberg – 13. prosince 1945 Hameln) byl během druhé světové války německý příslušník SS v hodnosti "Oberscharführer" a zástupce velitele koncentračního tábora Kleinbodungen – pobočného tábora KT Mittelbau-Dora. Po válce byl britskými okupačními orgány v procesu Bergen-Belsen odsouzen za válečné zločiny k trestu smrti.


Život.

Luisa byla zahraničními diplomaty popisována jako půvabná bytost, nepříliš vhodná k přísnému a náboženskému dvoru jejích rodičů. Její vztahy s rodiči nebyli dobré, kvůli jejich odlišným osobnostem. Nenáviděla přísné zvyky u dvora; otec si v dopise svému příteli hraběti Kristiánovi Güntherevi Stolbergovi stěžoval na Luisin "vzpurný charakter". Luisino jméno je spojeno s její rolí v delikátní diplomatické hře, která se odehrála v posledních letech vlády Kristiána VI.

Skandál a sňatek.

Nejdříve se považoval za vhodného manžela pro Luisu syn britského krále Jiřího II., vévoda z Cumberlandu, ale od tohoto nápadníka se upustilo po Kristiánově pokusu učinit z dcery švédskou královnu během volby dědice uvolněného trůnu v letech 1742–1743. Kristián VI. se o to pokusil skrze Luisin sňatek s francouzským kandidátem, zweibrückensko-birkenfeldským knížetem nebo s knížetem z Meklenburku. Žádný z těchto plánů se však neuskutečnil, uprostřed napětí mezi dánsko-norským státem a Švédskem, byl holštýnsko-gottorpský kandidát Adolf Fridrich v roce 1743 zvolen budoucím švédským králem, a tak se objevilo vážné téma, že by Luisino manželství s ním vedlo ke spojenectví mezi oběma královstvími. Plán však ztroskotal na Kristiánově nerozumné neochotě vidět svou dceru provdanou za gottorpského prince.  Za vlády svého bratra Frederika V. měla Luisa v roce 1749 poměr - a pravděpodobně dítě - s komorníkem z dánské šlechtické rodiny Ahlefeldtů, který byl posléze odsouzen k trestu odnětí svobody. Později toho roku byla princezna spěšně provdána za sasko-hildburghausenského vévodu Arnošta Frisricha III. K urychlení svatby a zabránění skandálu obdržela Luisa velké věno. Svatba se uskutečnila v paláci Hirschholm severně od Kodaně 1. října 1749.

Sasko-hildburghausenská vévodkyně.

Jako vévodkyně vedla dvůr proslulý formální etiketou, velkými náklady a mnoha slavnostmi; byla popisována jako pyšná s "královskými životními výdaji", zábavná vlastním baletem, maškarádami, plesy, lovem a hazardními hrami, jízdami ulicemi kočárem (v zimě na saních) ze zlata a stříbra.  Princezna Luisa Dánská zemřela 8. srpna 1756 při porodu jediného dítěte, které zemřelo o měsíc později, dcery Frederiky Žofie.

Luisa Dánská (19. října 1726, Kodaň – 8. srpna 1756, Hildburghausen) byla dánskou princeznou, dcerou krále Kristiána VI. a jeho manželky Žofie Magdaleny Braniborské. Po sňatku s vévodou Arnoštem Fridrichem III. se stala sasko-hildburghausenskou vévodkyní.


Klubová kariéra.

Mbia hrál ve Francii za Stade Rennes (v jehož dresu debutoval v profesionálním fotbale). 18. dubna 2007 v zápase proti Olympique Lyonnais měl incident s českým útočníkem Milanem Barošem, jenž si před kamerunským hráčem ucpával nos a mával před ním rukou, jako by rozháněl zápach. Toto gesto vyvolalo podezření z rasistického chování, Baroš se hájil, že to bylo běžné fotbalové gesto, které nemělo s rasismem nic společného. Zároveň poslal kamerunskému hráči omluvný dopis. Toto vysvětlení nepřesvědčilo ani představitele organizací na ochranu lidských práv, ani samotného Mbiu, jenž se ve francouzském deníku L'Equipe vyjádřil, že Barošovi neodpustí.  V červenci 2009 přestoupil Mbia za 12 milionů eur do Olympique Marseille. V sezóně 2009/10 vyhrál s Marseille Ligue 1. Dvakrát vyhrál v Marseille i Trophée des champions (v letech 2010 a 2011).  V srpnu 2012 podepsal dvouletou smlouvu s anglickým klubem Queens Park Rangers (QPR). Opačným směrem putoval na roční hostování Angličan Joey Barton.  V srpnu 2013 odešel hostovat do španělského klubu Sevilla FC. 25. dubna 2014 vstřelil v prvním zápase semifinále Evropské ligy 2013/14 efektní, leč pravidlům odporující gól patičkou ve španělském souboji proti Valencia CF (výhra 2:0). Branka platila, ačkoli padla z evidentního ofsajdu. Se Sevillou se probojoval až do finále Evropské ligy, v němž jeho tým porazil portugalskou Benfiku Lisabon až v penaltovém rozstřelu (4:2, 0:0 po prodloužení). Mbia svůj penaltový pokus proměnil.  Koncem srpna 2014 do Sevilly z QPR přestoupil.

Reprezentační kariéra.

Stéphane Mbia hrál na Letních olympijských hrách 2008 v Číně, kde kamerunský výběr do 23 let vypadl ve čtvrtfinále s Brazílií po výsledku 0:2. Mbia odehrál na turnaji všechny čtyři zápasy a vstřelenou brankou rozhodl o vítězství 1:0 v základní skupině D proti Hondurasu.  Ještě před LOH 2008 se v lednu zúčastnil Afrického poháru národů 2008 v Ghaně a ve čtvrtfinále vstřelil dva góly Tunisku, přispěl tak výrazně k výhře 3:2 po prodloužení a postupu do semifinále. Kamerun nakonec dokráčel až do finále, kde podlehl 0:1 Egyptu.  V A-mužstvu „kamerunských lvů“ hraje od roku 2005. Byl nominován mj. na Africký pohár národů 2015.

Stéphane Mbia (* 20. května 1986, Jaunde, Kamerun) je kamerunský fotbalový záložník/obránce a reprezentant, který hraje od roku 2016 v klubu Hebei China Fortune. Jeho postem je defensivní záložník, ale může působit i na pozici stopera (středního obránce) nebo na kraji obrany.


Životopis.

Peter Beard se narodil v roce 1938 v New Yorku jako dědic železničního jmění rodiny po matce a tabákového dědictví po otci. Byl vychován v New Yorku v Alabamě a na ostrově Islip v Long Islandu. Beard si začal ve svých dvanácti letech vést deník a fotografoval, aby své zápisky ilustroval. Vystudoval Pomfret School a v roce 1957 vstoupil na univerzitu v Yale s úmyslem pokračovat ve studiu, aby mohl změnit svůj obor na dějiny umění. V Yale byl napojen na tajný spolek Scroll and Key. Mezi jeho mentory v tomto městě patřili Josef Albers, Richard Lindner nebo Vincent Scully.  Inspirován dřívějšími výlety do Afriky v letech 1955 a 1960, Beard po ukončení studia odcestoval do Keni. Při práci v národním parku Tsavo fotografoval a dokumentoval zánik 35 000 slonů a dalších volně žijících živočichů, což se později stalo námětem jeho první knihy "The End of the Game (Konec hry"). Během této doby Beard získal Hog Ranch, nemovitost nedaleko pohoří Ngong Hills sousedící s kávovou farmou vlastněné Karen Blixenovou (Isak Dinesen), a která se stala jeho celoživotní domácí základnou ve východní Africe.

Umění.

Beardovy fotografie Afriky, afrických zvířat a žurnály (deníky), které často doplňuje svými fotografiemi, byly od 70. let často vystavovány a publikovány. Každé jeho dílo je jedinečné, kombinace jeho fotografie s prvky odvozenými od jeho každodenního vedení deníku, což je praxe, ve které pokračoval až do své smrti v roce 2020. Tyto svazky obsahují výstřižky z novin, sušené listy, hmyz, staré fotografie naladěné sépií, přepsané telefonní zprávy, kresby tuší, fotografie žen, citáty, nalezené předměty a podobně; ty se začleňují, s Beardovými originálními kresbami a koláží. Některé z jeho děl obsahují zvířecí krev, někdy Beardovu vlastní krev (v malém množství), malířské médium, které umělec upřednostňoval.  Aktivně fotografoval pro časopisy jako byly například Vogue nebo Elle.  Studio a archiv Petera Bearda založili Peter a Nejma Beardovi a je primárním zdrojem uměleckých děl Petera Bearda. Archiv vede úložiště publikovaných i nepublikovaných písemných a vizuálních materiálů vztahujících se k umělcově životu, dílu, projektům, cestám, výstavám a vztahům s jeho skupinou. První výstava Bearda se uskutečnila v Blum Helman Gallery v New Yorku v roce 1975. V roce 1977 se v Mezinárodním centru fotografie v New Yorku konaly mezníkové muzejní výstavy a v roce 1997 v Paříži Národní centrum de la fotografie. Následovaly výstavy v Berlíně, Londýně, Torontu, Madridu, Miláně, Tokiu a Vídni. Beardova práce je součástí soukromých sbírek po celém světě.  V roce 2017 byl Beard žalován hercem Davidem Spadem, který koupil jedno z jeho děl. Spade se pokusil přeprodat fotografii Petera Bearda, kterou koupil od dealera Petera Tunneyho, ale nepodepsané dílo nebylo možné ověřit.

Osobní život.

Pocházel z významných amerických rodin na obou stranách, Beard byl jedním ze tří synů narozených Roseanne Hoar Beard a Anson McCook Beard junior. Jeho praděd James Jerome Hill byl zakladatel společnosti Great Northern Railway ve Spojených státech na přelomu 19. a 20. století. James Jerome Hill byl velkým patronem umění a všichni jeho dědicové vlastnili velké sbírky.  Beard si vzal svou první manželku (Minnie Cushing Beard Coleman) v roce 1967; jejich manželství trvalo jen krátce. Jeho druhá manželka byla od roku 1982 do roku 1986 supermodelka Cheryl Tiegs.  V roce 1986 se oženil s Nejmou Khanum. Pár má dceru Zaru (* 1988), pro kterou napsal knihu "Zara's Tales".  V roce 1996 na něho zaútočil slon a nabral jej nohou. Poté, co byl dopraven do nemocnice bez pulsu, byl oživen a přežil.  Beard se přátelil, a v některých případech také spolupracoval, s mnoha umělci včetně Andyho Warhola, Andrewa Wyetha, Francis Bacon, Karen Blixen, Trumana Capote, Richarda Lindnera nebo Salvadora Dalího. Fotografoval také mnoho dalších známých lidí.

Smrt.

Dne 31. března 2020 Beard odešel ze svého domu v Montauku přes Old Montauk Highway východně od Deep Hollow Ranch kolem 16:40. V době kdy zmizel, trpěl po mozkové příhodě demencí a špatným zdravím. Přes důkladné hledávání nebyl nalezen. Po třech dnech byl případ předán detektivům na policejním oddělení East Hampton.  Dne 19. dubna 2020 našel Beardovo tělo lovec David Schleifer (bývalý hasič NYC) v hustě zalesněné oblasti ve státním parku Camp Hero v Montauk Point v New Yorku. Příčina smrti nebyla do 20. dubna 2020 určena. Bylo mu 82 let.

Peter Hill Beard (22. ledna 1938 – 19. dubna 2020) byl americký umělec, fotograf, křesťan a spisovatel, který žil a pracoval střídavě v New Yorku, Montauku a Keni. Jeho fotografie Afriky, afrických zvířat a časopisů, které jeho fotografie často integrovaly, byly od 60. let široce zobrazovány a publikovány.


Název.

Název vesnice je odvozen z osobního jména "Válek" ve významu Válkův dvůr. V historických pramenech se vyskytuje ve tvarech de Walcz (1358 a 1369), de Walecz (1405), de Walcze (1407), na Valči (1487) nebo Walecz (1571).

Historie.

