Rozšíření.

Pochází z východní Severní Ameriky přiléhající k Atlantskému oceánu a ke Karibskému moři. Vyskytuje se od Nového Skotska na jihovýchodě Kanady přes východní část území Spojených států amerických až po Floridu a Texas na jihu a dále v severních oblastech Mexika u pobřeží Mexického zálivu. Je původním druhem i na některých ostrovech v Karibiku, například na Kubě.  Pomíšenka nepitolistá se postupně samovolně rozšířila i do oblastí Spojených států od pobřeží vzdálenějších. Lidmi pak byla úmyslně, jako okrasná dřevina či součást houževnatých větrolamů na mořském pobřeží, zavlékána na další místa. Do Evropy, do Francie, byla jako vzácná rostlina dovezena objeviteli z Nového světa již roku 1683 a postupně byla vysazována v Belgii, Španělsku a Itálii. V 18. a 19. století, kdy ještě nebyla známa její schopnost rychle se samovolně šířit, byla jako ozdobná a brakické vodě odolná dřevina rozšířena i do Velké Británie, Holandska a na Korsiku. Byla zavlečená i do přírody Austrálie, kde našla příhodné prostory pro rychlé rozmnožení, roste tam v Severním teritoriu, Queenslandu, Novém jižním Walesu i v Západní Austrálii. Dostala se i na ostrovy Nového Zélandu. V české přírodě se volně nevyskytuje, je však ve sbírkách Botanické zahrady hlavního města Prahy.

Ekologie.

Je nenáročnou dřevinou, která dobře snáší půdy vlhké, zasolené i na živiny chudé, prospívá v lehkých písčitých a naopak špatně roste v těžkých jílovitých. Rostlina je poměrně vlhkomilná a bývá vázána na mokřadní ekosystémy, na blízkost vodních biotopů. Pro svou odolnost ke zvýšené salinitě půdy bývá používána na břehy slaných bažin nebo moří do větrolamů a ke stabilizaci písčité půdy, vysazuje se i na pobřeží hraničící s mangrovy.  Rozšiřuje se spontánně semeny se na různé písčiny, bahnité mokřiny, slaniska, písečné duny, opuštěná pole, vlhké pastviny, skládky, lesní požářiště i místa s častou disturbancí půdy, například podél rozvodňujících se potoků či řek. Téměř výhradně roste v teplejším mírném a subtropickém podnebném pásu, nejčastěji v nadmořské výšce od mořské hladiny po 100 m n. m. Dřevina vyrůstá z do široka rozloženého kořene, z které i po seříznutí všech větví znovu obrazí. Keř může být od mládi výchovným řezem vytvarován do tvaru nízkého stromku dorůstající do výšky okolo 5 m.  Rozkvétá v závislosti na geografické poloze stanoviště, převážně však až na konci létá. Na rozlehlém území Spojených států kvete od srpna do prosince, ve Španělsku od září do října. Chromozomové číslo druhu je x = 9.

Popis.

Dvoudomý opadavý nebo stálezelený keř se vzpřímenými nebo vystoupavými, větevnatě se rozrůstajícími, mírně hranatými stonky dlouhými až 3 m, které jsou poměrně tenké a často pryskyřičně lepkavé. V mládí jsou zelené a lysé, postupně dřevnatí a stávají se šedohnědé, ve stáří mají kůru rozpraskanou. Jsou střídavě porostlé jednoduchými, krátce řapíkatými či přisedlými, tuhými listy velkými 3 až 5 × 1 až 4 cm, které jsou lysé, slabě pryskyřičně lepkavé a na keři zůstávají i v době kvetení. Jejich čepele jsou tvarově variabilní, nejčastěji bývají obkopinaté či široce vejčité, na bázi klínovité a na vrcholu špičaté či zaoblené, po obvodě jsou celokrajné nebo při vrcholu mají jeden až tři hrubé zuby, oboustranně jsou šedozelené a někdy jsou poseté drobnými, tmavými tečkami.  Květy jsou uspořádané do mnohočetných jednopohlavných úborů velkých jen 4 až 6 mm, vyrůstajících u vrcholů větví. Úbory jsou sestavené po třech až pěti do volných stopkatých svazečků vytvářejících latnatá květenství. Víceřadý zákrov zvonkovitého tvaru bývá velký do 5 mm, jeho střechovitě uspořádané listeny jsou podlouhle vejčité, lepkavé, přitisklé a ve vnitřní řadě jsou nejdelší (až 4 mm).  Úbory s funkčně samčími květy jsou velké okolo 4 mm a obsahují pětadvacet až třicet žlutozelených kvítků s pětilaločnými trubkovitými korunami, ve kterých jsou nažloutlé tyčinky s tupými prašníky. Načechrané, bílé úbory se samičími květy jsou velké asi 5 mm a mají dvacet až čtyřicet pestíkovitých kvítků s korunami vytvořenými z bílých štětinek. Samčí rostliny produkují nektar již před rozkvětem samičích a ještě i poté, co ty už kvetení ukončily. Jako opylovači se na květy slétají včely a drobní motýli.  Plody jsou válcovité, jednosemenné nažky asi 1,5 mm dlouhé, s osmi až deseti podélnými žebry. Již během zrání se jim vytváří stříbřitě bílé, až 12 mm dlouhé štětinky dvouřadého chmýru, který po dlouhou dobu nápadně ční z úborů. Pozdě na podzim se úbory otvírají a většina nažek (semen) zalétne daleko od rodičovského keře. Za stálého vánku o rychlosti asi 17 km/h mohou nažky, pevně spojené s chmýrem, dolétnou do vzdálenosti až 140 m, na velkou vzdálenost bývají také odplavované vodou. Semena jsou rozšiřována i v husté srstí zvířat nebo na zemědělské či jiné dopravní technice. Počet semen vyprodukovaných jednou rostlinou je v běžném roce odhadován od 10 000 až po 1 500 000 kusů.

Rozmnožování.

Semena bez dormance jsou schopná ihned klíčit, malá část vzklíčí ještě na přelomu teplého, vlhkého podzimu a zimy, zbytek až s příchodem jara. Klíčivost semen je vysoká, pohybuje od 70 po 99 %. Semena s chmýrem v hustém zapojeném porostu obvykle nezapadnou na půdu, zůstanou na povrchu stařiny a většinou nevyklíčí. Přestože rostliny potřebují dostatek světla, mladé semenáče dokážou přežít i několik let v hlubokém stínu a teprve po zvýšení dostupnosti světla své zpoždění v růstu rychle dohánějí.  Rostlina obvykle v prvém roce nevykvete, ve druhém ještě kvete málo a nevytváří plodná semena a teprve ve třetím bohatě rozkvete a vyprodukuje životaschopná semena. Počet vytvořených semen klesá s věkem a hustotou rostlin, rostliny devět let staré produkují o třetinu míň semen než čtyřleté. Na počet semen má vliv i dostupné světlo, rostliny v silném zastínění poskytují sice semen méně, ale zato mají vyšší klíčivost.

Význam.

Pomíšenka nepitolistá rychle kolonizuje oblasti s narušenou půdou, například silně vypasené pastviny, na mírně vlhkých vytváří husté porosty a vytlačuje původní rostlinstvo, narušuje tak přírodní ekosystém. Býložravci jí běžně nevěnují pozornost, spásají ji pouze v období nedostatku jiné potravy. Je však pro ně toxická, způsobuje jim křeče, třes a průjem, stejně působí na lidí konzumace většího množství semen, rostliny totiž obsahují kardiotoxický glykosid. Keře rostoucí v blízkosti obydlených oblastí jsou pro obyvatelé nepříjemné, jejich pyl a chmýří ze semen jsou považovány za silné alergeny. Dřevina je v některých zemích, kde se nekontrolovatelně šíří, považována za invazní druh, za problémovou plevelnou rostlinu. Bývá tam na pastvinách, v parcích, rekreačních oblastech a příbřežních nivách likvidována, v závislosti na místních podmínkách, mechanicky (kácením) nebo chemicky (herbicidy). Vykácené keře jsou pro své pryskyřici prosycené dřevo vydatným palivem. V australském Queenslandu se tato rostlina nesmí pěstovat, množit, ani prodávat její semena a vlastníci půdy musí podniknout všechny kroky, aby udrželi pozemky bez této rostliny. V oblastech hustého výskytu, ve Spojených státech i v Austrálii, je s ní praktikován i biologický boj prostřednictvím herbivorního hmyzu a patogenní houby "Puccinia evadens".  Rostlina sice nemá žádnou hodnotu jako zdroj potravy pro volně žijící zvířata, poskytuje však ukryty a vhodná místy ke hnízdění různým ptačím druhům. Mezinárodním svazem ochrany přírody je považována za druh s velmi velkým rozšířením, které v současné době nehrozí žádné zavažné hrozby a je proto zařazena do kategorie mezi málo dotčené taxony (LC).

Pomíšenka nepitolistá ("Baccharis halimifolia") je nevysoký keř původem z teplých oblastí Severní a Střední Ameriky, kde je hojně rozšířen. Je jedním z přibližně 440 druhů rodu pomíšenka vyskytující se hlavně v Jižní Americe. Na místech s teplým klimatem a celoročním dostatkem vlhkosti bývá keř rostlinou stálezelenou, v oblastech se střídavě suchým nebo chladným podnebím je opadavou. Tato nenáročná dřevina je dvoudomá, keř má květy výhradně samčí nebo samičí. Rodové jméno "Baccharis" je odvozeno od jména řeckého boha Bakchusa (později římského Dionýsa), který je v řecké mytologii bohem úrody, plodnosti, vína a nespoutaného veselí.


