Začátek.

Dave Lepard psal písně ještě před tím, než byla kapela oficiálně založena v roce 2000 ve složení: kytarista Mary Goore, bubeník Tom Bones a basák Mace Kelly, původně všichni z death metalové kapely Repugnant. Pojmenovali se Crash dïet. Ale o dva roky později se sestava změnila: Dave Lepard (zpěv/kytara), Martin Sweet (kytara), Peter London (baskytara) a Eric Young (bicí). Také zkusili hrát s bubeníkem Karlem Thunderem (Kalle Thunder). Když byli se vším hotoví, změnili logo a název kapely na Crashdïet místo Crash dïet. O něco později vydali svoje první demo s názvem "Crashdïet" (Dave jej chtěl pojmenovat Beyond the Valley of the Dolls). Roku 2005 vydali EP "Riot in Everyone/Out of Line" jako vinyl 7"" u nahrávací společnosti Rabid Redneck Records, která v roce 2007 vydala společně s Crashdïet DVD. Roku 2005 kapela vydala singly "Breakin' The Chainz", "Knokk 'Em Down" a "Riot in Everyone" a vydala i své debutové album "Rest In Sleaze". Jejich píseň Riot In Everyone byla dobře přijata posluchači, díky čemuž se hrála v rádiu stejně tak jako videoklip k této skladbě, který byl na prvním místě jako ”nejžádanější video”, se vysílal na televizní stanici ZTV. Crashdïet se také objevili v reklamě na telefonní společnost 3 s písní Breakin’ The Chainz a kariéra kapely začala nabírat na otáčkách.

Konec a nový začátek.

20. ledna 2006 byl zpěvák Dave Lepard nalezen ve svém bytě v Uppsale mrtvý. Údajně šlo o sebevraždu a to oběšením 13. ledna 2006. Lidé mu blízcí věděli, že trpí depresemi. Členové kapely oznámili na svých webových stránkách, že už dále nebudou hrát. Přibližně o šest měsíců později oznámili, že pokračovat budou a že budou hledat nového zpěváka. Podle neověřeného zdroje se kapela měla během roku také objevit na americkém US Festivalu. Poté začalo hledání nového zpěváka. Lidé, kteří se podíleli na demu a které si kapela odzkoušela, byli Johnny Gunn, Ivve a Danny Saucedo. Nakonec se novým zpěvákem stal Olli Herman Kosunen, Oliver Twisted, pocházející z Finska a také zpěvák rockové kapely Reckless Love. Kapela se pustila znovu do hraní a začala nahrávat novou desku, "The Unattractive Revolution", která ve Skandinávii vyšla 3. října 2007. Předtím, 31. srpna, zveřejnili první singl z nového alba, In The Raw. Během stejného roku vydali DVD "Rest In Sleaze Tour 2005" u nahrávací společnosti Rabid Redneck Records, jimž vzdali hold Davidovi. Vydalo se 1000 kusů a každý obsahoval dvě DVD a podepsaný plakát členy kapely, Martinem, Erikem a Peterem. Crashdïet zahájili na podzim roku 2007 světové turné začínající 18. října ve Stockholmu. Konec listopadu a celý prosinec stejného roku vystupovala kapela v Evropě společně se švédskou rockovou kapelou Hardcore Superstar. Turné bylo později přerušeno, protože oba zpěváci Crashdïet onemocněli a museli odjet domů. Potom kapela slíbila pozdější turné těm, kteří neviděli jejich show v rámci evropského turné. 13. července 2008 kapela na svých webových stránkách oficiálně oznámila, že došlo s Olliverem k neshodám, protože se Crashdïet nemohl plně věnovat.  Kapela dala najevo, že nehodlá skončit, ale že si najde nového zpěváka. Členové kapely řekli, že chtějí mít dostatek času na to, než najdou toho správného člověka, který jim bude sedět jak po osobní, tak i po hudební stránce. Nový zpěvák Simon Cruz, dříve působící ve stockholmské kapele Jailbait, se ke kapele přidal 4. července 2009 a během podzimu s ním Crashdïet nahráli své třetí album, "Generation Wild". 14. dubna 2010 desku vydali a získali dobré ohlasy ve švédském tisku, mimo jiné hodnocení 4 z 5 od Fredrika Strage v deníku Dagens Nyheter a od Martina Carlssona v deníku Expressen. Kapela byla velmi úspěšná i na turné k nové desce "Generation Wild", v rámci kterého hráli v několika evropských zemích. 7. září Crashdïet předskakovali Ozzymu Osbournovi ve Stockholmu a v říjnu hráli před padesáti tisíci lidmi na brazilském SWU festivalu.

Crashdïet je švédská hard rocková kapela ze Stockholmu, kterou v roce 2000 založil David Roberto Hellman. Kapela byla ovlivněna mimo jiné kapelami jako jsou Kiss, Guns N' Roses, Skid Row, Mötley Crüe, Hanoi Rocks a nebo GG Allin.


Status.

CTA není jako vláda uznána žádným státem. Od vlád některých zemí i od mezinárodních organizací však dostává finanční pomoc pro tibetskou exilovou komunitu v Indii.  Území Tibetu je v současné době kontrolováno vládou Čínské lidové republiky, což Ústřední tibetská správa pokládá za nelegitimní vojenskou okupaci. Dle CTA je Tibet svrchovaným státem s dlouhou tradicí nezávislosti. Současná politika CTA však nežádá plnou nezávislost Tibetu, jako spíše autonomní statut, podobný jako má Hongkong nebo Macao.  CTA má své sídlo v indickém městě Dharamsala, kde se 14. dalajláma usadil po svém útěku z Tibetu v roce 1959. „Historické území Tibetu“, jež tato vláda nárokuje, zahrnuje Tibetskou autonomní oblast, provincii Čching-chaj a velké části provincií Kan-su, S’-čchuan a Jün-nan.

Činnost.