První písemná zmínka o obci pochází z roku 1358, jakož o majetku rytířů z Valče. Na městečko byla ves povýšena 2. prosince 1514 Vladislavem Jagellonským. Roku 1570 koupil Valeč Kryštof Štampach ze Štampachu. Václav Štampach ze Štampachu posléze vystavěl renesanční zámek, jehož podoba už dnes není známa. Poté, co se Václav Štampach zúčastnil stavovského povstání a v roce 1622 odešel ze země, byl zámek zkonfiskován. Valeč však roku 1623 koupila Barbora Štampachová z Poutnova.  Výraznou změnu zámek prodělal za doby knížete Jana Kryštofa Kagera, který na přelomu 17. a 18. století renesanční zámek přestavěl na čtvercový dvoupatrový barokní zámek. Založil také zámeckou zahradu, kterou vybavil teatronem, kaskádovou fontánou a sochami Matyáše Bernarda Brauna. Nedaleko zámku pak nechal vystavět architektem G. A. Biana Rossou v letech 1710–1728 kostel Nejsvětější Trojice. Před jeho průčelím stojí také sloup Nejsvětější trojice od K. M. Kaňky z roku 1725.  V 18. století obýval Valeč rod Kagerovů z Globenu. Zámek prodělal několik úprav v novorenesančním a novobarokním stylu. O to se zasloužil především hrabě Vincent de Thurn - Valssasin. V první polovině 20. století pak ve Valči pobýval Dr. Jan Larisch - Mönnich. Tomu byl roku 1945 zámek zkonfiskován a předán do správy Organizaci politických vězňů. Roku 1947 jej ministerstvo zemědělství přidělilo Ústřednímu ředitelství státních lesů a statků a zámek je posléze používán jako domov pro korejské děti a od počátku padesátých let jako dětský domov. Po požáru 2. dubna 1976 převzalo zámek Krajské středisko památkové péče v Plzni. Rekonstrukce celého objektu však začala až v devadesátých letech 20. století.

Obyvatelstvo.

Při sčítání lidu v roce 1921 zde žilo 806 obyvatel (z toho 386 mužů), z nichž bylo 35 Čechoslováků, 752 Němců a devatenáct cizinců. Kromě dvanácti židů a jednoho člověka bez vyznání se hlásili k římskokatolické církvi. Podle sčítání lidu z roku 1930 měla vesnice 807 obyvatel: 31 Čechoslováků, 759 Němců, dva příslušníky jiné národnosti a patnáct cizinců. Stále výrazně převažovala římskokatolická většina, ale žilo zde také šest evangelíků, deset židů, jeden člen jiné nezjišťované církve a dva lidé bez vyznání.

Části obce.

Katastrální území "Valeč u Hradiště" bylo k obci připojeno od 1. ledna 2016 v souvislosti se zmenšením vojenského újezdu Hradiště.

Kulturní a společenské dění ve Valči.

Valeč je městečko bohaté na kulturní památky. Mnoho z nich stále čeká na náročné rekonstrukce. V roce 2008 byly na sloup nejsvětější trojice opět umístěny rekonstruované plastiky Matyáše Brauna. Opraven je také kostel svatého Jana Křtitele na náměstí. Funguje zde také nově muzeum, kdy v roce 2008 byla zrestaurována prodejna bývalé Jednoty. V současné době zde LEADER ACADEMY, o. p. s., provozuje Muzeum Valeč s kavárnou, infocentrum a Komunitní centrum. Pořádají se zde výstavy, přednášky, školení a mnoho akcí pro děti i dospělé. Občanské sdružení Tranquillité vydává Valečský týdeník a každou středu na staré poštovně promítá filmy, zaměstnává také dlouhodobě nezaměstnané na veřejně prospěšné práce na zámku a v jeho okolí při údržbě barokní krajiny. Velkou hudební událostí je každoroční festival Povaleč, jenž na začátku srpna přitáhne do obce několik tisíc návštěvníků, občanské sdružení Povaleč také provozuje na zámku infocentrum Prádelna.  Ve Valči je také činná skupina sudetských Němců, kteří zde před druhou světovou válkou bydleli. Na začátku 21. století byla na náměstí také u příležitosti rozvíjení vztahů mezi českými a bývalými německými obyvateli vysazena lípa.  Každoročně zde v květnu probíhá Slavnost květů. Od roku 2006 zde také každý první srpnový víkend probíhá festival Povaleč.

Obec Valeč () se nachází v okrese Karlovy Vary, kraj Karlovarský. Žije zde obyvatel. Obec byla v minulosti městysem, v případě, že o to požádá, má nárok na vrácení tohoto statusu. Historické jádro je městskou památkovou zónou.


Pozadí aféry.

31. srpna 1948 zemřel Andrej Ždanov, v letech 1934–1945 jeden z nejbližších spolupracovníků Stalina a jeden z nejvlivnějších lidí v SSSR, který byl tajemníkem oblastního výboru komunistické strany v Leningradu. Předtím, v roce 1946, Ždanov a jeho přívrženci (Nikolaj Vozněsenskij, Alexej Kuzněcov a Michail Rodionov) odvolali tajemníka Ústředního výboru Komunistické strany Ukrajiny Georgije Malenkova a snížili jeho roli v mocenském aparátu. Malenkov proto plánoval pomstu vůči lidem, kteří napomohli k jeho ponížení; Lavrientij Berija byl také soupeřem Ždanova a jeho nejbližších spolupracovníků.

Průběh aféry.

Po smrti Ždanova zahájili Malenkov a Berija intriku zaměřenou na diskreditaci jeho spolupracovníků. Přesvědčili Stalina o údajně separatistických snahách leningradské stranické organizace a údajné neloajálnosti lidí zastávajících vedoucí pozice v Leningradu a Leningradské oblasti. V důsledku těchto intrik byli v březnu 1949 Vozněsenskij a Kuzněcov propuštěni ze svých funkcí. Kuzněcov byl ihned zatčen spolu s prvním tajemníkem oblastního výboru strany Pjotrem Popkovem a premiérem ruské vlády Michailem Rodionovem. Vozněsenskij byl zatčen v říjnu 1949.  Zatčení byli mimo jiné Vozněsenského bratra Alexandr (ministr školství RSFSR, bývalý rektor Leningradské univerzity), Michail Basov (místopředseda vlády RSFSR), Michail Safonov (předseda výkonného výboru Leningradské regionální rady), Ilja Charitonov a Nikolaj Solovjov (bývalý předsedové výkonného výboru Leningradské oblastní rady), Pjotr Ťurkin (místopředseda výkonného výboru Leningradské regionální rady), Georgij Badajev (2. tajemník oblastního výboru strany v Leningradu), Josif Turko (bývalý 2. tajemník oblastního výboru strany v Leningradu), Vsevolod Ivanov (bývalý tajemník regionálního výboru Komsomolu v Leningradu), Andrej Burilin (místopředseda výkonného výboru leningradské oblastní rady), Pjotr Lazutin (předseda výkonného výboru městské rady Leningradu), Jakov Kapustin (2. tajemník městského výboru strany v Leningradu), Pjotr Kubatkin (bývalý náčelník NKVD v Leningradské oblasti) a mnoha dalších lidí zastávajících vedoucí pozice v Leningradě a Leningradské oblasti ve 40. letech 20. století – ve stranickém, správním, ekonomickém, komsomolském i vojenském aparátu. Zatčení byli podrobeni brutálním výslechům a byli nuceni podepsat falešná doznání. Při vyšetřování sehrál velkou roli ministr státní bezpečnosti SSSR Viktor Abakumov.

Soud a tresty.

Ve dnech 29. – 30. září 1950 se v Leningradu konalo přelíčení Vojenského tribunálu Nejvyššího soudu SSSR, které na základě obvinění z „vlastizrady a škodlivé a kontrarevoluční činnosti“ odsoudilo k trestu smrti Nikolaje Vozněsenského, Kuzněcova, Rodionova, Popkova, Lazutina a Kapustina (popraveni následující den v Leningradu) a na 15 let vězení Turka. Ve dnech 27.–28. října 1950 v Moskvě stejný tribunál odsoudil k trestu smrti za účast na kontrarevoluční organizaci Badajeva, Basova, Burilina, Alexandra Vozněsenského, Ivanova, Kubatkina, Safonova, Solovjeva, Charitonova a 11 dalších. Celkem bylo v souvislosti s „leningradskou aférou“ odsouzeno k dlouhodobému trestu odnětí svobody více než 200 osob a propuštěno z funkcí bylo přes 2000 lidí.

Dozvuky.

V dubnu a květnu 1954 byly oběti posmrtně rehabilitovány. V prosinci 1954 byl Viktor Abakumov odsouzen k trestu smrti a popraven mimo jiné za účast v této záležitosti.  V červnu 1957 byl Georgij Malenkov jako hlavní organizátor čistky odvolán z funkce místopředsedy vlády SSSR.

Jako leningradská aféra () se označuje řada údajných kriminálních případů, které vyústily v čistku komunistické strany a státní správy SSSR v Leningradu a Leningradské oblasti v letech 1948–1950. Související politické procesy skončily mnoha tresty smrti a dlouhými tresty odnětí svobody.


Taxonomie.

Druh byl poprvé popsán roku 1858 nizozemským ichtyologem Pieterem Bleekerem jako "Carcharias (Prionodon) borneensis" v periodiku "Acta Societatis Regiae Scientiarum Indo-Neêrlandicae" podle 24cm jedince uloveného v oblasti Singkawang na západním pobřeží ostrova Borneo. Později byl žralok bornejský přeřazen do rodu "Carcharhinus", evoluční vztahy jsou nejisté.  Novozélandský ichtyolog Jack Garrick nedokázal druh roku 1982 přiřadit k žádnému jinému druhu z rodu, roku 1988 jej pak odborník na žraloky Leonard Compagno předběžně postavil vedle těchto osm druhů: žralok malabarský ("Carcharhinus dussumieri"), žralok queenslandský ("Carcharhinus fitzroyensis"), žralok polozubý ("Carcharhinus hemiodon"), žralok panamský ("Carcharhinus porosus"), žralok novoguinejský ("Carcharhinus macloti"), žralok malajský ("Carcharhinus sealei") a žralok západoaustralský ("Carcharhinus sorrah").

Výskyt.

Druh je znám podle mála záznamů, z nichž většina se datuje před rok 1937. Žralok bornejský obývá pobřeží Bornea (naposledy zde byl znovuobjeven v oblasti severozápadního Bornea v Sarawaku na začátku 21. století), podle historických záznamů možná i Číny. Roku 1895 byl pozorován v Boronganu na Filipínách a roku 1933 u pobřeží ostrova Jáva. Obě pozorování nelze ověřit a druh zde již nikdy nebyl spatřen.

Popis.

Žralok bornejský má štíhlé tělo, největší zaznamenaný exemplář měřil 65 cm. Prsní ploutve jsou krátké, špičaté a srpkovité, břišní ploutve jsou malé a trojúhelníkovité s rovnou zadní hranou. První hřbetní ploutev je velká a tvaru trojúhelníku, tupě zakončená, druhá malá a nízká. Asymetrická ocasní ploutev má dobře vyvinutý dolní lalok, horní lalok je delší a úzký. Čenich je špičatý s šikmými štěrbinovitými nozdrami a pěti páry žaberních štěrbin. Druh má 25 až 26 řad zubů v horní čelisti a 23 až 25 řad v čelisti spodní. Oči jsou velké, kruhovité, kryté mžurkou. Břidlicově šedé zbarvení směrem ke špičce hřbetní a ocasní ploutve tmavne. Spodní strana těla je bělavá.  Téměř všechny informace o chování druhu nejsou známy. Žralok bornejský se pravděpodobně živí kostnatými rybami. Je živorodý, jeden vrh činí 6 mláďat o délce 24 až 28 cm. Pohlavní dospělosti pravděpodobně dosahuje při velikosti pod 55 až 58 cm u samců a pod 61 až 65 cm u samic.

Ohrožení.

Mezinárodní svaz ochrany přírody považuje žraloka bornejského za ohrožený druh, nebezpečí představuje především rybolov. Otázka zachování je nejistá.

Žralok bornejský ("Carcharhinus borneensis", také "Carcharias borneensis") je ohrožený druh žraloka z čeledi modrounovití (Carcharhinidae) obývajícího pobřeží Bornea, případně Číny. Je znám podle mála záznamů, většina z nich se datuje před rok 1937.


Fungování a ovládání.

Elektromotory pohánějící vozidlo jsou napájeny Ni-MH nebo Li-ion akumulátory. Díky akumulátorovému pohonu je velmi tiché a nevytváří spalovací zplodiny. Stabilitu ve vzpřímené poloze zajišťuje soustava gyroskopických senzorů řízená mikroprocesorem, která 100× za sekundu vyhodnocuje polohu základny a na základě těchto informací ovládá stabilizační elektromotory tak, aby byla plošina neustále v rovině. Segway dosahuje maximální rychlosti až 20 km/h. Nové modely mají i bezdrátový ovladač s vlastním zabezpečovacím režimem.  K ovládání se nepoužívají žádné pedály ani páčky, ovládá se náklonem těla. Mírným náklonem vpřed jezdec způsobí pohyb dopředu, a čím větší tento náklon je, tím rychleji jede. Brzdění se provádí opětovným narovnáním jezdce do vzpřímené polohy, nakloní-li se dozadu, pojede vzad. Zatáčení je ovládáno náklonem řídítek do stran. Zvládnutí ovládání je pro většinu lidí intuitivní a je otázkou několika málo minut. Přístroj byl zkonstruován tak, aby zvládl jakýkoliv terén venku i uvnitř budov. Snadno zvládne i schody, výtah a eskalátory.

Využití.

Segway je využíván k užitkové i turistické a zážitkové dopravě osob, obsluze průmyslových a logistických areálů, zajištění bezpečnosti rozsáhlých prostor i marketingovým akcím. V turisticky atraktivních městech prosperují půjčovny segwayů.  Do roku 2012 je údajně zařadilo do svého vybavení přes 150 policejních sborů na světě.