Hratelnost.

"Valorant" je týmová taktická střílečka z pohledu první osoby zasazená v blízké budoucnosti. Hráči hrají za tzv. agenty, postavy, které pochází z různých zemí a kultur po celém světě. V hlavním herním módu jsou týmy tvořeny po pěti hráčích, přičemž jeden z týmů brání a druhý útočí. Agenti mají speciální schopnosti a prostřednictvím peněžního systému si mohou nakupovat další schopnosti a zbraně. Ve hře se nachází například sekundární zbraně (pistole nebo nože), samopaly, brokovnice, kulomety, útočné pušky a odstřelovací pušky. Zbraně mají zpětný ráz a hráč je tak musí umět ovládat, aby mohl přesně střílet. Útočí tým disponuje bombou, nazývanou Spike, kterou musí nastražit na předem dané místo. Pokud útočící tým úspěšně uchrání bombu a bomba detonuje, dostanou bod. Pokud bránící tým úspěšně zneškodní bombu, jejíž časovač je nastaven na 100 sekund, získá bod. Pokud hráči útočícího týmu eliminují všechny hráče z bránícího týmu, získávají bod. Po dvanácti kolech se týmy prohazují, útočící na bránící a naopak. První tým, který získá za 24 kol nejvíce bodů, vyhrává zápas.

Vývoj.

"Valorant" je vyvíjen a distribuován studiem Riot Games, které stojí za vytvořením videohry "League of Legends". Výzkum a vývoj hry započal v roce 2014. Joe Ziegler, režisér "Valorantu", je považován za tvůrce jeho původní myšlenky, když během diskuse s ostatními designéry studia přemýšlel, jakou jinou hru by Riot mohlo vytvořit. David Nottingham je kreativním režisérem "Valorantu". Trevor Romleski, bývalý designér hry "League of Legends", a Salvatore Garozzo, bývalý profesionální hráč a designér map hry "", jsou designéry "Valorantu". Moby Francke, bývalý vývojář společnosti Valve, který byl výtvarníkem a designérem postav videoher "Half-Life 2" a "Team Fortress 2", je výtvarným režisérem "Valorantu". Hra je stavěna na Unreal Engine.

Vydání.

"Valorant" byl představen prostřednictvím teaseru pod názvem "Project A" v říjnu 2019. Oficiálně oznámen byl na platformě YouTube dne 1. března 2020 gameplayem pojmenovaném „The Round“. Uzavřená beta byla spuštěna 7. dubna 2020 ve Spojených státech, Kanadě, Evropě, Rusku a Turecku. "Valorant" vyšel 2. června 2020 jako plná hra.

Kritika.

"Valorant" je přirovnáván k akční videohře společnosti Valve "", protože se v obou hrách nachází tým o pěti hráčích a jeden z nich se snaží nastražit bombu, a střílečce s hrdiny "Overwatch" od Blizzardu.  Austen Goslin z Polygonu pochválil beta verzi "Valorantu". Hru popsal jako „jednu z nejzábavnějších taktických stříleček, kterou jsem hrál“.

Kontroverze s anticheatem.

Hra byla kritizována kvůli využívání anticheatu Riot Vanguard, který běží na počítači i pokud je hra vypnutá. Vanguard funguje jako kernelový ovladač, což mu umožňuje nepřetržitý přístup k celému systému. Zpravodajský server OSNews upozornil na fakt, že společnost Riot Games vlastní čínský konglomerát Tencent, který by mohl uživatele skrz Vanguard špehovat. Dále OSNews upozorňuje, že by software mohl obsahovat bezpečnostní díry, které mohou být využity hackery. Společnost Riot Games však popírá veškeré nařknutí ze špehování a zároveň spustila tzv. bug bounty program, pro co nejrychlejší vylepšení bezpečnosti anticheatu.

Valorant (stylizováno jako "VALORANT") je připravovaná free-to-play multiplayer FPS počítačová hra vyvíjená a distribuovaná studiem Riot Games. Hra byla oznámena v říjnu 2019 pod názvem "Project A". Měla by být vydána v letě 2020 na platformu Microsoft Windows. Beta verze hry byla spuštěna 7. dubna 2020.


Synopse.

Příběh seriálu přetváří celosvětově nejoblíbenější pohádky na temné a psychologické příběhy. První řada se odehrává v současném New Yorku a převypravuje klasické pohádky o "Třech malých prasátkách", "Červené kalkulce" a "Jeníčkovi a Mařence" do epického a podvratného příběhu lásky, chamtivosti, ztráty, pomsty a vraždy. Druhá řada se odehrává v Nashvillu a převypravuje pohádky "Kráska a zvíře", "Šípková Růženka" a "Popelka".

Produkce.

Vývoj.

Dne 30. listopadu 2017 bylo oznámeno, že CBS All Access objednalo nový seriál "Tell Me a Story", inspirovaný mexickým seriálem Marcose Osoria Vidala "Érase una vez". Tvůrcem americké verze je Kevin Williamson. Seriál produkují Williamson, který je také scenáristou seriálu, Aaron Kaplan a Dana Honor. Produkční společností je firma Kapital Entertainment. 9. května 2018 bylo oznámeno, že výkonnou producentkou a režisérkou prvních dvou dílů bude Liz Friedlander. Dne 5. srpna 2018 bylo během Television Critics Association oznámeno, že premiéra seriálu se uskuteční 31. října 2018.  Dne 17. prosince 2018 byla stanicí CBS objednána druhá řada. Její premiéra se uskutečnila dne 5. prosince 2019. Dne 11. května 2020 stanice seriál zrušila.

Casting.

V květnu 2018 bylo oznámeno, že do hlavních rolí seriálu byli obsazeni Billy Magnussen a Kim Cattrall. V červnu 2018 se k hlavnímu obsazení přidali také Danielle Campbell, Paul Wesley, James Wolk, Dania Ramirez a Sam Jaeger. V červenci 2018 bylo ohlášeno, že si Davi Santos, Zabryna Guevara a Dorian Missick zahrají hlavní role. V srpnu 2018 bylo oznámeno, že herci Michael Raymond-James, Kurt Yaeger, Rarmian Newton a Paulina Singer budou tvořit část vedlejšího obsazení.

Natáčení.

Hlavní natáčení první řady začalo 28. června 2018 v New Yorku a skončilo na začátku listopadu 2018. Druhá řada seriálu se natáčela od 1. července 2019 do 18. prosince 2019.

Nepohádky (v anglickém originále Tell Me a Story) je americký psychologický webový televizní seriál, který měl premiéru dne 31. října 2018 na streamovací službě CBS All Access. Seriál je inspirovaný mexickým televizním seriálem Marcose Osoria Vidala "Érase una vez". Tvůrcem americké verze je Kevin Williamson a hlavní role hrají James Wolk, Billy Magnussen, Dania Ramirez, Danielle Campbell, Dorian Crossmond Missick, Sam Jaeger, Davi Santos, Michael Raymond-James, Zabryna Guevara, Paul Wesley a Kim Cattrall.


Život.

Gabriel de Rochechouart de Mortemart se narodil jako syn Gasparda de Rochechouart de Mortemart, markýze z Mortemart, a jeho manželky Luisy de Maure, "suo jure" hraběnky z Maure. Jeho mladší bratr Louis de Rochechouart de Mortemart zemřel v roce 1669 bezdětný.  Velkou část dětství strávil Gabriel s budoucím francouzským králem Ludvíkem XIII., dokud nebyl v roce 1610 zavražděn princův otec, král Jindřich IV. Francouzský. V roce 1630 byl jmenován prvním pánem komory Ludvíka XIII., což mu vyneslo důchod 6000 livrů. Udržoval také styky s mocným kardinálem Richelieu a byl důvěrníkem královny, rodilé Španělky Anny Rakouské.  Pro svou kultivovanost se stal znám jako "esprit Mortemart"; měl zvláštní typ důvtipu, který mu umož̥ňoval "říkat nemožné věci".  U královského dvora byl oblíbený, a to i přesto, že byli jeho bratr Louis a bratranec François de Rochechouart vypovězeni za svou účast ve dni oklamaných v listopadu 1630, kdy nepřátelé kardinála Richelieu chybně věřili, že se jim podařilo přesvědčit krále Ludvíka XIII., aby kardinála zbavil moci.  V roce 1632 se Gabriel oženil s Diane de Grandseigne (1615 – 11. února 1666), dcerou Jeana de Grandseigne, markýze de Marsillac, a Kateřiny de La Béraudière, "dámy de Villenon".  Rok po svatbě se stal na příkaz krále rytířem.  Během svého dětství, než nastoupil na otcovo místo, byl znám jako markýz de Vivonne, což byl přidružený titul, který byl v roce 1668 povýšen na vévodský.  Když jeho otec v roce 1643 zemřel, stal se Gabriel "markýzem de Mortemart".  Dne 23. prosince 1663 povýšil král Ludvík XIV. Mortemart na vévodství. Toho dne se stal vévodou také Anne de Noailles; rodiny Noailles a Mortemart byly v roce 1723 spojeny sňatkem Gabrielova vnuka Ludvíka Alexandra, hraběte z Toulouse, syna "Madame de Montespan", s vnučkou vévody de Noailles, Marií Viktorií.  V roce 1669 byl Gabriel jmenován guvernérem Paříže.  Gabriel de Rochechouart de Mortemart zemřel 26. prosince 1675 ve věku asi 75 let v Paříži.

Potomci.

Z asi třicet čtyři let trvajícího manželství se Gabrielovi a Dianě narodilo pět dětíː

Tituly a oslovení.