CTA vykonává mnoho vládních funkcí v rámci tibetské exilové komunity v Indii, která čítá kolem 100 000 členů. Provozuje řadu škol, zdravotnických zařízení, kulturních aktivit a projektů podporující ekonomický rozvoj. Mimo to finančně podporuje stovky Tibeťanů, kteří utekli z Tibetu, a přišli do Indie, obvykle přes Nepál. Indická vláda svolila tomu, že CTA vykonává v severní Indii dohled nad záležitostmi tibetské komunity.  Od roku 1971 vydává CTA Tibeťanům žijícím mimo Tibet dokument, známy jako Zelená kniha. Více než 90 procent tibetských emigrantů je držitelem tohoto dokumentu. Slouží jako potvrzení o platbě dobrovolné daně a je představiteli CTA označována jako „pas vyhnaných Tibeťanů, kteří požadují svá práva od tibetské exilové vlády“. Platnost dokumentu je 5 let.

Organizace.

Podle ústavy, schválené v roce 1991, má CTA své demokratické instituce: exilový parlament, který tvoří 45 členů (po deseti zástupcích mají tři tradiční regiony Tibetu: Ü-Cang, Kham a Amdo; pět tradičních škol tibetského buddhismu má po dvou zástupcích a pět zastupuje Tibeťany v zahraničí: dva z Evropy, jeden z Australasie, jeden ze Severní ameriky a jeden z Kanady), soustavu soudních komisí a vládu (tibetsky: བཀའ་ཤག, Kashag) v jejímž čele stojí přímo volený předseda (tibetsky: སྲིད་སྐྱོང་, Sikyong). Ten je nejvyšším představitelem exilové vlády, jelikož od března 2011 si totiž 14. dalajlama – do té doby hlava exilové vlády – ponechal jen roli duchovního vůdce a svých politických funkcí se vzdal. Současným předsedou vlády je od voleb v roce 2011 Lozang Sanggjä z Národní demokratické strany Tibetu.

Ústřední tibetská správa (zkratka "CTA" z anglického ) je exilová vláda země. Považuje se za oprávněnou a legitimní vládu Tibetu. Často je proto nazývána „"tibetská exilová vláda"“.


Biografie.

Narodil se v carském Rusku (dnešním Bělorusko) a již v mládí jej ovlivnil sionismus a socialismus a rozhodl se věnovat své úsilí syntéze těchto dvou konceptů. V rámci tohoto úkolu se spojil s Berem Borochovem, i když na rozdíl od Borochova Syrkin nebyl marxista. Syrkin byl zástupcem dělnických sionistů na prvním sionistickém kongresu v Basileji roku 1897 a jedním z prvních zastánců zřízení Židovského národního fondu. Byl rovněž jedním z prvních, kteří navrhovali, aby emigranti do Palestiny vytvářeli společné osady.  Na rozdíl od mnoha jiných socialistických myslitelů té doby, Syrkinovi docela vyhovovalo jeho židovské dědictví, a přestože to ve své eseji „Židovský problém a židovský socialistický stát“ z roku 1898 neuvádí explicitně, je jasné, že má na mysli biblický důraz na přísnou sociální spravedlnost, bez ohledu na bohatství, moc nebo privilegia. Sám však spatřoval sionismus jako náhradu za tradiční judaismus: Nový sionistický judaismus stojí v naprostém protikladu k judaismu vyhnanství (...) sionismus vykořeňuje religióní judaismus mnohem silněji než reformní judaismus či asimilace, a to vytvořením nových standardů „judaismu,“ které představují novou ideologii, jenž může být povýšena na status náboženství.  Syrkin pracoval na vytvoření socialistické sionistické skupiny v celé střední Evropě. Po studiu a práci v Německu a Francii se vrátil po Ruské revoluci v roce 1905 do Ruska. Coby delegát Sionistické socialistické dělnické strany se zúčastnil se 7. světového sionistického kongresu v Basileji. Později se přestěhoval do Spojených států, kde se stal vůdcem strany Poalej Cijon v USA.  V roce 1919 byl členem americké židovské delegace na Versailleské mírové konferenci. Byl taktéž vůdčí osobností světové konference Poalej Cijon, která se konala téhož roku. Na konferenci dostal za úkol navštívit Palestinu, aby vypracoval plán pro vesnice typu kibuc. Zamýšlel návrat do Palestiny, ale v roce 1924 zemřel v USA na srdeční infarkt.  Roku 1951 byly jeho ostatky pochovány na hřbitově Kineret v Izraeli.

Nachman Syrkin (: נחמן סירקין, Нахман Сыркин, 1868–1924), někdy též Nachum Syrkin, byl politický teoretik a jeden ze zakladatelů dělnického sionismu.


Kariéra.

Pocházel z nemanželského potomstva Karla II. Byl synem generála lorda George Lennoxe (1737–1805), po matce Louise Kerr (1739–1803) byl vnukem skotského šlechtice a generála, 4. markýze z Lothianu. Od mládí sloužil v armádě a díky svému původu rychle postupoval v hodnostech, již v roce 1793 byl plukovníkem a zúčastnil se válek proti revoluční Francii. V letech 1784–1795 byl tajemníkem generálního polního zbrojmistra (tuto funkci tehdy zastával jeho strýc 3. vévoda z Richmondu), v letech 1790–1806 byl také poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů (v parlamentu zastupoval hrabství Sussex, kde měl statky). Kvůli špatné disciplíně, účasti v několika soubojích (mimo jiné podstoupil duel s královým mladším synem, vévodou z Yorku) a konflikty s nadřízenými byl z armády v roce 1795 propuštěn. V roce 1798 nicméně získal hodnost generálmajora s funkcí královského pobočníka. V letech 1802–1803 byl starostou v Chichesteru (poblíž města se nacházelo hlavní rodové sídlo "Goodwood House").  V roce 1805 byl povýšen na generálporučíka, o rok později zdědil po strýci titul vévody a vstoupil do Sněmovny lordů. V letech 1807–1813 zastával funkci místokrále v Irsku (jeho podřízeným na postu irského státního sekretáře byl pozdější slavný vojevůdce, Arthur, vévoda z Wellingtonu). V roce 1812 obdržel Podvazkový řád, dále byl guvernérem v Hullu (1813–1814) a v Plymouthu (1814–1819), mezitím byl v roce 1814 povýšen na generála. Zúčastnil se poslední fáze napoleonských válek, v roce 1815 byl velitelem záložních vojsk v Bruselu určených k obraně města pro případ, že by Napoleon vyhrál bitvu u Waterloo. Od roku 1816 byl lordem-místodržitelem v Sussexu. Po skončení napoleonských válek obdržel od Ludvíka XVIII. opětovné potvrzení nároku na titul francouzského vévody d'Aubigny (tento titul získala předtím od Ludvíka XIV. Louise de Keroual, milenka Karla II. a matka 1. vévody z Richmondu. V letech 1818–1819 byl generálním guvernérem v Kanadě. V létě 1819 byl v Kanadě pokousán liškou, krátce nato zemřel na následky vztekliny. Pohřben byl v Québecu.