Využití v Česku.

Využití policejními sbory v Česku.

V České republice začala své příslušníky-pochůzkáře vybavovat vozítky Segway řada městských policií. Pěstská policie v Praze 1 je v roce 2011 používala již sedmým rokem. Má celkem 3, z toho jeden jí věnovala městská část a dva další přidělila centrála městské policie. Městská policie v Plzni převzala do užívání první dva segwaye v červenci 2008. Městská police v Olomouci do svého vybavení 4 vozítka pořídila v roce 2011 za 760 tisíc Kč věnovaných nadací Bezpečná Olomouc. Městská police Karlovy Vary nasadila segwaye do služby 10. června 2012 u příležitosti Karlovarského karnevalu, zkušebně je použila již v roce 2009 během filmového festivalu. Dalšími městy, kde je městská policie využívá, je Znojmo či Slaný.  Pražské městské policii trvá nabití baterií údajně asi 10 hodin, vydrží pak po celou směnu (karlovarská městská policie uvádí dojezd 38 km na jedno nabití.) Pražská městská policie je využívá zejména v lokalitách pěších zón a v místech, kde je hustý turistický ruch. Výhodou je výhled strážníka přes davy lidí. V zásobníku má policejní segway rozšířenou zdravotní výbavu. Použitelné jsou segwaye údajně i při zásazích proti prchajícím pachatelům, třeba kapsářům a podvodníkům, protože rychlostí i výdrží pachatele překonají. Provozní náklady jsou i po 7 letech provozu minimální.  V roce 2014 prezentovala svůj záchranářský segway soukromá záchranná služba Trans Hospital. Pořídila si ho především k využití na kulturních a podobných akcích.

Turistické využití v Česku.

Turistickým využitím segwayů je v České republice známá především Praha, kde působila řada půjčoven segwayů. Část půjčoven je sdružena v Asociaci Segway, která své členy svazuje etickými pravidly, podle nichž se například skupinky turistů mohou pohybovat pouze společně s instruktorem. Asociace Segway uvedla, že se jezdí omezenou rychlostí 6–8 kilometrů za hodinu, každý klient projde zaškolením a provádí se test na alkohol. Městská část Praha 1 má podle radního Jiřího Veselého nejvíce problémů s těmi půjčovnami, které členy asociace nejsou. Rovněž Jiří Večeřa z asociace provozovatelů segwayů v květnu 2015 uvedl, že problémy způsobují především provozovatelé, kteří stojí mimo asociaci, zejména provozovatelé z Ruska. Deník Metro v květnu 2015 v článku prezentujícím postoje městské části Praha 1 uvedl odhad, že se ulicemi Prahy pohybuje 300 segwayů.  Asociace Segway ČR začátkem roku 2016 (stejně jako v roce 2014) uváděla 9 členů. Podle článku iDnes.cz a zprávy ČTK z července 2016 však sdružovala asociace 25 firem a plošný zákaz by připravil o zaměstnání asi 300 lidí.  Z 9 firem, které prezentoval web Asociace Segway ČR, měla do roku 2016 každá jedno své výchozí stanoviště pro vyjížďky. Z toho 5 firem mělo výchozí místo na Starém Městě (Segway Trip – Zuzana Eliášová na Ovocném trhu čo. 15, PSH RENT s.r.o. na Křižovnickém náměstí u čo. 1, Segway Point Praha firmy GSI Distribution s.r.o. na Staroměstském náměstí u Mikulášské ulice, SG Point firmy Sg-point.info s.r.o. před Prašnou bránou a Segway Rent firmy VPROV s.r.o. u hotelu Intercontinental), jedna firma na Novém Městě (Green Lemon s.r.o. na adrese Myslíkova 22, navíc Segway Point Praha, GSI Distribution s.r.o. měla na adrese Rašínovo náměstí čo. 40 provozovnu pro celodenní pronájmy) a tři firmy na Malé Straně (PragueOnSegway.com firmy Feel Good Services s.r.o. na adrese Vlašská čo. 2, Segway Experience s.r.o. na adrese Mostecká čo. 4 a Prague Segway Tours na Maltézském náměstí čo. 7). Většina nabízených tras měla pevně stanovené trasy a pravidelné časy odjezdů, některé firmy však fungovaly i jako půjčovny, byť vozítka vždy půjčovaly i s průvodcem. Některé trasy byly tematicky zaměřené (například na filmová místa nebo na mosty), program některých tras byl spojen s návštěvou partnerských restaurací, muzeí a podobně, případně se speciálním programem (únikové hry) atd. Délka nabízených projížděk se pohybovala v rozmezí od půl hodiny do tří hodin, cena v závislosti na délce projížďky, počtu účastníků a dalších faktorech od 500 do 1370 Kč za hodinu. Většina projížděk byla jen po území Pražské památkové rezervace, ale v nabídkách byla i pětihodinová Karlštejn Tour za 3600 Kč (Segway Experience s.r.o.), celodenní pronájem byl nabízen už od 3500 Kč (Segway Point Praha).

Pořizovací náklady.

Nákupní cena transportéru Segway v České republice v roce 2011 byla kolem čtvrt milionu, roční provoz měl přijít asi na 16 tisíc Kč. Městská policie Plzeň je nakoupila za 275 tisíc za kus. Pražská městská policie je údajně získala za 113 tisíc korun za kus.

Bezpečnost.

James Heselden, který v prosinci 2009 získal většinový podíl ve společnosti Segway, byl v září 2010 ve věku 62 let nalezen mrtvý v řece Wharfe poblíž Leedsu, poblíž něj byla nalezena i dvojkolka. Policie dospěla k závěru, že s ní spadl z devítimetrového srázu nad řekou, což údajně potvrdil i jeden očitý svědek. Policie ani Heseldenova rodina neshledali žádné známky toho, že by mělo jít o něco jiného než o nehodu.  Podle vyjádření pražské záchranné služby z roku 2014 je úrazů spojených s provozem segwayů minimum a dochází k nim jen ojediněle.  Ve středu 5. března 2014 odpoledne sjelo v Praze na Kampě u Sovových mlýnů turistům vypůjčené vozítko do plavební komory. Byl povolán hasičský potápěč a jeřáb, který jej za asistence policie vylovil, a zpráva o události prošla významnými zpravodajskými médii. Ke zranění nedošlo.  Radní městské části Praha 1 pro oblast bezpečnosti a veřejného pořádku Ivan Solil 9. prosince 2015 uvedl, že Nemocnice na Františku od dubna eviduje přes 50 zraněných, kteří se dostali do nějaké kolize se segwayisty.

Legislativní úprava provozu v Evropě.

Ve Velké Británii nejprve zakázali segwayům provoz „po ulicích a silnicích“, avšak poté rozhodli, že se jedná o motorové vozidlo, a proto nesmí užívat ani chodníky. K rozhodnutí přispěla smrtelná nehoda majitele firmy Segway v září 2011. Podle časopisu Týden byl zákaz užívat chodníky a pěší zóny vydán současně se zákazem užívat silnice, a to počátkem roku 2011.  Rakousko charakterizovalo segway do 25 km/h jako motorové jízdní kolo (Elektro-Fahrrad). Do šíře 80 cm smí vozítka segway používat jízdní pruh pro cyklisty. Je-li vozítko širší nebo není-li cyklistický pruh k dispozici, musí použít vozovku. Jízda po chodníku je nepřípustná (mimo potřeby k zaparkování) a pokuta za ní se pohybuje až do výše 726 €. Platí stejná pravidla vybavení jako pro jízdní kola. Mimo to musí řidič dodržovat hranici 0,8 promile. Věková hranice platí od 12 let bez doprovodu rodičů. V Rakousku se doporučuje uzavřít pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových vozidel nebo se pojistit přes motoklub ÖAMTC-Touring.  V Německu a Nizozemsku je segway v podobném postavení jako moped, přičemž na chodníku smí jet rychlostí chůze, na cyklostezce rychleji.  V Dánsku pro ně platí stejná pravidla jako pro malé motocykly, tedy například dovršení věku šestnácti let a povinná přilba, má přibýt povinnost mít brzdy a světla.  Jiří Veselý, radní pro dopravu Prahy 1, v lednu 2014 uvedl, že podle vzkazu Rady Evropy se ke sjednocení legislativy ohledně této problematiky neschyluje.

Legislativní úprava provozu v Česku.

Ministerský návrh novely českého zákona o silničním provozu z října 2014 zařízení zahrnul pod název osobní přepravník se samovyvažovacím zařízením a ten zahrnul jej pod obecnější pojem osobní přepravní prostředek, pod který mají spadat též „obdobná zařízení“. Vládní verze návrhu termín „osobní přepravní prostředek“ nahradila termínem „osobní technický prostředek“. Vládní návrh novely z dubna 2015 navrhoval legislativní zkratku „osobní přepravník“ pro „osobní přepravník se samovyvažovacím zařízením nebo obdobné technické zařízení“. Definitivní znění zákona č. 48/2016 Sb., účinného od 20. února 2016, zavádí v § 2 písmenu nn) zákona 361/2000 Sb. pojem osobní technický prostředek, který definuje jako osobní přepravník se samovyvažovacím zařízením, nebo obdobné zařízení. Takto zavedení termín „osobní technický prostředek“ však není nikde v zákoně ani jednou použit, v novém § 60a však je místo toho v odst. 1 pro tentýž význam (osobní přepravník se samovyvažovacím zařízením nebo obdobné technické zařízení) zavedena legislativní zkratka osobní přepravník.

Výklad ministerstva dopravy a návrhy změn.

Česká legislativa až do roku 2015 segway výslovně nezmiňovala a vzhledem k tomu, že termíny „vozidlo“ a „motorové vozidlo“ jsou v Zákoně o provozu na pozemních komunikacích definovány kruhem, nebylo možné ze zákona přímo vyvodit, které dopravní prostředky do těchto definic spadají.  Odbor provozu silničních vozidel Ministerstva dopravy ČR a po něm i někteří další úředníci a správní úřady (například odbor správních činností městského úřadu Třebíč) od podzimu 2010 uvádějí, a to bez odvolání na jakoukoliv oporu v zákonných ustanoveních, jako oficiální svůj názor: „Zařízení segway není motorovým ani nemotorovým vozidlem. Podle platných předpisů je považováno za chodce. Při provozu na pozemních komunikacích se tedy na uživatele zařízení segway vztahují práva a povinnosti chodce. Je však nezbytné uvést, že uvedené platí jen v případě, kdy je zařízení užíváno v módu chůze.“ Podle Marka Illiaše z Ministerstva dopravy České republiky však toto zařízení vzhledem ke své konstrukci prakticky není schopné splnit případné požadavky na schválení vozidla. Podle Aktuálně.cz zdůvodnil mluvčí ministerstva dopravy Jakub Ptačinský tvrzení, že segway není vozidlem, tím, že není jako vozidlo homologován.  V lednu 2014 mluvčí ministerstva dopravy Tomáš Neřold uvedl, že ministerstvo připravuje novelu zákona o silničním provozu, která by měla segway definovat, avšak naznačil, že ministerstvo i nadále hodlá na segwaye nahlížet jako na chodce. Za jízdní kolo je prý podle názoru ministerstva považovat nelze, protože „jde o výrazně odlišné zařízení“. V červnu 2014 Martin Novák z tiskové oddělení ministerstva uvedl, že aby segway mohl být brán jako vozidlo, musel by mít světlo, zvonek a ukazatel směru. Podle návrhu novely zákona mají pod pojem chodec spadat též osoby pohybující se na lyžích, kolečkových bruslích, skateboardu nebo osobním transportéru segway anebo jiném obdobném zařízení, přičemž v § 53 mají být uvedeny speciální povinnosti chodce, který se pohybuje na technickém prostředku, který by mohl ohrozit provoz na chodníku. Podle komentáře mluvčího by do této kategorie měla spadat též jednokolka či boty s kolečky. Konečné rozhodnutí podle sdělení ministerstva z konce srpna 2014 ještě nepadlo, uvažuje se i možnost, že by provoz na chodníku byl povolen jen v pomalejším módu zhruba do 8 km/h.

Odlišná stanoviska.