Pair Francie, kníže z Tonnay-Charente, vikomt z Rochechouart (nejstarší francouzský titul z roku 980), markýz z Montpipeau (poskytnut Ludvíkem XIII.), hrabě z Limoges (1661), vévoda z Vivonne (1668). Panství a farnosti Montrol, Nouic, Blond, Vaulry, Beuilaufa, Le Fraisse, Javerdat, Saint-Victurnien (baronství), Oradour-sur-Glane (Châtellenie), baronství Châtellenies z Lussacu, Verrières a Dienné.

Gabriel de Rochechouart de Mortemart (1600 – 26. prosince 1675, Paříž) byl francouzský šlechtic a otec "markýzy de Montespan", milenky Ludvíka XIV. Byl také přítelem francouzského krále Ludvíka XIII.


Vývoj.

Kompozice.

Umělecký a repertoární manažer Helen Shapiro, Norrie Paramor, hledal nový materiál pro její country a westernové album, které plánovala točit v Nashvillu, a tak navrhl Beatles, aby složili nějakou píseň speciálně pro ni. „Misery“ začala vznikat v zákulisí před vystoupením Beatles v King's Hall (ve městě Stoke-on-Trent), dne 26. ledna 1963, a později byla dokončena v McCartneyho domě na Forthlin Road. V té době McCartney řekl: „Nazvali jsme to,Misery‘, ale není to tak pomalé, jak to zní, pohybuje se to docela v tempu, a myslíme, že s tím Helen odvede dobrou práci.“ Ovšem Paramor to považoval za nevhodné, a tak píseň nahrál britský zpěvák a bavič Kenny Lynch, čímž se stal prvním umělcem, který převzal skladbu od dvojice Lennon/McCartney, i když se mu s ní nepodařilo vstoupit do hitparád. Lynch se v roce 1973 objevil na obalu McCartneyho desky "Band on the Run".

Nahrávání.

Když Beatles potřebovali původní materiál pro svoji desku "Please Please Me", nahráli píseň sami, a to sice 11. února 1963 na 11 pokusů. Normální vícestopá páska měla v té době rychlost 15 ips (centimetrů za sekundu), ale „Misery“ bylo zaznamenáno na 30 ips, protože George Martin zamýšlel, že později přidá piáno a preferoval hraní v polovičním tempu o oktávu níž.

Vydání.

Píseň vyšla 22. března 1963 na albu "Please Please Me". Připsána byla McCartneymu a Lennonovi v tomto pořadí, stejně jako jejich ostatní původní písně na albu. Od druhého alba "With the Beatles" se skladatelské duo začalo psát jako Lennon–McCartney. Píseň vyšla také na americkém albu "Introducing... The Beatles", na EP "The Beatles (No. 1)" a na "On Air – Live At The BBC Volume 2".

Živá vystoupení.

„Misery“ hráli Beatles živě pouze během roku 1963, poté ji do repertoáru již nikdy nezařadili. Například od 9. do 31. března 1963 s ní vystupovali na turné s Chrisem Montezem a Tommym Roem. Živě píseň zazněla také během vystoupení kapely v rádiu BBC.

„Misery“ je píseň britské kapely The Beatles, která vyšla na jejich debutovém albu "Please Please Me". Složili ji John Lennon a Paul McCartney. Lennon k tomu řekl: „Byla to tak trochu více Johnova píseň než Paulova, ale napsána byla společně.“ McCartney zase dodal: „Nemyslím si, že jeden z nás dominoval nad tím druhým, byla to prostě společná práce.“


Charakteristika.

Youtubeři nejsou klasickými celospolečenskými celebritami, ale na svou cílovou skupinu mívají větší vliv než celebrity z tradičních médií, mezi mladistvými jsou často také mnohem populárnější. Dle diplomové práce Jakuba Sedláčka z Filozofické fakulty UK tuto skutečnost ovlivňují čtyři hlavní faktory: familiárnost, autenticita, spřízněnost a informační hodnota. Podle studie společnosti TNS Aisa byl YouTube v roce 2014 nejsledovanějším médiem ve věkové kategorii do 35 let.

Dělení dle činnosti.

Youtubery můžeme dělit podle typů a žánrů jejich videí například na:

Vystupování v realitě.

Youtubeři vystupují na vlastních festivalech jako je americký Vidcon nebo český Utubering či 4Fans. Pro náhodnější setkání s fanoušky dělají tzv. meetupy. Podle úrovně tvorby a počtu fanoušků získávají ocenění v soutěžích Czech Blog Awards či Utubering Awards. Mívají agentury, které je zastupují, v Česku například GetBoost či Tubrr.

Vydělávání peněz.

Úspěšní youtubeři, kteří mají dostatek odběratelů a hodin sledování jejich videí za poslední rok, dle pravidel více než tisíc odběratelů a 4000 hodin, mohou na svých videích vydělávat. V nastavení svého kanálu zapnou zobrazování reklam ve svých videích („zpeněžení“), každé zobrazení těchto reklam následně přináší určitou finanční částku, odvíjenou dle několika faktorů, jako např. druhu reklam nebo zemi původu. Společnost TubeMogul ve své studii z roku 2010 zjistila, že v roce 2009 si tímto způsobem vydělalo zhruba 10 youtuberů více než 100 tisíc dolarů ročně.  Youtubeři se používají kvůli své široké, především mladé komunitě také v marketingu. Ti jim za peníze dělají reklamy na různé produkty či služby, někdy je reklama skrytá, nebo jde o product placement. Začínají s nimi také spolupracovat firmy nebo orgány státní správy, které chtějí komunikovat s mladou generací (např. vzdělávání nebo propagace určitých myšlenek a doporučení, jako např. nebezpečí řízení po požití alkoholu atd.). V České republice první spolupráci s Youtubery v této oblasti navázala Rada vlády pro udržitelný rozvoj, která spolupracovala s Martinem Rotou při komunikaci Cílů udržitelného rozvoje. Jeho video mělo během několika hodin více zhlédnutí než Obamova řeč na podobné téma v OSN. Za pět videí od DeniseTV, další dvě od Carrie Kirsten a ještě 14 příspěvků na sociálních sítích této dvojici youtuberů zaplatila agentura Czech Tourism 241 tisíc korun.  Někteří youtubeři si nechávají vyrábět také merchandising, jejich loga, tváře a další se otiskují na různé předměty jako trička, kosmetika a další oblečení.

Čeští a slovenští youtubeři.

První YouTubeři se v Česku začali objevovat kolem roku 2010. Šlo především o tzv. let's play. V roce 2012 se poprvé YouTubeři dostali do mainstreamových médií, šlo například o ViralBrothers.  Youtubeři se stali velkým trendem také v geografické oblasti někdejšího Československa, stovky lidí se tímto způsobem života živí. Nejodebíranějším Slovákem je Daniel Sebastián Štrauch vystupující pod přezdívkou GoGoManTV s více než 1,8 miliony odběratelů a v Česku je nejodebíranější Jan Macák vystupující pod přezdívkou MenT s 1,3 miliony odběratelů.  Média často vytvářejí výběry nejlepších youtuberů. Cena Czech Social Awards, je udělována blogerům a youtuberům podle různých kritérií napříč celou scénou. Časopis "Forbes" zveřejnil v roce 2015 žebříček nejvlivnějších Čechů na sociálních sítích, v kterém se umístilo také několik youtuberů a youtuberek. Třetí místo obsadili ViralBrothers, osmé Teri Blitzen a deváté místo Hoggy, youtubeři byli i na dalších příčkách žebříčku. Časopis "ABC" vybral v červnu 2014 následujících pět českých a slovenských youtuberů: vlogger GoGoManTV (podle "ABC" „jednoznačně nejúspěšnější československý youtuber“), dvojice MadBros, let's player PedrosGame, Vidrail a Ňákej McCitron.  V Česku se každoročně děje několik youtuberských festivalů a akcí. Mezi ně řadíme například Cinetube, 4Fans či Utubering.

Youtuber je osoba, která na internetovém serveru YouTube aktivně nahrává videa. Pro významné youtubery s mnoha fanoušky je tato platforma díky příjmům z reklamy i živností. V současnosti se trend youtuberů rozšiřuje na úkor tradičních médií jako například televize.


Historie.

O nástupci telefonu iPhone SE se spekulovalo už v roce 2017, pouze rok po jeho představení.  V březnu 2020 bylo odesláno několik obalů do některých amerických obchodních řetězců, které měly stejné rozměry, jako iPhone 8, včetně jeho fotoaparátového modulu u standardního modelu. Na stránkách společnosti Apple se poté objevila ochranná skla značky Belkin pro iPhony 7 a 8, která měla v názvu právě iPhone SE. Po několika hodinách však iPhone SE z názvu zmizel.

Design.

2. generace iPhonu SE designově vychází z iPhonu 8, ze kterého si vzal skoro celé tělo, celou přední obrazovku a modul fotoaparátu. Z iPhonu 11 si vzal skleněná záda s logem uprostřed. Na přední straně se nachází široké rámečky nad a pod displejem. Na spodní straně telefonu se také nachází domovské tlačítko s integrovanou funkcí Touch ID. 2. generace iPhonu SE má stejné rozměry jako iPhone 7 a iPhone 8, takže s ním budou kompatibilní všechny obaly a všechna ochranná skla. iPhone SE (2020) je k dispozici ve třech barevných variantách – v bílé, černé a červené.

Specifikace.

Hardware.

iPhone SE (2020) používá procesor Apple A13 s pohybovým koprocesorem M13. Je k dispozici ve třech variantách úložiště – 64 GB, 128 GB a 256 GB.