Manželství a potomstvo.

Jeho manželkou byla od roku 1789 Charlotta Gordon (1766–1842) ze starobylé skotské šlechty, sestra a dědička posledního vévody z Gordonu (jméno Gordon později Lennoxové přijali spolu s titulem vévodů z Gordonu). Z jejich manželství pocházelo čtrnáct dětí, všichni synové sloužili v armádě, za vysoké důstojníky v armádě a námořnictvu se také provdaly všechny dcery.  Švagry 4. vévody z Richmondu byli admirál George Cranfield Berkeley (1753–1818) a dlouholetý ministr války a kolonií Henry Bathurst, 3. hrabě Bathurst (1762–1834).

Charles Lennox, 4. vévoda z Richmondu ("Charles Lennox, 4th Duke of Richmond and of Lennox, 4th Earl Darnley and of March, 4th Baron Setrington, 4th Baron Lennox of Torboltoun, duc d'Aubigny") (9. prosince 1764, Gordon Castle, Skotsko – 28. srpna 1819, Richmond, Kanada) byl britský generál a státník. Od mládí sloužil v armádě, během napoloenských válek dosáhl hodnosti generála. V mládí byl poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů, v roce 1806 po strýci 3. vévodovi z Richmondu zdědil titul vévody a přešel do Sněmovny lordů. Zastával funkce místokrále v Irsku (1807–1813) a generálního guvernéra v Kanadě (1818–1819). Zemřel v Kanadě na následky pokousání liškou nakaženou vzteklinou. V následující generaci přijali potomci alianční jméno "Gordon-Lennox".


Život a působení.

Narodil se v rodině malého úředníka a poměrně brzy osiřel. Studoval jazyky na Moskevské univerzitě a ještě během studia se oženil s mnohem starší A. P. Suslovou, bývalou milenkou F. M. Dostojevského, která ho však po pěti letech opustila. Roku 1882 promoval v historii a filologii a pak učil na různých gymnáziích v Rusku a věnoval se psaní. Po neúspěchu své první knihy "O rozumění" (1886) začal psát do různých časopisů, konservativních i pokrokových, a pod různými pseudonymy zastával často i protichůdná stanoviska.  Roku 1891 se podruhé oženil s V. T. Butjaginou, ale protože jeho první žena odmítala rozvod, zůstalo při civilním sňatku, což oba velmi trápilo. Jejich manželství však vydrželo a měli spolu pět dětí. Roku 1893 se odstěhovali do Sankt Petěrburgu, kde Rozanovovi udržovali salon, kam docházela řada významných hostí. Rozanov se zabýval ruskou kulturou, Dostojevským a filosofií náboženství, ale ostře kritizoval církev, psal o manželství a sexualitě, kterou podle něho křesťané na rozdíl od Židů potlačují, ale psal i články vyloženě antisemitské.Roku 1911 byl v Kyjevě zavražděn třináctiletý chlapec a i když podezření vedlo k zločinecké bandě Věry Čeberjakové, příslušníci Černé sotni rozšířili fámu o rituální vraždě a obvinili židovského dělníka Bejlise. Zpolitizovaný proces skončil roku 1913 fiaskem a porota Bejlise nakonec osvobodila, připustila však, že mohlo jít o rituální vraždu. Když se Rozanov k tomuto názoru připojil, musel na nátlak Merežkovského a dalších opustit Filosoficko-náboženskou společnost a většina přátel se s ním rozešla. Rozanov reagoval čtyřmi antisemitskými pamflety, ale časopisy odmítaly jeho články. Věnoval se pak i egyptskému náboženství a mnoha dalším tématům.  Od roku 1912 vydával své zápisky a aforismy ("Solitaria", "Spadané listy"), které se dodnes vydávají a překládají. Jako přesvědčený monarchista utekl po Říjnové revoluci s rodinou do Sergijeva Posadu (později Zagorsk) u Moskvy, kde napsal "Apokalypsu naší doby", výslovně se zřekl svého antisemitismu a roku 1919 zemřel.

Vasilij Vasiljevič Rozanov (; 2. května 1856 Vetluga, Kostromská gubernie – 5. února 1919 Sergijev Posad) byl originální ruský filosof, spisovatel a publicista.


Klubová kariéra.

Real Madrid.

Racing de Santander prodal Garaye 18. května 2008 do Realu Madrid, v sezóně 2008/09 ho měl však ještě na hostování. V sezóně 2010/11 ho portugalský trenér královského klubu José Mourinho využil jen v pěti ligových zápasech, většinou plnil roli čtvrtého stopera. Zahrál si ve finále španělského fotbalového poháru Copa del Rey 2010/11, nastoupil v úplném závěru prodloužení ve 119. minutě, Real porazil Barcelonu 1:0.

Benfica Lisabon.