Ing. Petr Moos zastává názor, že segwaye na chodník nepatří.  Od dubna 2012 městská část Praha 1 evidovala nárůst počtu stížností, že jezdci na segwayi ohrozili jak sebe, tak chodce a další účastníky silničního provozu. Za rok 2013 evidovala městská část podle mluvčí Blažkové několik desítek stížností na provoz segwayů.  Podle zástupce starosty městské části Praha 1 Daniela Hodka se radnice Prahy 1 domnívá, že segway se specifikací, způsobem pohybu ani rychlostí chodci v praxi nepřibližuje, a přesto na něj výklad ministerstva takto nahlíží, což chtěl v roce 2012 Daniel Hodek změnit. V lednu 2014 Lidovky.cz citovaly jako argument městské části Praha 1, že dvoukolka má elektromotor a dokáže vyvinout maximální rychlost 20 kilometrů v hodině, a proto by měla jezdit mimo místa vyhrazená pro pěší.  Pokutu za rychlou jízdu nelze podle ředitele městské policie v Praze 1 Miroslava Stejskala ukládat také proto, že strážníci nejsou technicky schopni měřit rychlost mezi nulou a 20 kilometry za hodinu.  Místostarosta Hodek v červnu 2012 informoval média, že chce prostřednictvím orgánů městské části iniciovat u ministerstva dopravy zákaz používání segwayů na chodnících a pěších zónách. V lednu 2014 radní Jiří Veselý pro Lidovky.cz uvedl, že městská část chce problém vyřešit do konce volebního období,tedy do podzimu 2014. Jedná s magistrátem o vytvoření vyhlášky, která by v některých ulicích provoz segwayů zakázala podobně, jako jsou omezeny pouliční umělecké produkce.  Proti připravované změně zákona protestoval a segwaye chtěl vykázat z chodníků spolek Pro jedničku, jehož předsedkyní byla zastupitelka Kateřina Klasnová.  Město Praha prosazovalo do zákona úplně novou kategorii „osobní transportér“.

Místní regulace provozu v Praze.

Praha 1.

V pátek 15. srpna 2014 se v Praze na Kampě u hlavních příjezdových cest od Újezdu a od Werichovy vily na základě rozhodnutí odboru dopravy městské části Praha 1 objevila první dopravní značka zakazující provoz segwayů. Má podobu dopravní značky Zákaz vstupu chodců s dodatkovou tabulkou s textem „JEN ZAŘÍZENÍ SEGWAY“ a původně byla umístěna pod zákazovou dopravní značkou s příkazem cyklistům sesednout z kola. Podle iDnes.cz se soubor umístěných značek mnohým zdá nesrozumitelný. Mluvčí městské policie Jan Čihák uvedl, že proti tomuto vyznačení ohledně segwayů městská policie nic nemá. Bývalý expert Besipu Robert Šťastný uvedl, že v instalovaných značkách problém nevidí. Mluvčí městské části Veronika Blažková uvedla, že jediný, kdo může rozhodovat, zda je značka správná či ne, je ministerstvo dopravy, se kterým odbor dopravy městské části komunikuje, a určitě by to neměli řešit cyklisté. Mluvčí ministerstva dopravy Martin Novák o týden později uvedl, že značení na Praze 1 pravděpodobně rozumí jen jeho autoři a na občany může působit spíše jako nová vlna abstraktního umění a že pokud by některá obec potřebovala konzultaci, je ministerstvo k dispozici.  Praha 1 též zakázala vjezd do průchodu Richterova domu mezi Michalskou ulicí a Malým náměstím.  Praha 1 v červenci 2015 též navrhovala, aby vozítka Segway mohla jezdit jen ve vymezených oblastech, navíc s povolenkami a vybavená GPS sledováním se záznamem trasy.  Poté, co Poslanecká sněmovna schválila návrh zákona, který později dostal číslo 48/2016 Sb. a nabyl účinnosti 20. února 2016, radní městské části Praha 1 pro oblast bezpečnosti a veřejného pořádku Ivan Solil uvedl, že až zákon vejde v platnost, Praha 1 bezodkladně naváže na jednání s hlavním městem Prahou s cílem vydání obecně závazné vyhlášky (podle zákona to má být nařízení obce), která by měla reflektovat několikaleté negativní zkušenosti obou radnic a měla by být účinným nástrojem pro městskou policii, která ponese hlavní tíži účinné regulace v ulicích Prahy. Na otázku televizní moderátorky ČT 9. prosince 2015 uvedl, že restrikce zcela jistě zahrne široký okruh okolo hlavního centra, to znamená Václavské náměstí, Staroměstské náměstí, Malostranské náměstí.  Od 15. srpna 2014 zakázal generální ředitel Národní knihovny ČR Ing. Tomáš Böhm vjezd samobalančních dvoukolek známých pod názvem segway do areálu Klementina. Povolil však pěším, aby tuto dvoukolku vedli vedle sebe, čímž podle něj neohrozí sebe ani ostatní. Podobně je rozhodnutím vlastníka vyznačen zákaz provozu segwayů u vjezdů do areálu Tyršova domu na Malé Straně, centra České obce sokolské.

Vyšehrad.

Městská část Praha 2 u čtyř vstupů pevnosti Vyšehrad (před Cihelnou bránu ve Vratislavově ulici, před Táborskou bránou, před tunýlky v Lumírových sadech a od Ústavu pro matku a dítě v Podolí) v červenci 2015 osadila dopravní značku, podle ČTK jde o značku zákaz vjezdu s doplňkovým textem „segway“, podle vyobrazení jde o značku „Jiný zákaz“ s nápisem SEGWAY. Toto řešení vyhodnotil odbor dopravy městské části jako jediné srozumitelné pro provoz a pro možný postih, ostatní možnosti vyhodnotil jako matoucí.

Širší centrum Prahy.

19. července 2016 přijala Rada hlavního města Prahy po dlouhé přípravě nařízení hlavního města, podle kterého je v celé Pražské památkové rezervaci i na některých dalších územích rozšířeného centra města zakázán provoz osobních přepravníků (ve smyslu zákonné definice). Nařízení nabylo účinnosti 3. srpna 2016, fakticky však začíná platit až s umístěním příslušného zákazového dopravního značení.  Už původní záměr města uzavřít pro Segwaye na základě možnosti dané zákonem od února 2016 celé území Pražské památkové rezervace by se dotkl téměř všech dosavadních tras a výchozích bodů vyjížděk, nakonec byla zakázaná oblast ještě významně rozšířena o předměstské čtvrti.  Ještě před umístěním dopravního značení, začátkem srpna 2016, spustilo město Praha oficiální letákovou informační kampaň „Segway No Way“, čímž vznikl zmatečný stav, kdy fakticky zákaz ještě neplatil, magistrát a městská policie však o něm mluvila jako o platném, avšak nevymahatelném, a městská policie prý podle magistrátu do té doby turisty na segwayích informovala, že se dopouštějí přestupku. TSK hl. m. Prahy začátkem srpna uvedla, že zatím nedostala od magistrátu a radnic příslušný pokyn k rozmístění značek.  Podle zprávy ze 14. listopadu 2016 nebyla k projektu zónového značení, zpracovanému TSK hl. m. Prahy, podána žádná připomínka (lhůta pro podání přípomínek končila 17. listopadu 2016), takže do týdne TSK očekávala schválení dokumentu a zahájení realizace značení. Podle projektu má jít o 610 zónových značek na 250 místech. Výroba a osazení značek má stát přes 4 miliony Kč. Ve čtvrtek 24. listopadu 2016 vydal odbor dopravy MHMP o zavedení značení opatření obecné povahy, které má nabýt účinnosti po 14 dnech od vydání. První značka byla umístěna v pátek 25. listopadu 2016 odpoledne na Hradčanech na nároží ulic U Prašného mostu a Jelení. Značení by mělo být rozmístěno do dvou týdnů, než opatření obecné povahy nabude účinnosti.  Někteří provozovatelé se přeorientovali na elektrické koloběžky, jízdní kola a tříkolky, někteří v centru Prahy jízdy na segwayích dále nabízejí, ale zájemce pak převezou na území mimo zákaz. To však městská policie stíhá jako porušení tržního řádu či neoprávněný zábor veřejného prostranství. Část podnikání se přemístila do Prahy 2, která leží z velké části mimo zónu zákazu.  Někteří provozovatelé se po zákazu segwayů v centru Prahy začali přesouvat do Prahy 2, například do Riegrových sadů. Asociace Segway však uvedla, že neví o tom, že by nějaká společnost provozovala segway tours na území Prahy 2.  Praha 2 v reakci na vzniklou situaci tvrdí, že když v minulém roce projednávala původní návrh nařízení, ještě nevěděla, že se zóna zákazu rozroste také o sousední oblast Prahy 3 i Prahy 4 a v Praze 2 tak vznikne jediná lokalita v blízkosti centra, kam vozítka mohou. Praha 2 se proto obrátila „na magistrát“ se žádostí, aby byla připojena k celoplošnému zákazu. Náměstek primátorky Petr Dolínek slíbil, že magistrát začne prověřovat možnost úpravy městské vyhlášky s tím, že by se to mohlo legislativně stihnout k 1. červenci 2017, což je ale na hraně. Praha 2 chce prozatím umístit značky zákazu segwayů před vstupy do parků, přičemž místostarosta pro životní prostředí Václav Vondrášek tvrdil, že cesty v parcích jsou veřejně přístupnými účelovými komunikacemi.  Následně se v lednu 2017 rozhodla i Praha 10 požádat magistrát, aby byl zákaz rozšířen o Vršovice, o oblast na východě vymezenou ulicemi U zdravotního ústavu, Benešovská, Ruská, Bělocerkevská, U Slavie, U Vršovického hřbitova a Bohdalecká. Představitelé městské části snahu odůvodnili tím, že na základě zákazu v přilehlých oblastech se provozovatelé přesunou na místo nejblíže centru, které není dosud zakázané.

Žaloba asociace Segway.

Na konci června 2016 Asociace Segway v souvislosti s připomínkovým řízením k chystanému nařízení města oznámila, že zvažuje v případě zákazu provozu segwayů podat na Prahu žalobu o zaplacení vzniklých škod. 5. ledna 2017 se Asociace Segway nechala slyšet, že do týdne podá kvůli vyhlášce žalobu, protože považuje zákaz za protzákonný. To byla jediná informace, kterou byla mluvčí Asociace oprávněna sdělit – k tomu, zda se asociace obrátí na ministerstvo dopravy, jak dříve avizovala, se nevyjádřila. 4. února 2017 oznámila Zuzana Eliášová, mluvčí Asociace Segway zastupující 25 provozovatelů, že asociace podala žalobu ohledně vyhlášky plošně omezující vjezd segwayů. Obsah a argumentaci podané žaloby však zpráva ČTK blíže nepopisovala. Městský soud v Praze v dubnu 2017 žalobu, kterou se sdružení (zastoupené Pavlem Říčkou) domáhalo zrušení zákazu, odmítl s tím, že nařízení obce nepodléhá přezkumu soudem a nelze proti němu podat žalobu.

Segway [segvej], přesněji Segway PT (Personal Transporter), je dvoukolový elektrický dopravní prostředek pro jednu osobu a přiměřený náklad, využívající ke svému pohybu dynamické stabilizace. Vynalezl jej americký podnikatel a vynálezce Dean Kamen. Vyrábí je od roku 2001 firma Segway Inc. v New Hampshire v USA.


Historie.

V návaznosti na doporučení přijaté 25. ledna 1949 Hospodářským výborem OSN pro Evropu byl postupně vyvinut systém zelených karet. Je to síť profesionálních orgánů uznaných členskými státy (národních pojišťovacích kanceláří), které jsou propojeny přes bilaterální dohody. Cílem tohoto systému je ochrana třetích stran, které jsou poškozené při dopravních nehodách, a usnadnění likvidace škod, které zahrnují odpovědnost zahraničního motoristy.  Tento systém byl postupně upravován v „První motorové směrnici“, která vychází ze směrnice Rady č. 72/166/EHS ze dne 24. dubna 1972 o sbližování právních předpisů členských států, v „Druhé motorové směrnici“, která vychází ze směrnice Rady č. 84/5/EHS ze dne 30. prosince 1983 o sbližování právních předpisů členských států a ve „Třetí motorové směrnici“, která vychází ze směrnice Rady č. 90/232/EHS ze 14. května 1990 o sbližování právních předpisů členských států.  Tyto směrnice uložily řidičům všech zahrnutých zemí povinnost uzavřít pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou v automobilové dopravě, přičemž byl stanoven minimální limit pojištění. Dále byly členské státy vyzvány zřídit finanční fondy, které slouží k odškodňování (min. do výše povinného pojištění) obětí nehod způsobených nepojištěnými nebo neznámými automobily. A nakonec uložily směrnice státům povinnost přijmout taková opatření, aby toto pojištění odpovědnosti pokrývalo všechny členská státy a zaručovaly buď pojistnou ochranu ve znění daného členského státu, nebo domovského, dle toho, v jakém státě je pojistná ochrana vyšší.  Další oporou systému zelených karet jsou Interní Předpisy (Dohody o interních pravidlech), díky kterým může vstoupit vozidlo na cizí území členského státu bez předkládání zelené karty, ačkoliv ji stále musí vozit sebou. Existují však i státy, kde je stále nutné ukázat zelenou kartu při vjezdu na jejich území.

Česká republika a zelená karta.