Displej.

iPhone SE (2020) má 4,7 palcový IPS LCD displej, což je stejný displej, který používá iPhone 8, ovšem bez podpory funkce 3D touch.

Fotoaparát.

V iPhonu SE (2020) se nachází 12megapixelový zadní fotoaparát, který je stejný, jako hlavní zadní fotoaparát iPhonu 8.

Software.

Na iPhonu SE (2020) běží iOS 13 s podporou Apple Pay a Apple Card.

iPhone SE (2020) (oficiálně iPhone SE 2. generace) je chytrý telefon od společnosti Apple. Firma ho představila 15. dubna 2020 prostřednictvím svých webových stránek. Jedná se o nástupce modelů iPhone SE a iPhone 8. iPhone SE je 13. generací iPhonů společně s modely iPhone 11 a iPhone 11 Pro.


Ekologie.

Je dřevinou prosperující i bez lidské péče v chudých, kyselých i zásaditých půdách v tropickém i částečně subtropickém klimatu. "Muntingia calabura" se ve své domovině vyskytuje až do nadmořské výšky 1300 m, je sice odolná vůči suchu, ale pro tvorbu plodů potřebuje dostatek vláhy. Potřebuje plné slunce a snáší znečištěné ovzduší velkoměst, nevyhovuje však zasolená půda. Kolonizuje narušená stanoviště v tropických nížinných oblastech, stává se součástí sekundární vegetace a galerijních lesů, uměle jsou jimi osazováné kamenité, neplodné půdy.  V tropech roste, kvete a plodí průběžně po celý rok, v subtropech (např. na Floridě) přestává růst, kvést i vytvářet plody během nejchladnějších měsíců. Přirozeně roste rozptýleně v lesích na březích potoků a říček, opadané plody jsou potravou ryb. Ploidie druhu je 2n = 30.

Popis.

Vyšší keř nebo strom, často s více kmeny, dorůstající do výšky až 10 m. Strom může mít kmen až o průměru 15 cm, jeho tenká a hladká kůra bývá tmavě šedá a u mladých větví je šedohnědě proužkovaná. Četné podlouhle, kopinaté listy s krátkými řapíky vyrůstají střídavě, jejich čepele jsou 4 až 18 cm dlouhé a 2 až 6 cm široké, bázi mají šikmou, vrchol dlouze zašpičatělý, po obvodě jsou nepravidelně pilovité, na lícní straně sytě zelené a na rubu bělavé, oboustranně jsou krátce pýřité.  Květy o průměru až 2,5 cm vyrůstají z úžlabí listů jednotlivě nebo společně po dvou až třech ve svazečcích. Jsou oboupohlavné, pěti nebo šestičetné, mají stopky 2,5 cm dlouhé a vzhledem připomínají květy jahod. Kališní lístky jsou volné, zelené, chlupaté, kopinaté a většinou okolo 1 cm dlouhé. Široce obvejčité, rozložené, nehetnaté korunní lístky jsou bílé, mají kopisťovitý tvar a bývají 1,3 cm dlouhé. V květu je větší počet nestejně dlouhých tyčinek (25 až 70) a svrchní, pěti až sedmipouzdrý semeník s mnoho vajíčky a s přisedlou bliznu bez čnělky. Květy kvetou pouze jeden den, v odpoledních hodinách již uvadají, jsou samosprašné a bývají opylovány včelami.  Plodem je ve zralosti jasně červená (řídce žlutá), kulovitá, zploštělá, dužnatá bobule mívající 1,5 cm v průměru, která obsahuje četná drobná, hnědě zbarvená, asi 0,5 mm dlouhá semena o hmotnosti nejvýše 25 μg. Stromy produkují průběžně velké množství bobulí, které mají tenkou, jemnou kůži obalující velmi sladkou, chutí fíky připomínající dužinu. Obsažená semínka jsou tak drobná, že při jídle nejsou postřehnutelná. Zralé plody se s větví setřásají, později opadávají samy.

Rozmnožování.

Rozšiřují se semeny, která přirozeně s plody roznášejí ptáci, plodožraví netopýři a jiní savci. Uměle se množí výsevem vodou propláchnutých a ve stínu usušených semen. Semenáče po výsadbě do vyhnojené půdy rychle rostou a začínají kvést již ve věku dvou let. Semena dobře a rychle klíčí a muntingia calabura je proto někdy považován i za invazní dřevinu.

Význam.

Stromy většinou bohatě plodí několikrát za rok a množstvím květů jsou také významnou medonosnou rostlinou, bývají proto vysazovány v blízkosti obydlí. Plody jsou velmi sladké a bývají konzumováné jako ovoce syrové, nebo slouží pro výrobu džemů, sirupů, želé a případně se z nich pálí alkohol. Přirozeně slouží i jako potrava asi pro 60 druhů obratlovců.  Dřevo je lehké, nažloutlá běl je měkká, červené jádro je tvrdé, jemně zrnité a dobře opracovatelné. Je ceněno pro tesařskou výrobu a hlavně jako palivo pro vaření, rychle se zapálí, intenzivně hoří a vydává málo kouře. Ve průmyslové výrobě slouží jako zdroj celulózy pro výrobu papíru. Z kůry se spřádají měkká vlákna pro motouzy i hrubá lana.

Muntingia calabura je stálezelený strom nebo keř, jediný druh monotypického rodu kalabura ("Muntingia"); v angličtině bývá nazýván jamajská třešeň. V minulosti byl součásti čeledi slézovitých, ze které je na základě molekulárních studií přeřazen do nové čeledi kalaburovitých. Je pěstován pro nevelké, ale chutné plody.


Profesionální wrestlingová kariéra.

Začátky (2014–2015).

S wrestlingovým tréninkem začal ve společnosti Maryland Championship Wrestling (MCW). Po čtyrech měsících tréninku debutoval 3. října 2014 pod jménem Rick Powers. První titul získal v říjnu 2015, když spolu s Lio Rushem získali MCW Tag Team Championship. Během roku 2015 také začal zápasit pro více společností, jmenovitě například World Xtreme Wrestling, Combat Zone Wrestling, Marvelous Puroresu USA a Lancaster Championship Wrestling.

WWE.

Tough Enough a trénink (2015–2017).

V červnu 2015 byl společností WWE vybrán jako jeden z účastníku šesté série soutěže Tough Enough. Vzhledem k předchozím wrestlingovým zkušenostem byl jedním z favoritů na celkové vítězství, byl však eliminován hned v páté epizodě z důvodu "nedostatku pokory" a skončil tak na celkovém devátém místě.  I přes vypadnutí z Tough Enough s ním 17. října 2015 WWE podepsalo kontrakt a následně byl poslán do vývojového střediska. Debutoval 5. února 2016 v zápase proti Riddick Mossovi. Zápas prohrál. Televizní debut si odbyl 20. července, když prohrál zápas s Austinem Ariesem. 19. října konfrontoval a vyzval k zápasu tehdejšího NXT šampióna Shinsuke Nakamuru, ještě před zápasem jej však Nakamura napadl a zápas se neuskutečnil. Na televizní obrazovky se vrátil až 1. března 2017, když porazil Seana Malutu.

NXT (2017-současnost).

V show NXT 24. května 2017 se objevil s kompletně novým charakterem, inspirovaným hudebníkem Prince, a s novým ringovým jménem - Velveteen Dream. V září začal feud s Aleisterem Blackem, kterého neustále sledovat a obtěžoval aby docílil toho, že Black vysloví jeho jméno. To vedlo k zápasu na placené akci (PPV), který Dream sice prohrál, ale po zápase Black vyslovil jeho jméno a Dream tak dosáhl svého cíle. 6. prosince v show NXT měl zápasit proti Kassius Ohnovi v zápase o možnost vyzvat NXT šampióna, z důvodu zranění však k zápasu nedošlo a Dream byl nahrazen Johnny Garganem, který Ohna následně porazil. 10. ledna se Dream vrátil když přerušil Garganovo interview a vysmál se mu za to, že mu trvalo porazit Ohna celých dvacet minut, zatímco on sám by to zvládl za třicet sekund. 24. ledna vyzval Gargana k zápasu, který ale prohrál. Následně ho po zápase v zákulisí napadl Ohno. Zápas mezi Dreamem a Ohnem se uskutečnil na PPV NXT TakeOverː Philadelphia. Velveteen Dream zápas vyhrál.  Zbytek roku 2018 strávil v povětšinou krátkých feudech, které vrcholily na shows TakeOver. Na PPV byl součástí žebříkového zápasu o nový titul NXT North American Championship, který nakonec vyhrál Adam Cole, na PPV prohrál zápas s Ricochetem, na PPV vyhrál zápas proti EC3 a na PPV zápasil o NXT Championship s Tommaso Ciampou, titul ovšem po prohře nezískal.  27. ledna 2019 na show Royal Rumble Axxess porazil ve finále turnaje Worlds Collide Tylera Bate a získal tak možnost vyzvat libovolného šampióna k zápasu o titul. Dream se rozhodl vyzvat Johnnyho Gargana k zápasu o NXT North American Championship. Zápas 20. února 2019 Dream vyhrál a stal se novým NXT North American šampiónem.

Patrick Clark Jr. (* 19. srpna 1995 Washington, D.C.) je americký profesionální zápasník, zápasící ve společnosti WWE v show NXT pod ringovým jménem Velveteen Dream. Je současným NXT North American šampiónem.


Děj.