Benfica Lisabon potvrdila 5. července 2011 dohodu o přestupu hráče za 5,5 milionu eur z Realu. Garay podepsal čtyřletý kontrakt.  V Evropské lize 2012/13 se s klubem probojoval až do finále proti anglickému celku Chelsea FC. V semifinále 2. května v odvetném zápase s tureckým Fenerbahçe SK odehrál kompletní počet minut. Benfica zvítězila 3:1, smazala prohru 0:1 z prvního zápasu v Istanbulu a postoupila do finále, kde podlehla Chelsea FC 1:2 gólem z nastaveného času. Garay nastoupil v základní sestavě.  S Benficou nepostoupil ze základní skupiny C do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, portugalský tým v ní obsadil třetí místo. Benfica nicméně pokračovala v Evropské lize 2013/14, kde se propracovala po roce opět do finále. V něm opět prohrála, tentokrát v penaltovém rozstřelu 2:4 (0:0 po prodloužení) se španělským týmem Sevilla FC. Garay odehrál kompletní finálový duel.

Zenit Petrohrad.

V červnu 2014 podepsal pětiletou smlouvu s ruským klubem Zenit Petrohrad, který za něj vyplatil Benfice 6 milionů eur.

Valencia CF.

Po dvou letech v Zenitu Petrohrad přestoupil 31. srpna 2016 do španělského mužstva Valencia CF.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Zúčastnil se Mistrovství světa hráčů do 17 let 2003 ve Finsku, kde Argentina porazila v zápase o bronzovou medaili Kolumbii 5:4 v penaltovém rozstřelu (Ezequiel svůj pokus v rozstřelu proměnil). Garay jednou skóroval 13. srpna proti Austrálii (výhra 2:0) a v semifinále 27. srpna se Španělskem (porážka 2:3 po prodloužení).  Garay získal s argentinským mládežnickým výběrem do 20 let titul na Mistrovství světa U20 2005 konaném v Nizozemsku. Ve finále porazila Argentina Nigérii 2:1, v týmu zářil Lionel Messi.  Byl členem argentinského olympijského výběru do 23 let, který na LOH 2008 v Číně získal zlato po finálové výhře 1:0 nad Nigérií.

A-mužstvo.

Od roku 2007 je členem národního týmu Argentiny. Debutoval 22. srpna 2007 v přátelském utkání s domácím Norskem (prohra Argentiny 1:2). Odehrál celé střetnutí a obdržel žlutou kartu.  Byl členem argentinského kádru na domácím turnaji Copa América 2011, kde Argentina vypadla ve čtvrtfinále na penalty s pozdějším vítězem Uruguayí. Plnil však pouze roli náhradníka, nezasáhl ani do jednoho ze čtyř utkání Argentiny na turnaji.  Trenér Alejandro Sabella ho nominoval na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. S týmem postoupil až do finále proti Německu. V semifinále proti Nizozemsku došlo za stavu 0:0 na penalty, Garay svůj pokus proměnil. Ve finále Argentina prohrála 0:1 v prodloužení a získala stříbrné medaile.

Ezequiel Marcelo Garay González (* 10. října 1986, Rosario, Argentina) je argentinský fotbalový obránce a reprezentant, v současnosti působí v klubu Valencia CF.


Původ.

Původ ani genealogie rodu nejsou zcela jasné, a to buď z důvodu malé spolehlivosti, či úplné absence zdrojů, anebo rozporů vyvolaných falšovanými dokumenty vytvořenými v 18. století k podepření teorie heraldických nároků, zhusta používané historiky 19. století. V minulých staletích se mnoho historiků snažilo vystopovat předky Alerama, zakladatele dynastie, kteří podle smyšlených středověkých pramenů měli pocházet od Teodorika Fríského nebo od pánů z Kentu. Další historikové, zvláště v 16-17. století se marně snažili najít listiny potvrzující legendu o lásce, která by spojila Alerama s Adelasií, mytickou dcerou německého císaře Oty I. Velkého  Dokument z grazzanského kláštera z roku 961 tvrdí, že Aleramo byl syn jakéhosi hraběte Viléma (Guglielma) podle salického práva. Zdá se být přijatelným identifikovat Viléma jako osobu zřejmě z franského kmene, vstoupivšího na území do Itálie se třemi sty bojovníky následně po Kvido ze Spoleta roku 888 a v roce 924 činného u dvora italského krále Rudolfa II. Burgundského. Aleramův původ je proto pravděpodobnější na území starého království Lotara II., čemuž nasvědčuje několik hypotéz.  Rodový původ Adelasie, Aleramovy první manželky a pramáti Aleramovců, zůstává neznámý. Jisté je, že se Aleramo později oženil s Gerbergou, dcerou italského krále Berengara II., a že toto manželství mu přineslo nabytí titulu markraběte v letech 958 až 961. Císařský původ Adelasie se zdá být spíše legendou, později vytvořenou ke zvýšení slávy jeho předků.  Alerama lze považovat za skutečného zakladatele aleramovských dynastií. Těšil se velké úctě jak u italského krále Huga I., Lotara II. či Berengara II., tak u dvora císaře Oty I., o čemž svědčí rozličné územní dary, které byly připojeny k panstvím, která Aleramo již vlastnil ve Vercellese a v Lombardsku, a také z markraběcího titulu, který mu udělil Berengar II. V roce 967 mu Ota I. Daroval rozlehlé území mezi l'Orba a il Tanaro, které na jihu dosahovalo až do blízkosti Savony. Toto území, lesnaté a zanedbané, bylo v průběhu předcházejícího století zpustošeno loupeživými nájezdy, ze strany tzv. "saracénů" z Fraxineta v jižní Francii, nebo jimi alespoň schvalovanými. Toto území se nazývalo "Vasto" nebo "Guasto" (tzn. „rozlehlé, široké“) a mnoho Aleramových následníků se proto nazývalo "markrabaty z Vasta". Podle Riccarda Mussa se tento místní název udržel po několik staletí a zahrnoval hornaté území včetně panství Dego, Montenotte, Carcare a Cairo. Na dalších územích se však vžilo shodné toponymum "Langhe" ("vulgariter enim loca deserta Langae dicuntur" podle Luniga). Nejednalo se však o homogenní území, šlo spíše o několik odlehlých dvorů v lesnatých a divokých údolích jižního Piemontska.