V ČR se je mezinárodně uznávaný doklad o zřízení pojištění odpovědnosti z provozu vozidla řídí zákonem č. 168/1999 Sb., ve znění zákona č. 137/2008 Sb. Tzv. povinné ručení vzniká na základě uzavřené pojistné smlouvy. Ihned po sjednání pojištění vystaví pojišťovna zelenou kartu, která slouží k prokazování sjednaného povinného ručení v Česku i v zahraničí. Každý řidič je povinen mít kartu u sebe. Jestliže není tento doklad schopen na požádání předložit příslušníkům policie ČR, může být na místě finančně penalizován blokovou pokutou ve výši 1500–3000 Kč. Pokud pak se stane nehoda a někdo z jejích účastníků nemá zelenou kartu, je to automatický důvod k zavolání policie. Potvrzení o zaplacení povinného ručení není dokladem o povinném ručení, a proto jej řidič nemusí mít u sebe. Zelená karta obsahuje informace o stavu vozidla a registrační značce. Případné změny stavu vozidla musí být nahlášeny pojišťovně a následně musí být vystavená nová zelená karta.  Všechny země, ve kterých platí zelená karta, jsou vyznačeny na zadní straně dokladu.

Platnost zelené karty.

Zelená karta platí v těchto zemích:  Belgie, Bulharsko, Česká republika, Dánsko, Estonsko, Finsko, Francie, Itálie, Irsko, Island, Kypr, Lichtenštejnsko, Litva, Lotyšsko, Lucembursko, Maďarsko, Malta, Německo, Nizozemsko, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rumunsko, Řecko, Slovenská republika, Slovinsko, Spojené království Velké Británie a Severního Irska, Španělsko, Švédsko, Albánie, Andorra, Bosna a Hercegovina, Makedonie, Chorvatsko, Monako, San Marino, Srbsko, Černá Hora, Švýcarsko, Turecko, Ukrajina, Vatikán, Bělorusko, Írán, Izrael, Moldavsko, Maroko, Rusko a Tunisko.  Od 1. ledna 2016 platí zelená karta také v Ázerbájdžánu s výjimkou Náhorního Karabachu. Na území Kypru a Srbska jsou území, kde zelená karta neplatí. Tam si musí řidič nakoupit hraniční pojištění (např. Kosovo, severní Kypr).  Pokud není na zelené kartě přeškrtnuto označení některé z následujících zemí, tak platí i v nich:  Írán, Izrael, Maroko, Tunisko, Ázerbájdžán, Bělorusko, Moldávie, Rusko a Tunisko.

Zelená karta je mezinárodní osvědčení o platném pojištění odpovědnosti z provozu vozidla, které začalo být vydáváno v souladu s doporučením, jež bylo přijaté 25. ledna 1949 Podvýborem pro silniční dopravu při Výboru pro vnitrozemskou dopravu Evropské hospodářské komise Organizace spojených národů.


Klubová kariéra.

S fotbalem začínal ve Fortuně Magdeburg, poté hrál za 1. FC Magdeburg a navštěvoval sportovní gymnázium. V roce 2005 se připojil k Borussii Dortmund.

Borussia Dortmund.

Svou profesionální kariéru má zatím spojenou pouze se současným klubem Borussí Dortmund. První utkání za A-tým odehrál 9. srpna 2008 v prvním kole DFB-Pokalu na půdě Rot-Weiss Essen ze čtvrté ligy. Do zápasu nastoupil v 77. minutě za útočníka Mladena Petriće. Dortmund v utkání zvítězil.. Přesně o týden později už debutoval v nejvyšší německé lize opět pod trenérem Jürgenem Kloppem. Do zápasu na BayAreně s domácím Bayerem Leverkusen vkročil v 72. minutě, když za stavu 3:1 pro Borussii střídal zraněného obránce Dedého. V 83. minutě se sice ještě hlavou trefil domácí útočník Kießling, ale ten už jen korigoval výsledek.  V sezóně 2010/11 získal s Borussií bundesligový titul, který následně se spoluhráči obhájil v sezóně 2011/12. V tomto ročníku navíc vyhrál i DFB-Pokal, ve finále porazil Dortmund Bayern Mnichov 5:2.  V základní skupině D Lize mistrů 2012/13 (skupina smrti – nejtěžší skupina tohoto ročníku LM) 24. října 2012 přispěl jednou brankou k vítězství 2:1 nad Realem Madrid. S Dortmundem se představil 25. května 2013 ve Wembley ve finále Ligy mistrů proti rivalovi Bayernu Mnichov, Borussia však nejprestižnější evropský pohár nezískala, podlehla Bayernu 1:2. Schmelzer odehrál utkání v základní sestavě.

Reprezentační kariéra.

Reprezentační kariéru začal v reprezentaci do 21 let a s jedenácti zápasy patřil mezi pravidelně nastupující hráče. Trenér Horst Hrubesch jej nominoval na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2009 konané ve Švédsku, kde mladí Němci získali svůj premiérový titul v této kategorii. Nastoupil ve čtyřech utkáních.  Za seniorskou reprezentaci debutoval 17. listopadu 2010 v přátelském zápase se Švédskem, ve kterém nepadl jediný gól. Schmelzer ale odehrál celé utkání. Mezi několika dalšími debutanty byl i Schmelzerův spoluhráč Mario Götze. V roce 2011 nastoupil k dalším třem reprezentačním utkáním a je na dobré cestě být číslem jedna na levém kraji obrany německé reprezentace.

Úspěchy.

Zdroj:

Klubové.

Borussia Dortmund

Reprezentační.

Německo U21 Německo

Osobní život.

Schmelzer má o dva roky mladšího bratra.

Marcel Schmelzer (* 22. ledna 1988, Magdeburg, NDR) je profesionální německý fotbalista hrající jako levý obránce za německý klub Borussia Dortmund.


Kansas Nebraska Act.

Teritorium Kansas bylo ustanoveno zákonem Kansas-Nebraska Act 30. května 1854, kdy vzniklo teritorium Nebraska a teritorium Kansas. Vznik Kansaského teritoria se uskutečnil v čase, kdy stejný počet státu USA otroctví povolilo, resp. zakázalo. Missourský kompromis z roku 1820 ustanovil toto rozdělení, když otroctví v Missouri bylo povoleno, ale severně od 36. rovnoběžky bylo zakázáno. Tato rovnováha byla ale prolomena zákonem z roku 1854, který povoloval občanům teritoria Kansas, aby sami rozhodli o statusu budoucího státu.

Přistěhovalectví.

V průběhu několika dnů po schválení zákona Kansas-Nebraska Act, stovky lidí z Missouri překročili hranice do sousedního teritoria. 10. června 1854, Missourijci měli míting ve Salt Creek Valley, obchodní stanici 3 mile od Fort Leavenworth. Na mítingu prohlásili, že upřednostňují skutečnost, aby byl Kansas otrokářským státem. Před prvním příchodem přistěhovalců ze svobodných států téměř každá lokalita podél řeky Missouri byla obsazena přistěhovalci ze západního Missouri. V roce 1854 nastal příliv přistěhovalců ze svobodných státu, včetně Nové Anglie, Iowy, Ohia a dalších státu Středního západu. Protože osadníci z Missouri začali obsazovat území blízko hranice, osadníci ze svobodných státu byli přinuceni zakládat svá sídla ve vnitrozemí Kansaského teritoria. Politické srážky na téma zavedení otroctví vyvrcholili násilinými akty, které vyústili až v drancování. Tyto politicky motivované konflikty v teritoriu Kansas mu dali název Bleeding Kansas a byli předehrou Občanské války.

Ústava státu Kansas.

První zvolená vláda teritoria Kansas z roku 1855 podporovala otroctví, výsledek voleb byl ale odmítnut protiotrokářskými sílami jako podvod. Tisíce podporovatelů otroctví bylo přivezeno do Kansasu z Missouri s cílem ovlivnit volby. V následujících letech byli předloženy čtyři návrhy ústav. První návrh z roku 1855, takzvaná Topeka Constitution, zakazovala otroctví, byl ale odmítnut americkým Senátem. Tehdejší vláda tedy připravila v roce 1857 nový návrh, který otroctví povoloval. Poslední dvě ústavy z let 1858 (Leavenworth Constitution) a 1859 (Wyandotte Constitution) zakazovali otroctví. Poté jak americký Senát návrh z roku 1858 neschválil, byla schválena ústava Wyandotte Constitution, která od přijetí Kansasu do Unie v roce 1861 slouží jako základ právního systému Svobodného státu Kansas (Free State Kansas).

Teritorium Kansas (: Kansas Territory) bylo organizované začleněné území Spojených států amerických, které existovalo od 30. května 1854 do 29. ledna 1861, kdy východní část se stala státem Unie jako stát Kansas.


Historie.

Strana byla založena roku 1926 pod jménem Komunistická strana Kypru (CPC). Komunistická strana podporovala nezávislost Kypru a odmítala "enosis" (spojení s Řeckem) které bylo hlavním cílem většiny řeckokyperských nekomunistů. Strana přešla do ilegality roku 1931 když britská koloniální správa zavedla omezení občanských práv následované nacionalistickým nepokoji. Roku 1941, vedení podzemí komunistické strany založilo AKEL. V prvních obecních volbách roku 1943 (předtím byli starostové jmenováni) se kandidáti AKELu stali starosty Limassolu (Ploutis Servas) a Famagusty (Adam Adamantos).  AKEL podporoval postupný proces, v němž by i přes vlastní vládu a ústavu Kypr zůstával kolonií a pomalu by směřoval k sebeurčení a Enosis. Po selhání jednání o podpoře ústavy přijatelné pro všechny členy v roce 1949 AKEL změnil politickou linii a začal podporovat Enosis bez postupných kroků.  Na konci padesátých let se AKEL postavil proti násilné taktice protibritského odbojového hnutí EOKA. EOKA označila AKEL jako kolaboranty. Několik představitelů AKELu bylo zavražděno a označeno za zrádce a to včetně příznivce AKELu Savase Menikoua, který byl ukamenován.  Okolo roku 1958 nacionalistická organizace tureckých Kypřanů TMT začala tlačit na Turky v AKELu, aby ze strany odešli. Novinář Fazil Onder byl zabit a ředitel tureckého úřadu PEO Ahmet Sadi byl nucen se přestěhovat do Velké Británie, aby si zachránil život.  V prvních prezidentských volbách nezávislého Kypru nasadil AKEL kandidáta Ioannise Kliridise proti Makariovi III., která zvítězil. Poslední turecký Kypřan, který byl členem ústředního výboru, Derviş Ali Kavazoğlu byl zabit TMT v roce 1965.  Ve volbách do Sněmovny 27. května 2001 získala strana 34, 7 % hlasů a 20 z 56 křesel. Po volebním vítězství byl generální tajemník AKELu Dimitris Christofias zvolen předsedou Sněmovny reprezentantů, poprvé v historii Kyperské republiky. Kromě AKELu byl podporován Hnutím za sociální demokracii (EDEK) a Demokratickou stranou (DIKO).  Koalice těchto tří stran pokračovala. V prezidentských volbách v roce 2003 AKEL, DIKO a EDEK docílili zvolení kandidáta strany DIKO – tím byl Tassos Papadopoulos – prezidentem Kypru. Od té doby je AKEL činnou součástí kyperské vlády se čtyřmi ministry.  Kypr vstoupil do EU v roce 2004, současně s mimo jiné Českou republikou. AKEL je v Evropském parlamentu členem frakce Evropské sjednocené levice a Severské zelené levice. V evropských parlamentních volbách roku 2004 na Kypru byli za AKEL zvoleni 2 poslanci; Adamos Adamou a Kyriacos Triantaphyllides.  AKEL obhájil post nejsilnější politické strany na ostrově ve volbách v roce 2006, i když ztratil dvě křesla – získal 18 křesel s 32, 3 % hlasů.  V druhém kole prezidentských voleb konajících se 24. února 2008 byl zvolen prezidentem Kyperské republiky generální tajemník AKELu Dimitris Christofias. Dle oficiální výsledků získal 53, 36 % hlasů. Jeho oponent, pravicový Ioannis Kasoulides, 46, 64 %.

Pokroková strana pracujícího lidu (řecky: Ανορθωτικό Κόμμα Εργαζόμενου Λαού, transkripce "Anorthotiko Komma Ergazomenou Laou", zkratka AKEL) je kyperská komunistická strana. Podporuje nezávislý, demilitarizovaný a neutrální Kypr a federální řešení kyperského problému. Kladou důraz na sbližování s tureckými Kypřany. Strana podporovala vstup do Evropské unie, byť s určitou rezervovaností.


Historie.

Předchůdci dnešní stavby.

Nejstarší, ještě románský předchůdce dnešního kostela v těchto místech vznikl v souvislosti s rozvojem nedalekého Týnského dvora v průběhu 12. století, první písemná zmínka se váže k roku 1135. V této době, kdy už nesl zasvěcení Panně Marii, jej panovník svěřil péči Vyšehradské kapituly. Spolu s rostoucím Starým Městem nabýval na významu a stal se kostelem farním. Na přelomu 13. a 14. století byl nahrazen raně gotickou trojlodní stavbou o třech klenebních polích s kryptou pod polygonálně ukončeným presbytářem a minimálně jednou věží v západním průčelí. Ve věži je doložen zvon roku 1310, kdy sehrál roli v rámci obsazení Prahy Janem Lucemburským. Část věže se dochovala až do roku 1894 jako tzv. kaple sv. Ludmily navazující na sakristii. Nedlouho po dokončení kostela se vyřešil smírem také dlouho trvající spor mezi Vyšehradskou kapitulou a zástupci farnosti o patronátní právo. Ještě v tomto kostele působil od roku 1365 jako farář jeden z prvních reformních kazatelů Konrád Waldhauser, pochovaný na přilehlém hřbitově roku 1369.