Příběh se odehrává v roce 1947 a zachycuje osudy několika postav. Jack Castello přijel do Hollywoodu, aby se stal hercem. Raymond Ainsley je začínající režisér, který chce prorazit v jednom z filmových studiích, kde jeho přítelkyně Camille Washington hraje malé role, jako Afroameričanka však dostává pouze role služek. Archie Coleman napsal scénář, který však nebyl realizován. Archie je navíc Afroameričan a gay. Claire Wood je sice dcerou Aceho Amberga, majitele významného filmového studia, ale snaží se prorazit na vlastní pěst, aniž by kdokoliv věděl, kdo je její otec. Jackovi se nedaří získat žádnou roli a přitom s manželkou čekají dítě. Ernie West, který provozuje čerpací stanici, jej najme jako automechanika. Zaměstnanci zde však zákazníkům tajně poskytují i sexuální služby. Pracovat zde začne i Archie. Jack se zde seznámí s Avis, která je manželkou Aceho Amberga. Archie zde potká začínajícího herce Rocka Hudsona a začnou spolu žít. Jack konečně získá malou roli ve filmu. Raymond chce natočit film podle Archieho scénáře. Námět o herečce, která spáchala sebevraždu, však nemůže prosadit u vedení studia. Situace se radikálně změní ve chvíli, kdy Ace Amberg nečekaně upadne do kómatu a podle právního ustanovení je vedením společnosti pověřena jeho žena Avis. Společnost se rozhodne natočit film podle Archieho scénáře a do hlavní role obsadit Camille jako vůbec první herečku tmavé pleti. Tím by ovšem porušila většinu dosavadních filmových konvencí.

Postavy a obsazení.

V epizodních rolích se objeví i další historické osobnosti jako Luise Rainerová, Dorothy Arzner, C. Aubrey Smith, Edmund Gwenn, Robert Montgomery, Guy Madison, Sidney Franklin, Donald Crisp, Hedda Hopper, Cole Porter, Joseph Breen, Rory Calhoun, Susan Haywardová, Fredric March nebo Loretta Youngová.

Hollywood je americký televizní seriál, který uveřejnil 1. května 2020 televizní kanál Netflix. Seriál zachycuje příběh v poválečném Hollywoodu jako alternativní dějiny, jak by se filmový průmysl vyvíjel, pokud by byl odmítnut produkční kodex.


Děj.

Watsonova žena odjede na nějakou dobu z Londýna a Watson přesídlí zpátky za Sherlockem Holmesem na Baker Street 221B. Sem přijde s žádostí o pomoc Edmund Carstairs, spoluvlastník galerie Carstairs a Finch na Albemarle Street. Tvrdí, že ho sleduje člověk v placaté čepici, což odkazuje k loňské události v Bostonu, kde místní Gang placatých čepic pod vedením bratrů (dvojčat) Rourkeho a Keelan O'Donaghue přepadl vlak, ve kterém shodou okolností galeristé převáželi cenou zásilku obrazů. Bohatý americký kupce obrazů Cornelius Stillman slíbil pomstu a dal se do pátrání po gangu. Při přestřelce byli členové gangu zabiti, pouze Keelan uprchl a poté byl Stillman zabit. Druhý den po návštěvě u Holmese byl vykraden Carstairsův trezor v jeho domě ve Wimbledonu. Zde se pak Holmes s Watsonem seznámili s paní Catherine Carstairsovou a slečnou Elizou Carstairsovou, manželkou a sestrou galeristy, a sloužícími v jeho domě. Před Holmesem již v domě pracoval inspektor George Lestrade, přesto Holmes objeví několik nepostřehnutých drobností. Další den pošle Holmes pátrat po ztracených věcech z trezoru partu chlapců z ulice pod vedením Wigginse. Ti objeví i zloděje a sledují ho do hotelu. Když na místo přijede Holmes, Watson a Carstairs, Wigginsův kamarád Ross Dixon, který v mrazu u hotelu hlídá, zděšeně utíká a zloděj je pak nalezen zavražděný. Holmes pátrá po Rossovi, protože tuší, že mu hrozí velké nebezpečí, na internátu Chorley Grange, odkud před časem Ross utekl, však o něm nic nevědí, ale jeden jeho spolužák jim dává tip na Rossovu sestru Sally, která pracuje v hostinci U Tří hřebíků. V Londýně je ale podniků tohoto jména víc a tak když Holmes s Watsonem dorazí do toho správného, je už pozdě, Ross chvíli před nimi odešel. V hostinci je ale Sally, když s ní ale chtějí mluvit, domnívá se, že jde o nějaké muže z „Domu hedvábí“, zaútočí na Watsona, mírně ho zraní a uteče. Ross je pak nalezen surově zavražděný s bílou stužkou z hedvábí omotanou kolem zápěstí a Holmes, který si vyčítá jeho smrt, pátrá, co je Dům hedvábí. Po neúspěšném pátrání požádá svého bratra Mycrofta, jestli se na tento pojem nemůže optat. Mycroft pak rychle přijíždí na Baker Street s tím, že jde o věc patrně velmi choulostivou a nebezpečnou a radí Sherlockovi, aby pátrání zanechal. Sherlock ale udělá pravý opak, dá do novin inzerát, ve kterém nabízí odměnu za jakékoliv informace o Domě hedvábí. Na inzerát zareaguje jakýsi Henderson, který tvrdí, že Dům hedvábí vládne obchodu s opiem a radí začít pátrání v opiovém doupěti zvaném Creerova díra. Holmes tam vstoupí (Watson hlídá v podniku na druhé straně ulice), ale je hned přemožen, omámen opiáty a Watson ho pak nalézá se zbraní v ruce a kousek od něho leží zastřelená Sally. Případu se hned ujímá inspektor Harriman a proti Holmesovi svědčí několik vážených lidí, kteří byli shodou okolností zrovna poblíž. Holmes je zatčen a u předběžného soudu vše svědčí proti němu. V době, kdy je Watson na Baker Street sám, přijde paní Carstairsová s tím, že její švagrová Eliza umírá a podezřívá Catherine z toho, že ji otrávila. Chce pomoc od Holmese, ten je ale ve vězení. Watson je pak odvlečen na neznámé místo, kde se setkává se záhadným bohatým matematikem (patrně profesor Moriarty), který tvrdí, že Holmese varoval předem tím, že mu poštou poslal bílou hedvábnou stuhu. Protože je ale jeho fanouškem a zároveň si přeje zánik Domu hedvábí (aniž by prozradil, co se pod tím názvem skrývá), dává Watsonovi klíč od Holmesovy cely, aby jej osvobodil, protože prý Holmesovi nepřátelé jej chtějí zabít ještě před soudem. Nazítří jde Watson navštívit Holmese a klíč nese schovaný v knize. Ve vězení se setká s inspektorem Harrimanem a vyjde najevo, že Holmes onemocněl a byl přemístěn do vězeňské nemocnice. Jeho lůžko je ale prázdné. Watson se vrací na Baker Street, kam přichází reverend Charles Fitzsimmons z chlapeckého internátu a nese lístek, který našli pod Rossovou postelí. Na lístku je inzerát na kabinet kuriozit doktora Hedwabiho. Další den se vrátila Watsonova manželka, na nádraží ale dostala vzkaz od Holmese převlečeného tak, že ho nikdo nepoznal. Holmes se pak setkává s Watsonem a vysvětluje mu, že měl ve vězení důkazy o tom, že jej chtějí otrávit, navíc vězeňskému lékaři kdysi velmi pomohl při vyšetřování jednoho případu. Holmes se tedy s jeho pomocí přestrojil za doktorova slabomyslného pomocníka Riverse a když pak do nemocnice vtrhl Harriman, podařilo se mu odejít. Watson a Holmes poté společně jedou na adresu doktora Hedwabiho. Je to však past, čekají zde na ně dva muži, aby je zabili, Holmes to ale předpokládá a muže s pomocí Lestradeova oddílu přemáhá. Pak už jedou na skutečnou adresu Domu hedvábí, což je vedlejší dům chlapeckého internátu. Reverend zde provozuje veřejný dům s mladými chlapci s klientelou v nejvyšších kruzích. Holmes s Watsonem a po nich i Lestrade a jeho oddíl vtrhli do domu a našli zde jak inspektora Harrimana, tak i další vážené lidi, které předtím svědčili proti Holmesovi. Harriman prchá na dvoukoláku taženém koňmi ve sněhové vánici, Holmes s Watsonem jsou mu v patách. Po nebezpečné stíhací jízdě Harriman nezvládne prudkou zatáčku a zahyne. Nakonec ještě Holmes doloží, že Catherine Carstairsová a Keelan O'Donaghue jsou jedna a tatáž osoba a Catherine ze msty skutečně pomalu zabíjí svoji švagrovou a má v plánu zabít i svého muže. Ten nic netuší, ale žije s ní v manželství s oddělenými ložnicemi – je klientem Domu hedvábí (Ross ho u hotelu poznal, pak ho vydíral a byl zabit). Mrtvý „zloděj“ věděl pravdu o Catherine, ta ho uplatila fingovaným vloupáním, pak ho ale zabila.

Dům hedvábí ("The House of Silk", 2011) je detektivní román Anthonyho Horowitze, ve kterém vystupuje Sherlock Holmes stejným způsobem, jak o něm psal jeho autor Arthur Conan Doyle, tj. vypravěčem příběhu je doktor John Watson a příběh dějově zapadá mezi ostatní díla kánonu Sherlocka Holmese. Román sepsal Watson rok po Holmesově smrti a pro velkou skandálnost případu jej uchoval do trezoru s tím, že může být publikován až po sto letech. Děj se odehrává v listopadu roku 1890.


Kariéra.