Aleramové či Aleramovci, italsky "Aleramici" (dříve spíše jako "Aleramidi") jsou někdejší významný italský panský rod franského či franko-salického původu. Ten se usídlil v několika větvích v italských oblastech Piemontsko a Ligurie. Od 11. století spravoval panství Monferrato, Saluzzo, Savona a další území mezi západní Ligurií a Dolního Piemontska a to až do roku 1305, respektive 1543. Někteří význační členové rodu byli mj. představiteli jeruzalémského a soluňského království, a sicilského hrabství.


Vývoj.

Jedná se o třístupňovou raketu s 1MT hlavicí, jejíž konstrukce nápadně připomíná své ruské vzory z dob jejího vzniku, zejména SS-20/ RT-21M. Navzdory několika úspěšným zkouškám proběhlo i několik neúspěšných, takže k operačnímu nasazení DF-31 nedošlo tak rychle, jak se původně předpokládalo. Mohlo za to mnoho technologických a konstrukčních vad, stejně jako nekvalitní výroba. Tyto faktory společně s maximálním doletem (8000 km) způsobily, že DF-31 byly nakonec operačně nasazeny ve velmi omezeném počtu cca 8-12 ks (zatím).  Původní záměr – schopnost zasáhnout DF-31 evropskou část SSSR a vyvíjenou DF-41 s doletem 12 000 km schopnou zasáhnout USA byl ale přerušen koncem studené války. Projekt DF-41 byl pozastaven a program DF-31 „revidován“. Byly prováděny průběžné technologické úpravy a následné testy, které probíhaly prakticky celá 90. léta – stále se střídavou úspěšností. Oficiálně pak byla „představena“ v roce 1999 na vojenské přehlídce v Pekingu při příležitosti 50. výročí vzniku ČLR. Samotná raketa však vidět nebyla – pouze přepravní vozidlo s kontejnerem. Údaj o roku operačního nasazení raket DF-31 se různí – mezi roky 1999-2003. Stejně tak jejich momentální lokalizace – od realistických jeskyní ve skalních masívech, přes železniční vagony až po „fantastické“ umístění na obchodních lodích, aby s nimi bylo možné zasáhnout celé území USA.

Inovace a modernizace.

Přes výše zmíněné potíže však DF-31 představuje „technologický skok“ v porovnání se svou předchůdkyní DF-5. Zejména svou mobilností a možností odpalu přímo z kontejneru přepravního vozidla. Taktéž použití TPH oproti kapalným výrazně zvyšuje životnost rakety a výrazně snižuje čas potřebný k předstartovní přípravě (15-30 min). Je také první čínskou raketou, která může být vybavena lehkou jadernou hlavicí, údajně zkopírovanou podle US vzoru W-88 nebo W-70. Důkazy však pro toto tvrzení chybějí. DF-31 je 3stupňová raketa na TPH s užitečnou nosností 700kg (jiné zdroje uvádějí 1050 nebo 1750kg), která je využita pro jednotnou hlavici 1-3MT (údaje se opět různí). Startovní hmotnost je udávána 42 000 kg, délka 13 m a průměr 2,25 m. Inerciální naváděcí systém updatovaný pomocí GPS, který střela požívá, umožňuje kruhovou odchylku v cíli 300 m CEP (jiné zdroje udávají 150 nebo 100 m CEP). Původní verze byla přepravována tahačem HY473 a samostatným valníkem, verze představená v roce 1999 na tahači HY4301 již byla konstruovaná jako návěs. Tyto verze však nemají prakticky žádnou terénní průchodnost a přesuny jsou možné pouze po silnicích. Na vylepšení tohoto nedostatku se prý pracuje a údajně může být využit některý z tahačů řady MAZ (Belarus MAZ7916).

Konec studené války.

Po skončení studené války a pozastavení DF-41 bylo rozhodnuto celý projekt DF-31 přepracovat a výsledná modifikace dostala označení DF-31A. Tato varianta již má mít dolet 10-11 000 km a může být vybavena buď jednotnou 1-3MT hlavicí nebo vícenásobnou hlavicí MIRV se 3 autonomními hlavicemi (jinde zmiňují až 5 hlavic) o mohutnosti 20, 90 nebo 150 kt. Vylepšený inerciální naváděcí systém updatovaný pomocí GPS umožní kruhovou odchylku v cíli 150 m CEP (100 m CEP?). Startovní hmotnost je udávána 47 200 kg, délka 18,4 m a průměr 2,25 m. Užitečné zatížení 1050 nebo 1750kg. Zavedení prvních modernizovaných raket se předpokládá v roce 2007.  Na bázi DF-31/DF-31A je rozpracována námořní varianta SLBM označovaná jako JL-2 (JuLang-2 /CSS-NX-4), které by měly být umístěné (po 16 ks) na čínské ponorce Type 094 (třída Xia). Ta by měla mít dolet 8000 km a nést hlavici MIRV s 3-4 hlavicemi o síle 90 kt nebo jednotnou o síle 2,5MT.

Výhled do budoucna.

Do roku 2010 Čína plánuje zařadit do výzbroje 50-70 nových ICBM. Je též předpokládáno (výsledky špionáže lze těžko veřejně ověřit), že se ČLR již zmocnila technologie neutronové zbraně a v rámci zavádění těchto ICBM ji využije. Údaje jsou však velmi kusé a je velmi obtížné je ověřit. Proto je i okolo programu DF-41 tolik spekulací – zda byl znovu spuštěn či nikoliv. Parametry DF-41 by se měly podobat bývalé sovětské raketě SS-24.

DongFeng 31 (DF 31, v kódu NATO označovaný "CSS 9"; : 东风导弹/東風飛彈) je čínská mezikontinentální balistická střela (ICBM) na tuhé pohonné hmoty (TPH). Její vývoj začal v roce 1986 (jinde udávají počátek 80. let) jako nástupce DF-5 (CSS-4) na kapalné pohonné hmoty (KPH).


Děj filmu.