Osudy současného kostela.

V polovině 14. století zahájili farníci, kteří patřili mezi nejbohatší městský patriciát, za podpory významných měšťanských rodin z jiných farních obvodů novostavbu vrcholně gotické trojlodní baziliky, která se stala hlavním staroměstským kostelem nejen pozdního středověku. V základním plánu poměrně konzervativní architekturu ovlivnili postupně mistři pocházející z největšího stavebního podniku v Čechách, z obou pražských katedrálních hutí, v první fázi Matyáše z Arrasu a následně Petra Parléře. Na druhého jmenovaného ukazují kružby oken hlavní lodi a zejména okno východního průčelí o výšce 28 m. Dále je v českém prostředí nebývale velkolepě sochařsky zpracovaný severní portál s pašijovým cyklem v tympanonu a sedile v závěrech obou bočních lodí. Sedile severní odkazuje svou ikonografií na umělecké prostředí krále Václava IV., který mohl také osobně nebo prostřednictvím osob ze svého okolí ovlivnit tato vynikající umělecká díla. Týnský kostel byl přitom situován nedaleko jeho nového hlavního sídla Královského dvora, mohl jej tedy osobně navštěvovat. Novostavba začala sloužit svému účelu okolo roku 1380, kdy došlo také k přenesení oltářů z původního raně gotického kostela. Před vypuknutím husitských bouří byly dostavěny tři lodě, není však jisté, zda byla hlavní loď zaklenuta. Stavba tehdy postrádala západní štít, nejspíše klenbu a krov hlavní lodi a obě věže.  Týnský kostel byl poměrně záhy ovládnut reformní stranou, v husitských dobách se potom stal jedním z předních kostelů strany podobojí. Od roku 1427 zde působil Jan Rokycana, roku 1435 zvolený, avšak nikdy nepotvrzený utrakvistický biskup, blízký spolupracovník Jiřího z Poděbrad, který byl v kostele u sakristie roku 1471 také pohřben. Po husitských válkách měla být stavba dokončena a zastřešena, ale dřevo na krov mělo být místo toho použito na stavbu šibenic pro Jana Roháče z Dubé a jeho 50 druhů, popravených na příkaz císaře Zikmunda. Krov tak byl pravděpodobně dokončen až o 20 let později roku 1457.  Stavba pokračovala za vlády Jiřího z Poděbrad, zvoleného králem na nedaleké Staroměstské radnici, jehož srdce bylo podle jeho přání později v chrámu pohřbeno, a to vedle hrobu Jana Rokycany. Do roku 1463 byl vztyčen štít hlavní lodi a v roce 1466 dostavěna severní věž. V nice štítu byla umístěna panovníkova socha s nápisem „Veritas vincit“ („Pravda vítězí“) a nad ní umístěn pozlacený kalich. Socha byla snesena v roce 1623 a nahrazena roku 1626 reliéfem Madony ve sluneční svatozáři od Kašpara Bechtelera. Jižní věž byla dokončena roku 1511 za vlády Vladislava Jagellonského. Obě věže se pak tyčí do výšky 80 metrů.  Po Bílé hoře v roce 1621 připadl kostel opět katolické straně. Z chrámu byly odstraněny nejen symboly utrakvismu, ale také ostatky některých jejích představitelů, mj. Jana Rokycany. Záhy po skončení třicetileté války (roku 1648) začali měšťané hojně zřizovat oltáře v novém barokním slohu. Mezi prvními to byl oltář hlavní (rok 1649), který je symbolickým poděkování pražanů Matce Boží za ukončení dlouhého válečného konfliktu, obdobně jako Mariánský sloup na Velkém rynku. Roku 1670 dokončil architekt Giovanni Domenico Orsi novou varhanní kruchtu. Roku 1679 kostel postihl požár. Klenba hlavní lodi a presbytáře musely být následně sneseny a nahrazeny barokní klenbou valenou s lunetami. V roce 1819 zachvátil požár severní věž. Její obnova se protáhla do roku 1836, kdy došlo k nahrazení zničeného krovu (podle jižní věže, kde se původní krov dochoval). Během úprav v puristickém duchu ve druhé polovině 19. století byla odstraněna omítka, která pokrývala část fasády. Kostel tak dostal nepůvodní vzhled opukového kamene, který známe dnes.  V roce 1933 byl k farnímu obvodu jako filiální připojen kostel sv. Havla, v roce 2009 potom kostel sv. Haštala, spojený s Týnem dočasně již v době pobělohorské. Do farního obvodu náleží také kostel kostel sv. Jakuba, který má ovšem vlastní duchovní správu. Ve druhé polovině 20. století byl Týnský kostel proslulý dlouholetým působením faráře Jiřího Reinsberga (1946–1993). Byl v Čechách jedním z prvních míst zavádění jak liturgické reformy Pia XII. v 50. letech, tak pokoncilních reforem a překladů liturgických textů. Kolem farnosti se shromáždila specifická skupina křesťanů, a na rozdíl od mnoha jiných církevních aktivit tuto společnost v centru Prahy komunistický režim toleroval. Od 70. let 20. do počátku 21. století prošel také kostel celkovou náročnou obnovou. V srpnu 2017 bylo z podnětu České biskupské konference zahájeno navrácení zlatého kalicha na průčelí: umístěna tam byla nejprve jeho maketa, která byla následně nahrazena konečnou skulpturou z měděného pozlaceného plechu.

Popis.

Chrám je vystavěn z neomítaných kamenných kvádrů, plastické články architektury a sochařská výzdoba jsou tesány z místní opuky. Jde o gotickou stavbu s dispozicí trojlodní baziliky s dvojicí věží v západním průčelí, s trojchórovým řešením východního závěru a s převážně barokním mobiliářem.  Jižní boční loď si i přes pozdější vložení barokních a novogotických prvků zachovala původní charakter jednolitého prostoru, klenutého křížovými klenbami, jež od sebe nedělí výraznější meziklenební pasy. Přípory vynášející klenební žebra sbíhají až k zemi a tím rytmicky člení prostor lodi. Základním architektonickým rysem hlavní lodi byla její dvoupatrovost, která podmiňovala vznik vysoké hladké plochy mezi vrcholy lomených arkád a oken.

Architektura.

Výrazně vertikální, bazilikálně uspořádaný trojlodní gotický kostel je vybavený na západě dvojicí gotických hranolových věží. Na východě je kostel ukončen krátkým presbytářem o jednom obdélném poli, polygonálně uzavřen čtyřmi stranami osmiúhelníka. Boční lodě jsou ukončeny nehlubokými polygonálními kaplemi o pěti stranách osmiúhelníka. Boční lodě jsou zaklenuty pěti poli křížové žebrové klenky na téměř čtvercovém půdorysu, ke kterým se pojí ještě po jedné křížové žebrové klenbě v podvěží. Hlavní loď i presbytář jsou pak zaklenuté šesti obdélnými, šířkově uspořádanými poli stlačené valené raně barokní klenby s trojúhelníkovými výsečemi. Boční lodě si zachovaly původní gotickou žebrovou klenbu. Kostel je osvětlený řadou převýšených, hrotitě ukončených gotických oken vybavených kamennými kružbami.  Po stranách středního závěru, s půdorysem desetiúhelníka s opěrákem v ose, se stýkají pětiboké závěry bočních lodí. Tyto závěry se uplatňují z exteriéru jako trojboké. Východní strana bočních chórů navazuje přímo do středního závěru. Dispozice kostela nebyla uzpůsobena nedostatkem plochy, ale aby byla kompatibilní s vývojovými principy gotické architektury 14. století.  Západní průčelí, jenž tvoří jednu z největších dominant Prahy, vyrůstá z trnože, který lemuje celou stavbu. Výžlabky a vnější okraje oblounků jsou zdobeny hruškovcem. Zhruba ve dvou třetinách výšky je přerušována drobnými prstenci. Osový opěrák i oba sousední vrcholí kombinací pultu a sedlové stříšky, ostatní jsou ukončeny jednoduchou hlavní římsou.  Na nejvýchodnějším poli jižní boční lodi se nachází sakristie a depozitář, které jsou ze vnějšku celé regotizovány. Pouze východní okno sakristie uchovalo své původní ostění jako v bočních chórech. Lomeným portálem do sakristie se nastupuje na vřetenové schodiště. Vstup depozitáře je dekorován kamennou balustrádou. Klenba depozitáře a sakristie jsou identické, avšak na rozích depozitáře se zachovaly tři figurální konzoly (andělé, souboj zvířecích stvůr s lidskými postavami), již jsou ohlasy Petra Parléře.  Hlavní architektonická dominanta severní strany je slavný portál zabírající plochu průčelí mezi oběma opěrnými pilíři. Portál má půlkruhový oblouk, který reaguje opět na tvarosloví Petra Parléře.  Ostění lomeného vchodu je vnitřními i vnějšími výžlabky dekorován drobnými kraby. Obnovené znaky české a římské říše jsou vsazené ve cviklech nad lomeným obloukem.  Ostění tympanonu sahá až do vnitřních bloků obou opěráků. Vybíhá ze zkoseného podnože. Toto ostění bylo dole přerušeno kružbovým panelováním. Nad ním pokračuje výklenek pro sochy, ukončený baldachýnem. Převýšený půlkruhový tympanon je složen z pěti opukových desek s reliéfním zobrazením Utrpení Páně a Ukřižování.  V místě zkosení portálové podnože jsou uprostřed i na rozích čelních stran opěráků umístěny rozdílně mohutné konzolové přípory. Střední nejslabší vrcholí prostými hlavičkami. Vnitřní je nejmohutnější, umístěna pod vysokým prstencem zdobeným ornamentálními motivy. Nese silné hlavice, kde vpravo se nacházejí dva andělé vedoucích lva, jelena, zatímco vlevo je Mojžíš mezi sedícími anděly. Slabší vnější přípory vrcholí figurálními hlavicemi. Na krycích deskách rohových hlavic jsou posazeny podstavce pro sochy. Portál nebyl před husitskou revolucí dokončen.  Střední závěr i hlavní loď byly zbarokovány po požáru v roce 1679. V podkroví jsou nepatrné stopy středověkého stavu.  Kostel je přístupný čtyřmi gotickými portály. Osově umístěným západním a dvěma portály, prolomenými v úrovni druhého pole na severní a jižní straně. Severní portál má v tympanonu reliéf zobrazující tři scény z Kristových pašijí v mnohafigurových kompozicích. Sochařsky velmi kvalitní dílo se řadí k nejvýznamnějším památkám gotického sochařství předhusitského období v Česku. Dvojice věží je zakončena bohatě zdobenými převýšenými pozdněgotickými osmibokými helmicemi, které jsou doplněny ochozem, čtveřicí nárožních vížek a ještě navíc pročleněny zhruba v polovině své výšky další čtveřicí vysazených ozdobných vížek. Mezi věžemi je sevřen bohatě zdobený, řadou fiál vrcholící gotický štít obsahující barokní reliéf Madony.

Vybavení.