V roce 2010 absolvoval Okresní střední školu Rockdale. Podle vlastního vyjádření se šest let věnoval zápasení, byl členem školního zápasnického týmu.  Než si vybudoval svou produktivní kariéru u studia MEN.com, natočil několik scén pro servery Boys First Time a Bukkake Boys. Pro první z nich debutoval ve scéně nazvané Rapid Fire, která byla pořízena 26. září 2011 a publikována 23. prosince téhož roku. Druhou natočil 2. ledna 2012, a ta pak byla 17. února uveřejněna pod názvem Dick Dance. Pro Bukkake Boys pořídil asi devět scén, jež byly publikovány koncem roku 2011 a v roce následujícím. Ačkoli šlo o skupinové „bareback“ scény, Johnny Rapid se zúčastnil jen orálních aktivit.  V roce 2013 vystupoval jako jeden z hlavních zpovídaných pornoherců v dokumentu režiséra Charlieho Davida "I'm a Porn Star", spolu s Brentem Everettem, Colbym Jansenem a Roccem Reedem. Původně šlo o 13dílnou dokumentární webovou sérii, která byla následujícího roku vydána i na DVD. Stal se také jedním z modelů značky Andrew Christian, produkující spodní prádlo s orientací na gay klientelu. Účinkoval pro ni v kampaních "Waking Up With Johnny Rapid" (duben 2013) a "Studburbia" (červenec 2013).  V lednu 2015 se mu dostalo širší pozornosti médií, když jeho domovská společnost MEN.com veřejně nabídla 2 miliony dolarů kanadskému zpěvákovi Justinu Bieberovi za natočení pornografické scény právě s Johnnym Rapidem. Nabídka přišla krátce po zveřejnění Biebrových fotografií z reklamní kampaně značky Calvin Klein.

Filmografie.

Výčet zahrnuje pouze scény vydané v rámci filmů na DVD apod., jednotlivé online scény nejsou zahrnuty, jakož i výběrové antologie věnované jiným hercům:

Ocenění.

Francouzský gay magazín Têtu ho jmenoval mezi desítkou nejlepších světových pornoherců roku 2013.

Johnny Rapid, občanským jménem Hylan Anthony Taylor (* 1992) je americký pornoherec a model, působící od roku 2011 v gay pornografii jako tzv. gay-for-pay, exkluzivně pro značku MEN.com. Žije v Oxfordu v okrese Newton County amerického státu Georgie.


Popis.

Trh zabírá plochu větší než 50 000 m a má více jak 1 000 nájemníků. Jedná se o největší mořský velkoobchodní trh v centrální Číně, v jehož západní části jsou prodávána živá zvířata. Trh se nachází v novější části města, v blízkosti obchodů a obytných domů a leží několik městských bloků od vlakového nádraží Chan-kchou.  Koncem roku 2019 prošel trh, dle časopisu "The Wall Street Journal", oficiálními inspekcemi. Podle časopisu "Time" měl však „nehygienické podmínky“. Uličky byly úzké a stánky příliš blízko sebe. Živá zvířata byla držena v těsné blízkosti mrtvých zvířat. Bylo běžné vidět na trhu volně poražená zvířata. "The New York Times" ve svém článku uvedly, že „hygiena byla na tržnici žalostná, se špatnou ventilací a odpadky, které se povalovaly na mokrých podlahách“.

Prodávané položky.

Ačkoli je trh známý primárně jako trh s mořskými plody, ve velkém se zde prodávalo i hovězí maso () a další různá exotická zvířata. Ceník, vyvěšený jedním z prodejců na populární čínské recenzní stránce Meituan-Dianping, obsahoval na 112 položek, mezi kterými se nacházela řada divokých zvířat. Dne 29. ledna 2020 bylo "South China Morning Post" uvedeno, že se na trhu prodávalo kolem „120 volně žijících zvířat pocházejících ze 75 druhů“.  Podle zpráv z médií zahrnovalo zboží prodávané na trhu nejen mořské plody:

Podezření na propuknutí epidemie.

V prosinci 2019 došlo na trhu k vypuknutí epidemie nového koronaviru SARS-CoV-2 (dříve nazývaného 2019-nCoV). Původně byl potvrzen u 41 osob, z nichž většina byla v přímém spojení s trhem. Protože koronaviry (jako SARS-CoV a MERS-CoV) cirkulují hlavně mezi zvířaty a vzhledem k tomu, že se virus poprvé objevil na tomto tržišti, vzniklo podezření, že virus mohl být přenesen ze zvířete na člověka (zoonóza). Původně byli za zdroj viru považováni hadi. Pozdější studie naznačují, že přechodným hostitelem viru mohou být luskouni a původním hostitelem netopýři. Ačkoli je obecně známo, že je virus netopýřího původu, funkce luskounů jako mezihostitelů je sporná.  Přes svou důležitou roli, kterou trh sehrál v počátcích epidemie, není dosud jisté, zdali se nový koronavirus objevil právě zde. První nakažený byl ohlášen 1. prosince 2019 u osoby, která nebyla v kontaktu s trhem ani s dalšími 40 nakaženými. 13 z 41 původních pacientů nemělo žádný vztah k trhu. Dle specialisty na infekční nemoci Daniela R. Luceyho se jednalo o důležitý poznatek. V pozdější publikaci akademického deníku "The Lancet" bylo uvedeno, že z 99 osob, které byly přijaty mezi 1. a 20. lednem 2020 wuchanskou nemocnicí Ťin-jin-tchan, bylo 49 spojeno s trhem. V publikaci však nebylo upřesněno, zdali byl trh původem nákazy, nebo při ní sehrál pouze důležitou roli.  Ve snaze objevit původ nového koronaviru, byly mezi 1. a 12. lednem odebrány také vzorky zvířat, které byly na trhu na prodej. Na konci ledna 2020 Čínské středisko pro kontrolu a prevenci nemocí uvedlo, že byl koronavirus nalezen u 33 z 585 testovaných zvířat. Jednalo se o další důkaz, že trhl sehrál na rozšíření koronaviru svou roli, stále však nebyl oficiálně prohlášen za ohnisko epidemie.  Ve výzkumu, publikovaném dne 24. ledna 2020, bylo uvedeno, že žádný z případů mimo Čínu nebyl spojen s trhem.

Reakce.

Uzavření.

Dne 1. ledna 2020 zdravotnické úřady v reakci na stále se šířící nákazu trh uzavřely, aby provedly jeho vyčištění a vydezinfikování. V danou dobu státní agentura Sin-chua uvedla, že trh byl uzavřen kvůli rekonstrukci.

Zákaz prodeje volně žijících zvířat.

Dne 22. ledna 2020 vyšlo ve Wu-chanu nařízení zakazující prodej volně žijících zvířat.  Dne 24. února 2020 oznámila čínská vláda, že obchod a konzumace volně žijících zvířat budou zakázány v celé Číně, během rostoucí kritiky tohoto odvětví obyvateli Číny. Dle "The New York Times" se však zákaz nevztahuje na použití produktů z těchto zvířat v tradiční čínské medicíně.

Velkoobchodní trh s mořskými plody Chua-nan (), známý také jako Trh s mořskými plody Chua-nan, je trh s živými zvířaty a mořskými plody. Nachází se v čínském distriktu Ťiang-chan ve městě Wu-chan, v provincii Chu-pej. Trh získal mediální pozornost poté, co byla Světová zdravotnická organizace dne 31. prosince 2019 informována o vypuknutí epidemie koronaviru SARS-CoV-2 ve Wu-chanu. Z původních 41 lidí hospitalizovaných se zápalem plic, u kterých bylo 2. ledna prokázáno nakažení koronavirem SARS-CoV-2, byly dvě třetiny přímo spojeny s trhem. Tržnice byla uzavřena dne 1. ledna 2020 kvůli čištění a dezinfikování. 33 ze 585 z organických vzorků odebraných na tržnici ukázaly známky onemocnění covid-19.


Život.