Dick Steel (Leslie Nielsen), tajný agent WC40, před patnácti lety výbušninou zlikvidoval svého nepřítele, generála Rancorna (Andy Griffith). Nebo si to alespoň myslel. Rancorn však výbuch přežil, přišel při něm pouze o obě ruce. Teď má jediný cíl - zničit Steela a svět. Aby Dicka přilékal, unese agentku Barbaru Dahlovou (Stephanie Romanov), dceru zemřelé Dickovy lásky Victorie Dahlové. Dick se stává jediným, kdo ho může zastavit. Ten je proto svým nadřízeným (Charles Durning) povolán z důchodu zpět do akce.  Stopy ho nejprve zavedou do Los Angeles, kde už na něj čeká taxikář Kabul (John Ales), který mu zajišťuje dopravu, ale také rady. Během pátrání v Los Angeles ho pronásledují Rancornovy zabijáci, kteří se jej nejprve snaží zabít u klubu Coca Cabana. Zde mu pomůže agentka Veronika Ukrinská (Nicollette Sheridan), jejíž otec má pro Rancorna vyrobit poslední součástku k výbušnině. Dick pak spolu s Veronikou před zabijáky ujedou autobusem řízeným slepým řidičem (Ray Charles), kterému ovšem na zastávce výrostci uříznou brzdy. Zabijáci je pronásledují dál a dokonce se jim podaří Veroniku unést. Dickovi zůstane přívěsek, který jej zavede do ruského klenotnictví, kde se nachází profesor Ukrinský (Elaya Baskin) s čipem pro Rancorna. Ten je poté odvezen do domu agenta McCluckeyho (Mason Gamble), kde má být v bezpečí. Dick se poté vydá hledat Veroniku a stopy ho nejprve zavedou do kláštera, kde se převleče za jeptišku a přidá se ke sboru. Zabijáci ho zde však objeví a Dick musí utéct do vedlejší budovy klášterní nemocnice, kde najde uspanou Veroniku, kterou odveze. Mezitím však Rancornovy zabijáci přepadnou McCluckeyho a unesou profesora Ukrinskýho. Dick se proto s Veronikou vydávají najít sídlo Rancorna a to na ostrov Kikiree. Nakonec se mu podaří sídlo najít, Barbaru zachránit a Rancorna znovu zabít.

Agent WC 40 (anglicky Spy Hard) je americký film z roku 1996, který paroduje především filmy s Jamesem Bondem, ale také různé další, např. Nebezpečná rychlost,, Pravdivé lži, Sestra v akci, Sám doma, Butch Cassidy a Sundance Kid, S nasazením života, Cliffhanger či Základní instinkt. Režie se chopil Rick Friedberg, autorem hudby je Bill Conti.


Historie.

Klub byl založen 5. května 1905 jako „Colón Foot-ball Club“ skupinou přátel zblázněných do fotbalu. Byl pojmenován po Kryštofu Kolumbovi (Cristóbal Colón), jehož životopis jeden z hráčů právě studoval.  V roce 1965 Colon vyhrál Primera B a postoupil výše. První zápas v Primera odehrál proti Chacarita Juniors 6. května 1966. V první sezóně v nejvyšší soutěži skončil na šestnáctém místě, ale v následujícím roce došlo k reorganizaci a hrály se dvě mistrovské soutěže v každé sezóně:. Do druhé z nich se kvalifikovaly jen lépe umístěné týmy první z nich. Colón se probojoval do mistrovské Nacional až v roce 1968, tehdy skončil dokonce šestý.  V roce 1972 Colón skončil na druhém místě ve své skupině. V roce 1975 si mužstvo vedlo celkem dobře v soutěži Metropolitano a skončilo šesté. O dva roky později si vedlo ještě lépe a skončilo páté, avšak v Nacional neuspělo. V roce 1978 se Colón dostal do vyřazovací fáze Nacional, ale vypadl ve čtvrtfinále s Independiente.  Colón sestoupil z Metropolitano v roce 1981, když vyhrál pouhých šest zápasů. Čtrnáct let trvalo, než se dokázal vrátit do nejvyšší soutěže (uspěl až v sezóně 1995–96). V mezičase byl několikrát blízko postupu, v sezóně 1988–89 jej vyřadil v play-off městský rival Union celkovým skóre 3–0 a v sezóně 1992–93 Colón prohrál v play-off s Banfieldem a pak nedokázal postoupit ani z opravné fáze.  Po několika umístěních ve středu tabulky skončil Colón v sezóně 1996-97 na druhém místě v Torneo Clausura 1997, což je nejlepší umístění v celé historii klubu. Protože River Plate vyhrál v této sezóně oba tituly, rozhodovalo se v play-off mezi oběma semifinalisty. V prosinci 1997 Colón porazil Independiente 1–0 a kvalifikoval se do Poháru osvoboditelů 1998.

Stadión.

Domácí zápasy hraje na Estadio Brigadier General Estanislao López, který pojme 47 000 diváků. Byl otevřen v roce 1946 a v roce 2002 modernizován.

Hráči.

"Aktuální k datu: 30. 8. 2017"<br

Club Atlético Colón je argentinský fotbalový klub sídlící v Santa Fe založený roku 1905. Většinou je zmiňován jako Colón de Santa Fe. Klubové barvy jsou černá a červená. V sezóně 2016 je účastníkem nejvyšší argentinské soutěže Primera División.


Historie.