K pozůstatkům gotické výbavy patří zejména pozdně gotický baldachýn od Matěje Rejska z roku 1493. Byl původně umístěný nad hrobem biskupa Augustina Luciana z Mirandoly. Baldachýn čtvercového půdorysu je tvořen čtyřmi středně mohutnými kamennými polychromovanými opěrami, které jsou ukončeny lomeným obloukem, tzv. oslím hřbetem. Tyto oblouky jsou doplněny nárožními ozdobnými věžičkami a obohaceny gotickými ornamenty. Na každé opěře, zhruba ve druhé třetině, jsou umístěny sochy. Opěry nesoucí architráv vrcholí fiálami. Z východní strany je baldachýn dekorován obrazy Karla Škréty (1610–1674).  Mobiliář kostela je v současné době převážně barokní. Z původního středověkého vybavení se dodnes dochovalo v interiéru chrámu pět uměleckých prací: cínová křtitelnice z roku 1414, nejstarší a největší v Praze; kamenná kazatelna v hlavní lodi; velmi cenná jsou dvě díla tzv. Mistra Týnské kalvárie z počátku 15. století: Týnská madona a sousoší Kalvárie v závěru severní lodi; nakonec potom dvě pozdně gotická umělecká díla: na pomezí renesance se nachází oltář s ústřední dřevořezbou Kristova křtu od podunajského mistra, zvaného podle signatury Monogramista IP z doby po roce 1520; posledním potom kamenný baldachýn z roku 1493 pocházející snad z dílny Matěje Rejska. Ten původně kryl hrobku biskupa Augustina Luciána z Mirandoly. Již před jeho vznikem se v těchto místech nacházel oltář sv. Lukáše staroměstského malířského cechu, v baroku s obrazem Karla Škréty sv. Lukáš maluje Madonu (dnes v MHMP), nahrazený v polovině 19. století stávajícím obrazem téhož námětu v neogotickém retabulu od Josefa Vojtěcha Hellicha.  Z období renesance a baroka se dochoval mimořádně zajímavý soubor reliéfně tesaných náhrobních kamenů a epitafů, mj. náhrobník astronoma Tychona Braheho z roku 1601, který je umístěn u prvního jižního pilíře hlavní lodi. Z barokního mobiliáře vynikají dřevořezby raně barokních oltářů a cenné varhany od Jana J. Mundta z let 1670–1673, které patří mezi troje nejstarší dochované varhany v Praze. Od roku 1691 jako varhaník chrámu působil po dobu padesáti let muzikolog Tomáš Baltazar Janovka. Mezi raně barokními oltáři je cenný zejména hlavní oltář z roku 1649 s titulárním obrazem Nanebevzetí Panny Marie od jednoho z významných českých barokních malířů Karla Škréty, který je autorem několika dalších pláten bočních oltářů. V kostele se nalézají také díla dalších barokních mistrů: sochařů Jana Jiřího Bendla a Ignáce Františka Weisse (oltářní plastiky), Jana Heidelbergera (socha sv. Františka z Pauly v severní lodi), malířů M. Strassera (Nalezení sv. kříže, z hlavního oltáře zrušeného kostela stejného zasvěcení), Jana Jiřího Heinsche (obraz sv. Josefa v severní lodi, oltářní obraz Rodokmenu Jesse), Michaela Václava Halbaxe (obraz sv. Krišpína a Krišpiniána), jeho přítele Petra Brandla (obraz Příjezd sv. Václava na říšský sněm), z období rokoka potom Ignáce Raaba (Jan Křtitel) či Františka Xavera Palka (sv. Expeditus). V presbytáři jsou umístěna také dvě rozměrná plátna od severoitalského renesančního malíře Romanina (1484–1564) s náměty Navštívení Panny Marie a Obětování Páně.  V interiéru se nacházejí také umělecká díla z 19. století. V roce 1846 bylo požehnáno nové sousoší sv. Cyrila a Matoděje z carrarského mramoru od Emanuela Maxe, které chrámu věnoval Ferdinand V. V letech 1846–1847 došlo pod vedením Josefa Vojtěcha Hellicha k novému uspořádání oltářů, které do značné míry v kostele vydrželo dosud, byl také autorem výše zmíněného oltáře sv. Lukáše a některé další oltáře obnovil či doplnil. Roku 1854 byla potom pořízena nová křížová cesta od Františka Čermáka a roku 1864 vznikl nový oltář Panny Marie Bolestné v závěru jižní lodi kostela s titulním obrazem od Antonína Lhoty.

Mobiliář dochovaný mimo kostel.

Kromě uměleckých děl v interiéru chrámu se dochovalo několik prací pocházejících původem z Týnského kostela, postupně ovšem převedených do významných pražských sbírkotvorných institucí.

Legendy.

Podobně jako u řady ostatních památek pražských i s Týnským chrámem se pojí několik legend. Jedna legenda hovoří o malém zvonku ve zvonici chrámu. Ten má připomínat služku, kterou její paní ze vzteku uškrtila, když při rozeznění zvonu z Týnského chrámu poklekla a počala se modlit, místo aby jí vypomohla s oblékáním. Vzhledem ke společenskému postavení dané dámy ji soudce zprostil viny, ale každé zazvonění zvonu rezonovalo v jejím svědomí natolik, že nechala pro Týnský chrám odlít malý zvon na památku oné služky. Následně rozdala veškerý svůj majetek chudým a vstoupila do kláštera.  Legend spojených s chrámem Panny Marie před Týnem koluje mezi lidmi více. Některé nejsou pravděpodobně nic víc než výmysly turistických průvodců. Lze se kupříkladu setkat s historkou o zvoníkovi, který vystupoval do věží na koni. Nejprve prý štíhlejší severní věží vystoupal na balustrádu, po které přešel ke vstupu do jižní věže. Koně pak přivazoval na horním ochozu, případně v některé z nárožních věžic, pokud pršelo, aby se kůň při rozeznění zvonů nesplašil. Evidentně se jedná o vymyšlenou historku, která zřejmě analogicky odkazuje na sevillskou Giraldu, kde se místo schodů nacházejí rampy, po kterých se skutečně vystupovalo na koni až na vrchol věže.

Další funkce.

V jižní věži chrámu je umístěn vysílač (základní převodová stanice) operátora T-Mobile Czech Republic. Je zde od roku 1996, jedná se o jeden z nejstarších vysílačů tohoto typu v Česku.

Kostel Matky Boží před Týnem (lidově Týnský chrám, nebo kostel Panny Marie před Týnem) se nachází na Starém Městě pražském v blízkosti Staroměstského náměstí. Jeho stavba probíhala od poloviny 14. století do prvních desetiletí 16. století. Patří mezi umělecky nejvýznamnější pražské kostely a to jak po stránce architektonické, tak svým dochovaným vnitřním mobiliářem. Jeho západní průčelí obrácené k náměstí tvoří jednu z nejznámějších dominant Prahy. Přední část kostela s portálem směřujícím do náměstí je obestavěna předsunutou zástavbou dvou domů, jedním z nich je Týnská škola.


Život.

Rodina a dětství.

Marie se narodila 3. února 1808 se Výmaru do rodiny Karla Fridricha a jeho manželky Marie Pavlovny. Jejími prarodiči z matčiny strany byli tedy Pavel I. Ruský a jeho manželka Žofie Dorota Württemberská, z otcovy strany pak Karel August Sasko-Výmarsko-Eisenašský a Luisa Hesensko-Darmstadtská. Mariin otec byl charakteristický svojí uzavřenou povahou a také svojí láskou ke knihám a básním. Naopak její matka byla podle Johanna Wolfganga von Goethe jednou z nejvýznamnějších žen své doby. Marie, společně se sestrou Augustou, budoucí císařovnou, získaly komplexní vzdělání, zaměřené především na dvorní etiketu. Obě též měli lekce malování od dvorního malíře Louise Seidlera a lekce hudební výchovy od kapelníka Johanna Nepomuka Hummela. Obě sestry i s bratrem Karlem Alexandrem vyrůstali na dvoře ve Výmaru, jenž byl považován za jeden z nejvíce liberální v Německu. Dvůr byl velice oblíbený i díky přispění Mariiny prababičky Anny Amálie, která podporovala umění.

Sňatek.

Když bylo Marii šestnáct let, roku 1824, poprvé se setkala se svým budoucím manželem Karlem Pruským. Stalo se tak ve Frankfurtu nad Mohanem. Karel byl třetím synem Fridricha Viléma III. Pruského a jeho manželky Luisy Meklenbursko-Střelické. Rodina nejdříve cestovala do Ruska, kde se měly obě sestry seznámil s Mikulášem a jeho manželkou Šarlotou Pruskou. Poté spěchali do Frankfurtu, aby přivítali Karla, který se dostavil i se svým bratrem Vilémem I. Ten byl v té době bláznivě zamilovaný do Elizy Radziwiłłovny.  Králi Fridrichu Vilému III. se zalíbil nápad na sňatek Marie a syna Karla a hned kontaktoval dvory ve Výmaru a Petrohradu. Odpovědi z obou stran přišly brzy: obě s kladným výsledkem. Avšak později začala Šarlota Pruská, která byla tehdy u moci, prosazovat návrh, aby si starší dcera Maria vzala staršího Viléma, nikoliv Karla. Sám Vilém se taktéž vyjádřil, že Marii má radši než Augustu. Fridrich Vilém III. se ale rozhodl ignorovat jak ruskou královskou rodinu, tak city svých synů. Nakonec tedy byl dojednán sňatek Karla a Marie. Problém ale stále byl s Augustou, která si Viléma chtěla vzít, ten ale miloval Elizu. Marie Pavlovna se snažila o to, aby se se svojí milou Vilém oženil a tak, kvůli morganatického sňatku, vypadl z následnictví, čímž by zajistila starší dceři Marii post císařovny. To se ale nakonec nepodařilo s Vilém se pod nátlakem otce oženil s Augustou, mladší sestrou Marie. Celé jednání o sňatcích trvalo přes dva roky a skončilo sňatkem Marie a Karla dne 26. května 1827. Eliza Radziwiłłovna zemřela roku 1834 na tuberkulózu. Svatba proběhla v Charlottenburgu. O deset měsíců později se narodil první Mariin potomek: Fridrich Karel Pruský. Samotné manželství Mariiny sestry Augusty a Karlova bratra Viléma nebylo šťastné.

Pozdější léta.

Karel, jakožto mladší sourozenec bratra Viléma, musel být přítomen u dvora. Po sňatku Viléma a Augusty spolu ale páry začaly soupeřit; Marie a Augusta ve špercích a parukách, Karel a Vilém na lovech a v šermu. Především Karel byl známý svojí nenávistí k ostatním šlechticům ze dvora, kteří na něj pohlíželi jako na člověka s nižším postavením. Roku 1829 se pár i se svým synem a novorozenou dcerou přestěhoval do Wilhelmplatz, berlínské rezidence.  Dne 7. prosince 1865 jmenoval Vilém Marii Sasko-Výmarsko-Eisenašskou královskou plukovnicí 1. vestfálského pěšího pluku. Stalo se tak následkem úspěchů Marie během Dánsko-německé války.  Marie Sasko-Výmarsko-Eisenašská zemřela ve věku osmašedesáti let 18. ledna 1877 v Berlíně. Její manžel Karel ji přežil ještě o několik let a nechal jí vystavět hrobku pod kostelem sv. Petra a Pavla nedaleko jezera Wannsee. V lednu 1883 zde byl pohřben vedle ní.

Potomci.

Z manželství Karla a Marie vzešly tři děti:

Marie Sasko-Výmarsko-Eisenašská (3. února 1808, Výmar – 18. ledna 1877, Berlín) byla rodem princezna pruská a sňatkem i princezna Sasko-výmarsko-eisenašská.


Biografie.

Původ, mládí.

Alžběta se narodila jako první dítě a jediná dcera ze tří potomků knížete Wilhelma Hermanna Karla zu Wied a jeho manželky Marie, rozené princezny von Nassau-Weilburg, sestry lucemburského velkovévody Adolfa. Již jako dítě psala Alžběta básně a krátké povídky. Ve věku 14-15 let si dala pseudonym "Carmen Sylva" (latinsky Lesní píseň n. Píseň lesa). Snila o tom, že se stane učitelkou; z pochopitelných důvodů se rodiče postavili proti tomu a dívka se začala věnovat hudbě – vyučovala ji Klára Schumannová.

Manželství, potomci.

Když byla Alžběta mladou dívkou ve věku kolem šestnácti let, uvažovalo se o ní jako o možné nevěstě pro Alberta Edwarda, prince waleského, budoucího britského krále Eduarda VII. Jeho matka královna Viktorie ji velmi preferovala jako svou perspektivní snachu a naléhala na svou dceru princeznu Viktorii, zvanou Vicky, aby jí byla nápomocna. Alžběta proto strávila společenskou sezónu na berlínském královském dvoře a její rodina doufala, že zde dívka zkrotne v mírnou, pokornou, vdavekschopnou princeznu. Vicky odpověděla "„nepovažuji ji vůbec za distinguovanou, určitě je opakem Bertieho vkusu“", zatímco jiná princezna, vysoká a štíhlá Alexandra Dánská byla "„přesně ve stylu Bertieho obdivu“". Bertiemu ukázali Alžbětiny fotografie, ale ty ho nikterak neuchvátily a věnoval jim jen letmý pohled. Nakonec se Bertieho nevěstou stala Alexandra.  Se svým budoucím manželem, Karlem von Hohenzollern-Sigmaringen, se Alžběta poprvé setkala roku 1861 v Berlíně. Roku 1869 Karel, v té době již princ rumunský, přijel do Německa hledat nevěstu. Na královském plese v Berlíně se opět setkal s tehdy 25letou Alžbětou a 15. listopadu téhož roku se s ní v Neuwiedu oženil.  Z jejich manželství se narodilo jediné dítě, dcera Marie:  Děvčátko však ve věku pouhých tři a půl roku podlehlo těžkému, tehdy často smrtelnému onemocnění spálou. Tato tragédie poznamenala celý další život Alžbětin a odrazila se v jejích písních a básnické tvorbě.  Podle všech zpráv a pramenů vztah Karla a Alžběty byl značně chladný po celou dobu jejich 43 let trvajícího manželství. Alžběta se stavěla s jistým despektem ke Karlově neochvějné oddanosti jeho královským povinnostem; řekla jednou, že její "„manžel nosí svou korunu, i když spí“". Smrt dcerky způsobila, že se manželé ještě více odcizili. Až na sklonku Karlova života došlo k jejich sblížení.  Karel zemřel 16. října roku 1914. Alžběta ho přežila o pouhý rok a půl – zemřela 2. března roku 1916 ve věku 72 let. Při pohřbu oblíbené královny se shromáždily obrovské davy lidí. Pochována byla v místě odpočinku rumunské královské rodiny v královské hrobce katedrály starobylého města Curtea de Argeș po boku svého manžela a své dcerky.