Mary White Ovingtonová se narodila 11.4.1865 v Newyorské čtvrti Brooklyn v unitářské rodině. Její rodiče se zasazovali o ženská práva a účastnili se také hnutí proti otrokářství. Vzdělání získala na a (což byla "sestra" Harvard College, který tehdy přijímal jen muže). Poté, co slyšela v roce 1890 v Brooklynském kostele řeč Fredericka Douglasse se zapojila do kampaně za lidská práva.  V roce 1895 pomáhala založit v Brooklynu Greenpoint Settlement. V roce 1896 byla jmenována ředitelkou tohoto projektu. Na tomto místě zůstala do roku 1904, kdy se stala členkou Greenwich House Committee on Social Investigations (Greenwičského výboru pro sociální výzkum). Následujících pět let studovala problémy s nezaměstnaností a bydlením na černém Manhattanu. Při svých výzkumech se setkala s W.E.B. Du Boisem a byla představena zakládajícím členům.  Pod vlivem myšlenek Williama Morrise vstoupila v roce 1905 do Republikánské strany, kde se setkala mimo jiné s aktivisty Danielem De Leonem, Asou Philipem Randolphem nebo spisovateli Maxem Eastmanem a Jackem Londonem, kteří tvrdili že rasové problémy jsou stejně záležitostí rasy jako společenské třídy. Psala pro radikální časopisy a noviny jako "The Masses", "New York Evening Post" a "New York Call". Také pracovala s Rayem Stannardem Bakerem a ovlivnila obsah jeho knihy "Following the Color Line" (Podél barevné linie) publikované v roce 1908.  3. září 1908 si přečetla v "The Independent" článek republikána Williama Englishe Wallinga, nazvaný "Rasová válka na severu". Walling popisoval rozsáhlé rasové nepokoje zaměřené proti černému obyvatelstvu, které se odehrály ve Springfieldu ve státě Illinois. Při nepokojích zemřelo sedm lidí, bylo zničeno 40 domů a 24 obchodů, proti pachatelům bylo podáno 107 žalob. Walling na konci článku vyzval k vytvoření silného sboru občanů, kteří by šli černým pomoci. Mary Ovingtonová Wallingovi napsala a společně se sociálním pracovníkem Dr. Henry Moskowitzem jej navštívila v jeho Newyorském apartmá. 12. února 1909 se tato skupina se rozhodla spustit kampaň za svolání národní konference o liských a politických právech afroameričanů, která se měla konat ke stému výročí narození Abrahama Lincolna.  Na výzvu reagovalo mnoho lidí, což nakonec vedlo ke zformování "National Negro Committee" (Národního výboru pro černochy), který se prvně sešel v New Yorku 31.5 a 1.6.1909. Do května 1910 výbor a jeho účastníci na druhé konferenci založili stálou organizaci známou jako National Association for the Advancement of Colored People (NAACP), ve které byla Mary Ovingtonová jmenována výkonným sekretářem. Ranými členy NAACP byli Josephine Ruffinová, Mary Talbertová, Mary Church Terrellová, Inez Milhollandová, Jane Addamsová, George Henry White, W.E.B. Du Bois, Charles Edward Russell, John Dewey, Charles Darrow, Lincoln Steffens, Ray Stannard Baker, Fanny Garrison Villardová, Oswald Garrison Villard a Ida B. Wells-Barnettová.  V následujícím roce se Ovingtonová zúčastnila konference Universal Races Congress v Londýně. Ovingtonová se rovněž aktivně účastnila boje za volební právo žen a jako pacifiskta oponovala vstupu USA do první světové války. Během války podporovala Asu Philipa Randolpha a jeho časopis "The Messenger" (později "Black Worker"), který se zasazoval o liská práva černochů.  Po válce sloužila Ovingtonová v NAACP jako členka výboru, výkonný sekretář a předseda. NAACP bojoval dlouhou právní bitvu proti rasové segregaci v bydlení, vzdělání, zaměstnání, hlasování a dopravě. NAACP vyzýval Nejvyšší soud Spojených států amerických aby prohlásil některé zákony jižanských států USA za protiústavní, přičemž v letech 1915–1923 uspěl v případě tří důležitých rozsudků týkajících se hlasovacího práva a bydlení.  NAACP byl kritizován některými členy afroamerické komunity. Proti skupině vystupoval Booker T. Washington, protože dával přednost přímému odmítnutí rasistické politiky před zákulisním jednáním. Členové organizace byli fyzicky atakováni bílými rasisty. Výkonný sekretář NAACP John R. Shillady, byl surově zbit, když navštívil v roce 1919 Texaský Austin. Mary Ovingtonová napsala několik knih a článků, včetně: studie "Half a Man" (Půlčlověk, 1911) z černého Manhattanu; "Status of the Negro in the United States" (Status černocha v USA, 1913); "Socialism and the Feminist Movement" (Socialistické a feministické hnutí, 1914); antologie pro černé děti, "The Upward Path" (Cesta vzhůru, 1919); biografických skečů prominentních afroameričanů "Portraits in Color" (Portréty v barvě, 1927); autobiografie "Reminiscences" (Reminiscence, 1932); a historie NAACP "Zdi se bortily" (1947).  Mary Ovingtonová odešla z výboru NAACP v roce 1947 po 38 letech služby této organizaci. Zemřela 15.7.1951.  Na její počest byla pojmenována škola "Mary White Ovington I.S.30 Middle School" v Brooklynu. Je mezi osobami vyjmenovanými na památníku The Extra Mile -- Points of Light Volunteer Pathway National Memorial ve Washingtonu. Osoby na památníku jsou lidé, "jejichž zájem a osobní oběť oslovily ostatní a tak zhmotnili své sny do hnutí, která pomohla lidem v Americe a ve světě".

Mary White Ovingtonová (11. dubna 1865 – 15. července 1951) byla americká sufražetka, členka Republikánské strany, novinářka, a spoluzakladatelka NAACP.


Geografie.

Leží v jihozápadní části Tel Avivu v Izraeli, ve čtvrti Menašija na pomezí vlastního Tel Avivu a Jaffy, na pobřeží Středozemního moře, cca 1,5 kilometru severovýchodně od historického jádra Jaffy, v nadmořské výšce necelých 10 metrů. Je situována poblíž křižovatky pobřežní ulice "ha-Jarkon" a ulice "Josef Levi". Jde o jeden z mála pozůstatků čtvrtě Menašija, která byla ve 2. polovině 20. století zbořena a na jejím místě vyrostl pás hotelových a komerčních budov.

Historie.

Hassan Bekova Mešita byla postavena roku 1916 Turecko-Arabským guvernérem Jaffy - Hassanem Bejem, krátce předtím, než Palestinu roku 1917 obsadili Britové. Cílem této stavby bylo především zastavit počáteční židovský zájem o Tel Aviv.  Hassan Bek byl ambiciózní guvernér a měl zájem zapsat se do dějin města jako stavitel, jelikož na své stavby neměl dostatek peněz, využil první světové války jako záminky k zabavování stavebního materiálu, z tohoto materiálu je z významné části postavena i tato mešita.

Architektura.

Mešita je postavena na břehu Středozemního moře a na její stavbu byl použit bílý vápenec, což je pro tuto oblast poměrně neobvyklý stavební materiál. Daleko běžněji se používá žlutohnědý vápenec, použití netradičního, a tím i vzácného stavebního materiálu vždy ukazuje na snahu stavbu odlišit a zvýšit tak její význam.  Zdi jsou zpevněny úzkými meziokenními pilíři, jež dělí široké průčelí do menších sekcí, čímž tříští prostor a nepůsobí nepřirozeně a příliš mohutně. Významným architektonickým prvkem, který se podílí na rozbití prostoru, jsou i barevně zdobená okna. Část jich je kruhová a jsou rozdělena na tři části, druhá skupina oken je obdélníková s podkovovým obloukem. Zdi tvoří ozdobné cimbuří, které obklopuje nádvoří.  Mešita má jeden věžovitý, štíhlý minaret, který kontrastuje s čtvercovou modlitební chodbou s nízkou rovnou střechou.

Hassan Bekova mešita, také známá též jako Mešita Hasana Beje (: מסגד חסן בק, "Misgad Hasan Bek", : "Masdžíd Hasan Bek") je jedna z nejznámějších mešit v Jaffě, což je nejstarší část Tel Avivu. Její umístění je zajímavé architektonicky i urbanisticky, protože osmanská architektura počátku 20. století ostře kontrastuje s moderními výškovými budovami konce 20. století. Ve své historii se proslavila také jako politicky aktivní místo, které bylo dějištěm několika významných demonstrací.


Život.

Rodina a původ.

Narodila se roku 1694 jako čtvrtá dcera a sedmé dítě ze dvanácti potomků knížete Jana Adama I. z Lichtenštejna (1657 nebo 1662–1712), sjednotitele Lichtenštejnského knížectví a jeho manželky, hraběnky Edmundy z Ditrichštejna (1662–1737). Po předčasné smrti jejích dvou bratrů se její otec rozhodl svých pět dcer, které se dožily dospělosti, zajistit, neboť se svým synovcem a nástupcem Antonínem Floriánem neměl dobré vztahy. V roce 1712 se tak jako osmnáctiletá ujala panství Černý Kostelec (Kostelec nad Černými lesy), Škvorec, Uhříněves, Plaňany a Čechy pod Kosířem. Antonín Florián se však panství nechtěl vzdát a s Marií se soudil. Nakonec vysoudil alespoň panství Plaňany, které ovšem jeho syn Josef Jan Adam po nějaké době prodal zpět vévodkyni. V roce 1760 Marie Terezie přikoupila Kounice a roku 1764 Rataje nad Sázavou.

Sňatek a manželství.

Do organizování jejího sňatku se zapojil její strýc, kníže Josef Václav z Lichtenštejna, rakouský diplomat a reformátor císařského dělostřelectva. Ten měl dobré styky s maršálem Evženem Savojským. Nakonec se Mariíným ženichem stal Evženův synovec, nositel řádu zlatého rouna, vévoda Tomáš Emanuel Savojsko-Carignanský, kníže piemontský, markrabě ze Saluzza, hrabě ze Soissons ("Tommaso Emanuele vévoda de Savoy-Carignan, princ z Piemontu, markrabě de Saluzzo, hrabě de Soissons"). Do příprav se zapojil také samotný princ Evžen, který jednal s kněžnou Edmundou, matkou Marie Terezie, a také ručil majetkem v Uhrách za vdovský podíl nevěsty. Svatba se odehrála na zámku v Černém Kostelci, kam v září 1713 přitáhl vévodův kyrysnický pluk. Zde již byl očekáván nejen svou snoubenkou, ale také obyvateli města a panství. Obřad se konal dne 24. října 1713 na zámku v kapli svatého Vojtěcha. Manželé střídavě pobývali v Čechách a ve Vídni, a to až do roku 1729, kdy se vévoda během honu v oboře zámku v Kolodějích nakazil neštovicemi a brzy poté zemřel. Pohřben byl v Savojské kapli v dómu svatého Štěpána ve Vídni.

Syn.