První písemná zmínka o oblasti, v níž se rozkládá moderní Prátr, pochází z roku 1162, kdy ji rakouský vévoda Fridrich I. Babenberský daroval šlechtickému rodu de Prato. Výraz "Prater" byl poprvé použit v roce 1403 a původně se vztahoval k malému ostrůvku v toku Dunaje severně od dnešního zimního přístavu Freudenau. Postupně se však začal používat i pro sousedící oblasti.  Pozemek často měnil majitele, až jej v roce 1560 zakoupil císař Maxmilián II. jako honitbu pro pořádání loveckých kratochvílí. Císař Rudolf II. pak zakázal vstup na území Prátru ve snaze vypořádat se s pytláky.  Dne 7. dubna 1766 prohlásil císař Josef II. Prátr za veřejně přístupný prostor, který má sloužit pro zábavu veřejnosti, a povolil zde zřídit kavárny a občerstvení. To vedlo posléze ke vzniku zábavního "Wurstelprateru". Po celou dobu, až do roku 1920, sloužil Prátr současně i k lovu.  V roce 1873 se v Prátru konala Světová výstava. Bylo to vůbec poprvé, kdy se tato významná akce konala mimo Londýn nebo Paříž. Pro výstavu byl vyčleněn prostor kolem výstavního pavilonu Rotunda, jenž byl 84 m vysoký a průměr jeho základny činil 108 m, v roce 1937 však vyhořel. Na pozemku tehdejšího výstaviště se dnes nachází výstavní prostor zvaný "Messegelände".  V roce 2004 se začalo s renovací zábavní části parku, "Wurstelprateru". 11. května 2008 byl zprovozněn nový úsek U2 vídeňského metra se třemi stanicemi podél parku. Nedaleko vchodu do parku stojí i Nádraží Wien Praterstern, odkud lze dojet vlakem i do Brna či Prahy.  Během let se celková plocha parku zmenšila díky výstavbě "Praterstadionu", dnes Stadion Ernsta Happela, který je největší v Rakousku, takzvané "Südosttangente" neboli dálnici A23 a Závodišti v Krieau ("Trabrennbahn Krieau").  V roce 2013 byl v sousedství parku zprovozněn kampus Vídeňské obchodní univerzity.

Další atrakce.

Hlavní třídou parku je "Hauptallee" lemovaná kaštany a uzavřená pro motoristy. Každoročně se zde pořádá Vídeňský maraton a půlmaraton. Parkem vede i trať zdejší miniželeznice. Dalším nevšedním objektem, s nímž se zde může návštěvník setkat, je kulatý dům „Republiky Kugelmugel“. V Prátru je také planetárium a Muzeum Prátru.

Prátr ( "Wiener Prater") je velký veřejný rekreační park, jenž se rozkládá mezi Dunajem a Dunajským kanálem na ploše asi 6 km v 2. vídeňském obvodu Leopoldstadt. V jeho severozápadní části se nachází známý zábavní park, který v češtině přejal jeho jméno (Prátr), v němčině se však nazývá "Wurstelprater". Ve skutečnosti tvoří jen malou část parku.


Otázky.

Vědci nemohli uvěřit tomu, že se plynní obři nacházejí v těsné blízkosti hvězd. Zprvu se dokonce objevila teorie, že 51 Pegasi b je velmi hmotná pevná planeta, ale bylo velmi nepravděpodobné, že by bylo v protoplanetárním disku tolik materiálu, ale na druhou stranu to nemohl být plynný obr, protože by se atmosféra pod intenzivním zářením odpařila.  Následná simulace však ukázala, že plynní obři mohou migrovat blíže ke své hvězdě z důvodu tahových sil proti disku materiálu nebo gravitačními perturbacemi s diskem. Podle vědců byly 51 Pegasi b a jiné podobné exoplanety původně vytvořeny daleko od své hvězdy. Nakonec bylo dokázáno, byť ́s údivem, že 51 Pegasi b neztratila svou vodíkoheliovou atmosféru. Výpočet ukázal, že tato exoplaneta ztratila za svou existenci pouhých 5 % původní atmosféry.

Objevení.

Objev byl poprvé učiněn kanadskými vědci v roce 1988, ale ze strachu z toho, že se spletli, zprávu tajili. V roce 1994 tuto exoplanetu objevili švýcarští vědci Michael Mayor a Didier Queloz. Po půlročním bádání svůj objev zveřejnili. V populárních článcích se exoplanetě někdy přezdívá Bellerofontés, podle řeckého hrdiny.

Lokace a viditelnost.

Mateřská hvězda exoplanety 51 Pegasi b 51 Pegasi se nachází blízko centra souhvězdí Pegase, severozápadně od hvězdy se nachází Markab (Alfa Pegasi) a jihozápadně Sheab (Beta Pegasi).

Hvězda.

Hvězda 51 Pegasi je žlutý trpaslík spektrálního typu G4-5 Va. jako subgiant (IV). hvězda je 1,06 krát hmotnější než Slunce, průměr je 1,14 až 1,15 krát větší, 1,30 krát světelnější a 1,6 krát bohatší na těžké prvky jako např. železo. Na svůj spektrální typ je velmi velká a jasná. Může být stará 8,5 miliardy let. Jiná analýza naznačuje, že je o miliardu let mladší.

51 Pegasi b.

51 Pegasi b má 46 % hmotnosti Jupitera. Nachází se ve vzdálenosti 0,05 AU od 51 Pegasi. Oběžná dráha je téměř kruhová (0,03) a trvá 4,2 dne. Její poloměr je 1,2 krát větší než poloměr Jupiteru. Sklon k oběžné dráze může být menší než 85°. 51 Pegasi byla zapsána do 100 cílových hvězd NASA Terrestrial Planet Finder.

Obyvatelná zóna.

Vědci z University of Texas propočítali, že se obyvatelná zóna nachází ve vzdálenosti 1,20-2,00 AU od 51 Pegasi. Zde by mohly existovat skalnaté exoplanety s vhodnou vlhkostí, příhodným chemickým složením plynů a vodou v kapalné podobě, ale není pravděpodobné, že by nebyl její vývoj narušen migrací 51 Pegasi b ke hvězdě 51 Pegasi.

51 Pegasi b je první objevená exoplaneta v historii, nachází se v souhvězdí Pegase. Jedná se o planetu podobnou Jupiteru. Mateřskou hvězdu 51 Pegasi obíhá ve vzdálenosti pouhých 0,05 AU. V počátcích objevování exoplanet si vědci mysleli, že se jedná o výjimečný případ, ale další objevy ukázaly, že se plynní obři obři často nacházejí poměrně blízko u své hvězdy. Dříve se vědecký svět domníval, že se plynní obři nalézají alespoň ve vzdálenosti několika AU.


Život.