Královna.

Roku 1876 přijela Alžběta s manželem do Rumunska, kde byl princ roku 1881 korunován jako král Karel I. Rumunský a Alžběta rumunskou královnou. Za rusko-turecké války v letech 1877–1878, jíž se účastnilo i Rumunsko, věnovala princezna mnoho času i prostředků péči o raněné vojáky a založila speciální řád Alžbětin řád za zásluhy v při pomoci raněným.  Když se stala rumunskou královnou, snažila se cítit a být Rumunkou. Byla velmi aktivní na poli kulturním a především sociálním. Podporovala zakládání nových nemocnic a škol, jejím dílem je vznik školy řemesel a ručních prací, kde se vyučovalo umění světoznámé rumunské výšivky (jíž se naučila i ona sama). Co možná nejčastěji se objevovala ve světě v atraktivním rumunském lidovém kroji.  Přestože byla aristokratkou a královnou, zastávala názor, že republika je značně lepším státním zřízením nežli monarchie; tento názor však veřejně nikdy nedeklarovala, je zachycen v jejím deníku, kde psala, že jedinou rozumnou formou vlády je republika a soudila, že je také spravedlivá, neboť "„všichni jsou si rovni“". Psala: "„Nemohu pochopit hloupost lidí, kteří nás (monarchy, aristokraty) tolerují.“" Její blízkou přítelkyní byla rakouská císařovna Alžběta Bavorská (Sissi), která měla podobné názory.

Aféra Văcărescu.

Protože královský pár neměl dědice a následníka trůnu, adoptoval král Karel I. roku 1881 svého synovce Ferdinanda. Ferdinand, naprostý cizinec ve svém novém domově, navázal vztah s Alžbětinou dvorní dámou, spisovatelkou Elenou Văcărescu. Alžběta, jež k Eleně velmi lnula, jejich románek podporovala, ignorujíc skutečnost, že jejich vztah se nemohl stát oficiálním, že totiž manželství mezi oběma mladými lidmi bylo podle rumunské ústavy nepřípustné. (Podle rumunské ústavy z roku 1866 následníkovi trůnu nebylo dovoleno oženit se s Rumunkou.) Výsledkem byl odchod obou žen do exilu – Alžběta odjela do Neuwiedu a Elena do Paříže, zatímco Ferdinand se vydal na cestu po Evropě hledat nevěstu, jíž se nakonec stala vnučka královny Viktorie, princezna Marie z Edinburghu. Aféra přispěla k pověsti Alžběty jako snivé, romantické a excentrické osoby, na druhé straně pak měla svůj podíl na příštím napjatém vztahu mezi Alžbětou a její nevlastní snachou.

Spisovatelka a básnířka.

V Rumunsku se Alžběta intenzivně věnovala literární činnosti. Kromě toho, že psala vlastní básně, povídky a romány, překládala díla francouzské a rumunské literatury do němčiny. V Bukurešti se královna seznámila a záhy spřátelila se spisovatelkou Mite Kremnitz, jež se záhy stala její přítelkyní a od roku 1881 i dvorní dámou. V jejím domě se v letech 1885–1886 se seznámila se spisovatelem Bruno Willem. Alžběta s Mitou napsaly společně pod pseudonymem "Dito und Idem"několik her, románů a knih pro děti, z nichž nejznámější se staly "Pelešské pohádky", vycházející z tajuplných mýtů rumunského lidu, nebo historická tragédie o Anně Boleynové. Carmen Sylva kladla při zveřejňování svých děl velký důraz na podobu knih. Literární kritika je posuzovala, pokud vůbec, velmi zdrženlivě. Jedna z jejích sbírek básní byla vyznamenána cenou Francouzské Akademie. Alžběta pozvala roku 1878 do Bukurešti malířku Doru Hitz a ustavila ji dvorní malířkou. Dora, která pobývala v Rumunsku do roku 1882, dávala výtvarnou podobu jejím knihám a vytvořila podle Alžbětiny předlohy návrh na nástěnné malby v hudebním sále v zámku Peleș u Sinaie v Karpatech. Počátkem roku 1884 navazuje královna Alžběta blízké, přátelské vztahy se svou jmenovkyní, rakouskou císařovnou Sissi.  V létě roku 1891 královna Alžběta, trpící neuralgií, odjela do italských lázní Pegli (část Janova). Zde se seznámila se skladatelem a spisovatelem Augustem Bungertem, který posléze zhudebnil mnohé její verše. V roce 1894 se Alžběta vrátila do Bukurešti, když byla předtím cestou z Itálie navštívila svou vlast. Zde se 28. dubna účastnila dobročinného koncertu, kde se prezentovalo pět písní, k nimž složila hudbu; ke dvěma z nich napsala i text.

Řády.

Královna Alžběta byla nositelkou britského královského řádu Viktorie a Alberta a pruského Luisina řádu.  Na její počest byl nazván první chráněný křižník rumunského námořnictva jejím jménem "Elisabeta".

Alžběta zu Wied, celým jménem německy "Elisabeth Pauline Ottilie Luise Prinzessin zu Wied" (29. prosince 1843, zámek Monrepos u Neuwiedu am Rhein – 2. března 1916, Bukurešť), byla sňatkem rumunskou královnou. Byla také spisovatelkou pod pseudonymem Carmen Sylva.


Otevírací pohár.

V první hrací den každého mistrovství KHL bude sehrán zápas mezi mistrem a vicemistrem z minulé sezóny, speciální takzvaný Otevírací pohár.  Zápas Otevíracího poháru v sezóně 2008/2009 se uskutečnil 2. září v Ufě mezi domácími mistry Ruska Salavatem Julajev a Lokomotivem Jaroslavl, finalistou a vicemistrem Mistrovství Ruska sezóny 2007-2008.  Držitelem prvního Otevíracího poháru se stal Salavat Julajev Ufa, který porazil Lokomotiv Jaroslavl 4:1.

Účastníci v sezoně 2008-2009.

Před sezónou byly týmy rozlosovány do čtyř divizí pojmenovaných podle legend ruského hokeje.  Do čtvrtfinále postoupil tým Avangard Omsk 3:1 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým Ak Bars Kazaň 3:0 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým Lokomotiv Jaroslavl 3:1 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým HC CSKA Moskva 3:2 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým Atlant Mytišči 3:0 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým Metallurg Magnitogorsk 3:0 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým HC Dynamo Moskva 3:0 na zápasy  Do čtvrtfinále postoupil tým HC Spartak Moskva 3:0 na zápasy

Play off.

Čtvrtfinále.

Série Ak Bars Kazaň (2.) - Avangard Omsk (16.).

Do semifinále postoupil tým Ak Bars Kazaň 3:2 na zápasy

Série Lokomotiv Jaroslavl (3.) - HC Spartak Moskva (9.).

Do semifinále postoupil tým Lokomotiv Jaroslavl 3:0 na zápasy

Série HC CSKA Moskva (4.) - HC Dynamo Moskva (7.).

Do semifinále postoupil tým HC Dynamo Moskva 3:0 na zápasy

Série Atlant Mytišči (5.) - Metallurg Magnitogorsk (6.).

Do semifinále postoupil tým Metallurg Magnitogorsk 3:1 na zápasy  Do finále postoupil tým Ak Bars Kazaň 4:2 na zápasy  Do finále postoupil tým Lokomotiv Jaroslavl 4:1 na zápasy

Finále.

Série Ak Bars Kazaň (2.) - Lokomotiv Jaroslavl (3.).

Vítězem Gagarinova poháru se stal tým Ak Bars Kazaň 4:3 na zápasy

První ročník KHL (sezóna 2008/2009) označovali organizátoři jako experimentální. KHL je pokračováním Ruské superligy ledního hokeje a v sezóně 2008/2009 se jí zúčastnilo 24 klubů, z toho bylo 21 klubů z Ruska, a po jednom klubu z Běloruska, Lotyšska a Kazachstánu. Na rozdíl od Superligy, Kontinentální hokejová liga je organizovaná nezávisle na ruském hokejovém svazu. V souladu se smlouvou s ruskou hokejovou federací je jako mistr Ruska vyhlášen nejlepší z ruských klubů.


Biografie.

Vystudoval brněnské Gymnázium Matyáše Lercha. Hovoří anglicky, italsky, španělsky a německy. O jeho cestě od dětství až na vrchol sportovního lezení i lezení nejtěžších cest nejen ve španělské Siuraně během zimní sezóny, vypráví téměř dvouhodinový dokumentární film Petra Pavlíčka "Čarodějův učeň", jehož název naráží na jistou podobnost mladého Adama s pohádkovým hrdinou Harry Potterem a také na stejně pojmenovanou cestu Tomáše Pilky v Moravském krasu. V roce 2014 dokončili natáčení jeho pokračování ve filmu "Change", kde Adam přelézá mimo jiné svou novou nejtěžší cestu "Change" v obří jeskyni v norském Flatangeru, kde jsou vynikající podmínky pro lezení nejtěžších cest v letním parném období. V roce 2016 získal titul bakalář v oboru podnikový management na Ekonomicko-správní fakultě Masarykovy univerzity v Brně. Další část jeho života mapuje film rakouského horolezce, fotografa a spisovatele Heinze Zaka: "Lezení je umění" z roku 2017. Českou cenu Nejlepší sportovní fotografie roku 2018 získal Lukáš Bíba za fotografii Adama Ondry pořízenou na světovém šampionátu v Innsbrucku.

Lezecká kariéra.

Lezení se věnoval se svými rodiči (oba byli dobrými lezci) již od roku 1999, na svém kontě má první přelez cesty 9c (2017), výstupy stupně obtížnosti 9b+ PP, který v roce 2012 přelezl také jako první na světě, i přelezy cest 9a OS ve sportovním lezení, či 8C+ a 8B+ FLASH v boulderingu. V roce 2009, kdy mohl poprvé závodit mezi dospělými, získal ve svém úplně prvním závodě na MS v Číně druhé místo a celkově vyhrál Světový pohár v lezení na obtížnost. Rovněž dlouhodobě vede neoficiální světový žebříček skalních lezců na serveru "8a.nu". Jeho přelezy těžkých cest se vyznačují lehkostí a výrazně nízkým počtem pokusů, které na přelezení potřebuje. V roce 2010 byl již podruhé oceněn prestižní cenou Salewa Rock Award za přínos ke skalnímu lezení za rok 2009 a za závodní výsledky v roce 2009 byl nominován na La Sportiva Competition Award, kterou však nezískal. Téhož roku zvítězil v seriálu Světového poháru v boulderingu a stal se tak prvním lezcem historie Světových pohárů, který získal prvenství jak v lezení na obtížnost, tak v boulderingu. Roku 2014 získal jako první lezec v historii titul Mistra světa ve dvou disciplínách - v lezení na obtížnost i v boulderingu, za což získal ocenění sportovec roku 2014 od Mezinárodní asociace Světových her a v italském Arcu také druhou prestižní cenu La Sportiva Competition Award.  Kromě závodního lezení na umělých stěnách i přírodních skalách se věnuje i sportovnímu lezení v horách a bigwallům. Má na kontě řadu velmi kvalitních přelezů – "Silbergaier" v Rätikonu, "Hotel Supramonte" na Sardínii, velkým úspěchem je první výstup všech délek cesty "Tough Enough" na Karambony na Madagaskaru stylem RP za jediný den. V roce 2016 vylezl stylem RP bez návratu na zem 32délkovou cestu "Dawn Wall" na masiv El Capitan v Yosemitském národním parku.  Nedlouho po dosažení plnoletosti se mu podařil prvovýstup cesty "La Capella" ve španělské Siuraně, navrhované obtížnosti 9b, následovaly ve Španělsku další – prvovýstup Sharmova projektu "Caxiraxi" v Olianě a první zopakování cesty "Chilam Balam".  I přes velké vytížení ve světových podnicích se pravidelně zúčastňuje domácích soutěží. Je trojnásobným mistrem České republiky, zvítězil i na boulderingových závodech, jako jsou Petrohradské PADání, a dalších.

Adam Ondra (* 5. února 1993, Brno) je český lezec, který se již ve dvanácti letech (rok 2005) zařadil mezi deset nejlepších světových lezců na obtížnost, a čtyřnásobný mistr světa. Přes deset let vede žebříčky skalních lezců a světová média jej nazývají českou senzací sportovního lezení. V září 2017 jako první přelezl novou nejtěžší cestu světa "Silence" (vlastní projekt obtížnosti 9c) a opět tak posunul hranice lezení. V letech 2007-2018 byl desetkrát nominovaný na ocenění Salewa Rock Award, které pětkrát získal. Je držitel ceny Jiřího Gutha-Jarkovského za rok 2017, nejvyššího ocenění Českého olympijského výboru.