Se svým manželem měla jediného syna, Evžena Jana ("Eugen Jean Francois vévoda de Soissons"). Narodil se novomanželům v roce 1714, necelý rok po svatbě. Ten se roku 1729 stal vévodou opavským a od roku 1731 mu byl v 17 letech udělen Řád zlatého rouna. V armádě dosáhl hodnosti nejvyššího polního strážmistra. Jeho manželkou se měla stát vévodkyně Marie Tereza z Massy, kněžna z Carrary, se kterou byl v zastoupení oddán dne 10. listopadu 1734. K právnímu naplnění, tedy k řádnému obřadu, však nikdy nedošlo, neboť Evžen Jan zemřel na zimnici 24. listopadu t. r. u Mannheimu.

Závěr života a smrt.

Vévodkyně Marie Terezie Anna Savojská z Carignana zemřela 20. února 1772 ve Vídni. Pohřbena byla po boku svého manžela v Savojské kapli ve vídeňské katedrále sv. Štěpána. Za svého dědice vybrala knížete Františka Josefa I. z Lichtenštejna. V závěti navíc odpustila poddaným nedoplatky, darovala chudým na každém svém panství několik tisíc zlatých a přikázala vyplácet každý rok pět tisíc zlatých na výkup zajatců z Turecka. Různé dary také odkázala kostelům a klášterům v Čechách a ve Vídni.

Charitativní činnost.

Po smrti svého jediného potomka se Marie Terezie začala více věnovat charitě. Už v letech 1726–28, tedy ještě za života svého manžela, nechala nedaleko černokosteleckého zámku postavit špitál, v němž mohlo přebývat 12 žen a 12 mužů. Finančně podpořila řadu kostelů, např. v roce 1759 daroval peníze kostelům ve Škvorci a Úvalech. Postarala se také o založení nových far a kostelů v Aldašíně, Lstiboři či Poříčanech, ostatní nechala opravit. Také těmto kostelům darovala přes 13 000 zlatých, faráři pak každé čtvrtletí sloužili mši za spásu její duše. Dne 15. srpna 1755 v rámci školské reformy nechala na jednotlivých panstvích zřídit nadaci, z níž byl učitelům vyplácen od vrchnostenského úřadu pevný plat, od lesního úřadu pak dříví na topení. Tímto krokem došlo k osvobození poddaných od školních platů. V roce 1760 odkoupila od Morzinů panství Kounice a hned o rok později (1761) nechala v Kounicích, Vyšehořovicích a Mochově zřídit školy. V roce 1763 došlo k obnovení špitálu v Kounicích.  Dne 14. března 1736 propustila měšťany v Kostelci nad Černými lesy z nevolnictví a jelikož město nemělo dostačující kostel, nechala zde postavit kostel svatých Andělů Strážných. V letech 1752–59 nechala přestavět černokostelecký zámek do barokní podoby, stejně jako zámek v Čechách pod Kosířem. Od 12. července 1760 nechala při bouřkách zvonit v kostelech či ve zvoničkách. Pro 30 vsí pak nechala na vlastní náklady odlít zvony. Také nařídila, že se do konce žní mají lidé při odchodu z polí modlit u kapliček a křížů. Dne 4. ledna 1766 pak zřídila "Donationsfond", kterému darovala 22 206 zlatých ve stavovských dlužních úpisech. Tyto peníze měly být použity v případě požáru, krupobití apod.  Jelikož poddaní neuměli německy, rozhodla se vévodkyně v roce 1764 vydat nařízení, že se na ni mohou obracet v češtině. Zároveň si také uvědomovala, že se k ní nemusí dostat všechny informace o křivdách, protože někteří panští úředníci mohou chtít svoje chyby zatajit. Proto v roce 1766 nechala vyhlásit: V roce 1764 pak nechala na svých panstvích vystavět sochy svatého Donáta, aby se zabránilo neúrodě. To ovšem nepomohlo a v letech 1770–1771 vypukl hladomor. Vévodkyně proto nechala otevřít panské sýpky.  Charitativní činnosti se věnovala také ve Vídni. Zde založila Šlechtický savojský ženský ústav a darovala mu dva domy a zahradu. Jedním z těchto domů byl i palác na Johannesgasse, kde měl ústav sídlo, a jenž po smrti vévodkyně připadl ústavu. Na jeho provoz věnovala ročně 19 180 zlatých. Dědicové navíc měli každé chovance ústavu, která zde stráví tři roky a následně se provdá nebo ústav opustí, vyplatit 2 000 zlatých. Další nadaci, která byla určena na výchovu mladých šlechticů, pak založila pro Savojskou rytířskou akademii a na provoz ročně určila 16 000 zlatých. Později došlo k jejímu spojení s vojenskou akademií „Theresianum“ založenou roku 1778 královnou Marií Terezií.  V letech 1746–49 navíc nechala na Favoritenstrasse vystavět budovy rytířské akademie: „Akademietrakt“, jezdeckou školu a v roce 1752 křídlo „Pflanzschule“ (dnes „Sappeurtrakt“).

Sochy svatého Donáta.

Sochy svatého Donáta jsou typickou památkou pro období Marie Terezie Savojské. Svatý Donát patřil v Itálii k velmi oblíbeným svatým, a to především u rolníků, kterým měl chránit úrodu a dobytek před bouřkami, krupobitím a morem. Roku 1765 vévodkyně objednala pro svá panství jeho sochy. Byly umístěny na různých místech: např. na rozcestí u Svatbína (dříve Svrabova) nedaleko Kostelce nad Černými lesy, u hřbitova v Kolovratech, na rozcestí v zaniklé vsi Křimín u Škvorce, v Kounicích či u Vykáně. Dne 31. května 1985 byla poškozená socha od Svatbína přemístěna do skanzenu v Kouřimi, kde byla restaurována. Dodnes se k ní údajně váže rčení „Stojíš jako Donát u Svrabova“.  Kolem soch bývala vysázena do čtverce čtveřice lip. Z okolních obcí sem chodívala procesí za odvrácení špatné úrody a počasí. Poslední takové procesí je známo z Kolovrat ze dne 25. května 1947. Po únoru 1948 byla taková procesí zakázána. Na svátek sv. Donáta (7. srpna) bývaly u soch zapalovány ohně.

Marie Terezie Anna Felicitas vévodkyně Savojská, hraběnka z Carignana, kněžna z Lichtenštejna ("Marie Terezie Anna vévodkyně de Savoy-Carignan, kněžna z Lichtenštejna", 11. května 1694 – 20. února 1772, Vídeň) byla česká šlechtična, pravnučka knížete Karla I. z Lichtenštejna a majitelka panství Kostelec nad Černými lesy, Škvorec, Uhříněves, Rataje nad Sázavou a Kounice.


Mládí a politická kariéra.

Narodil se v Londýně jako nejstarší syn 1. hraběte z Chichesteru, který zastával hodnosti u dvora a také nižší vládní funkce. Studoval v Cambridge a v letech 1775–1778 podnikl kavalírskou cestu po Evropě, navštívil Španělsko, Francii, Itálii, německé země a Rakousko. Po návratu z cest a v roce 1780 byl za hrabství Sussex zvolen do Dolní sněmovny. Původně patřil k whigůmm, podporoval 2. markýze z Rockinghamu, později ale přešel k toryům a získal funkce ve vládě W. Pitta mladšího. Byl generálním inspektorem v úřadu polního zbrojmistra (1782–1783) a státním sekretářem pro Irsko (1783–1784). Jako ministr pro Irsko se stal členem irské Tajné rady (1783) a zároveň byl zvolen i do irského parlamentu (1783–1790, 1795–1799).  Mimo vládní funkce v 80. a 90. letech často cestoval do zahraničí, jeho cesty byly částečně i diplomatickými misemi. R. 1795 byl jmenován členem Tajné rady a znovu státním sekretářem pro Irsko (1795–1798). R. 1801 byl krátce komisařem kontrolního úřadu Britská Východoindická společnost, po pádu Pittovy vlády odmítl nabídku na úřad ministra války a vyslance v Rusku. Znovu se stal členem vlády pod H. Addingtonem jako státní sekretář vnitra (1801–1803). R. 1801 byl s titulem barona ze Stanmeru povolán do Sněmovny lordů, titul hraběte z Chichesteru zdědil po otci až r. 1805. Kvůli sporům s premiérem Addingtonem musel rezignovat na post ministra vnitra a byl pověřen méně významnými funkcemi (lord kancléř vévodství lancasterského 1803–1804, velitel královské tělesné stráže 1804). Do druhé Pittovy vlády již nebyl přizván, ale později dlouhodobě zastával funkci generálního poštmistra (1807–1826). Od roku 1800 byl členem Královské společnosti.

Rodina.

Jeho manželkou byla od roku 1801 Mary Henrietta Osborne (1780–1862), dcera ministra zahraničí 5. vévody z Leedsu. Dědicem rodových titulů byl nejstarší syn Henry Thomas (1804–1886), který zastával spíše jen čestné funkce. Druhorozený syn Frederick Thomas (1808–1861) sloužil v námořnictvu a dosáhl hodnosti kontradmirála, nejmladší syn John Thomas (1811–1894) byl duchovním a biskupem v Norwichi (1857–1893).

Odkazy.

Reference.

Rodokmen hrabat z Chichesteru  Profil 2. hraběte z Chichesteru na webu britského parlamentu

Thomas Pelham, 2. hrabě z Chichesteru ("Thomas Pelham, 2nd Earl of Chichester, 3rd Baron Pelham of Stanmer") (28. dubna 1756, Londýn – 4. července 1826, Londýn) byl britský státník ze šlechtického rodu Pelhamů, byl prasynovcem dvou britských premiérů 1. vévody z Newcastle a Henryho Pelhama. V několika britských vládách zastával postupně funkce ministra pro Irsko, ministra vnitra a generálního poštmistra, byl též členem Královské společnosti.