Dorothy Thompsonová se narodila v Lancasteru ve státě New York v roce 1893, jako jedno z dětí Petera a Margaret (Grierson) Thompsonových. Jejími sourozenci byli Peter Willard Thompson a Margaret Thompsonová. Matka zemřela když bylo Dorothy sedm let v dubnu April 1901 a tak musel otec, britský metodistický kazatel, vychovávat děti sám. Otec se znovu oženil, ale Dorothy se s jeho novou ženou Elizabeth Abbott Thompsonovou nesžila. V roce 1908 poslal otec Dorothy do Chicaga ke svým sestrám. Zde Dorothy dva roky navštěvovala „Lewisův institut“, poté pokračovala na Syracuse University. Zde studovala politiku a ekonomii, studium úspěšně zakončila s titulem bakaláře umění v roce 1914.

Kariéra.

Thompsonová, na rozdíl od mnoha žen tehdejší doby vzdělaná, považovala za svou společenskou povinnost bojovat za volební právo žen ve Spojených státech. Krátce po promoci se přestěhovala do Buffalla a zapojila se do kampaně. Pracovala zde až do roku 1920, kdy odešla do Evropy, aby se věnovala své novinářské kariéře.  Zajímala se o rané sionistické hnutí. Zlom v její kariéře nastal po návštěvě Irska v roce 1920, kde jí poskytl interview Terence MacSwiney, jeden z hlavních vůdců Sinn Féin. Šlo o poslední interview, které MacSwiney poskytl před svým zatčením a smrtí. Slávu jí přinesl také rozhovor s císařovnou Zitou, manželkou císaře Karla I. V roce 1928 navštívila Dorothy Sovětský svaz, výsledkem byla kniha s názvem „Nové Rusko“ ("„The New Russia“"), popisující kromě jiného také potlačování náboženství, cenzuru a všemocnou tajnou policii OGPU, která „stojí nad zákony“.  V meziválečném období pokračovala Thompsonová jako nezávislý korespondent pro noviny "Philadelphia Public Ledger" a "The New York Evening Post" ve Vídni. Zde se setkala s novináři jako byli John Gunther a G.E.R. Gedye, s nimiž také spolupracovala. V roce 1924 byla povolána do Berlína, kde zažila období vzestupu nacistické strany. V krátké době se seznámila se známými umělci a intelektuály, včetně Ödöna von Horvátha, Thomase Manna, Bertolta Brechta, Stefana Zweiga a Fritz Kortnera. Brzy se stala blízkou přítelkyní Carla Zuckmayera. V Americe jí přinesly úspěch i známost interview s osobnostmi jako byli Gustav Stresemann, Aristide Briand, G. V. Čičerin či L. V. Trockij nebo Mustafa Kemal Atatürk. Exkluzivní rozhovory pořídila také se Sigmundem Freudem a Richardem Straussem.  V roce 1925 se stala vedoucí středoevropské pobočky filadelfských novin "Public Ledger". Odtud odešla v roce 1927 a krátce nato ji list New York Post jmenoval šéfem své německé pobočky v Berlíně. Během pracovního pobytu v Mnichově se Thompsonová poprvé v roce 1931 setkala a hovořila s Hitlerem. Interiew s ním vedla také na jaře 1932 v hotelu Kaiserhof v Berlíně. Rozhovory byly základem pro její knihu "I Saw Hitler!", v níž psala o nebezpečí vítězství nacismu v Německu. Kniha byla německými úřady považována za urážlivou, obsahovala totiž kromě jejího nelichotivého názoru na Hitlera také popis pronásledování lidí židovského původu nebo německých koncentračních táborů.  V roce 1933 žila Dorothy Thompsonová v lesbickém vztahu společně s německo-maďarskou spisovatelkou a sochařkou Christou Winsloe. 25. srpna 1934 musela Německo opustit do 24 hodin, byla vyhoštěna jako první novinář s americkým občanstvím. Christa Winsloe ji do Spojených států doprovázela. Od té doby Dorothy na Hitlera a jeho režim upozorňovala na veřejných přednáškách a v rozhlase. Přátelství s Eleanor Rooseveltovou mělo vliv na uzákonění naturalizace německých emigrantů jako byli Fritz Kortner, Thomas Mann či Carl Zuckmayer ve Spojených státech.  V roce 1939 ji časopis Time vyhodnotil jako druhou nejvlivnější ženu v Americe po Eleanor Rooseveltové. Ve třicátých letech 20. století byla jednou ze dvou rozhlasových politických komentátorek v USA. Druhou byla Kathryn Cravensová v CBS. V roce 1936 začala Dorothy Thompsonová psát pro "New York Tribune" sloupek „On the Record“. Ten byl čten více než 10 miliony čtenářů a přebírán dalšími 170 novinami. V letech 1937 až 1961 psala také každý měsíc sloupky pro "Ladies' Home Journal"; její náměty zde byly vzdáleny politice, zaměřovala se na zahradničení, výchovu dětí, umění či další pro ženy zajímavá témata.  V roce 1938 v rozhlasovém pořadu na stanici NBC v pořadu sledovaném pěti miliony posluchačů vedla obrannou řeč na podporu německo-polského imigranta Herschela Grynzspana, který zavraždil úředníka německého velvyslanectví v Paříži, Ernsta vom Ratha. Tato událost byla nacisty propagandisticky využita jako záminka ke Křišťálové noci. Rozhlasové vysílání Thompsonové vedlo k vlně sympatií s mladým atentátníkem. "Journalists' Defense Fund" vybral na jeho podporu více než 40 000 dolarů, což umožnilo zajistit Grynzspanovi jako obhájce známého advokáta Vincenta de Moro-Giafferi.  Po zveřejnění Runcimanovy zprávy 28. září upozornila Dorothy Thompsonová na její vnitřní nekonzistenci, přičemž ji označila za "„nelogickou“". Vyjádřila též podezření, že zpráva byla "„zhotovena na objednávku tak, aby odpovídala dohodě“" dosažené mezi Hitlerem a Chamberlainem v Berchtesgadenu a že je "„dílem propagandy“".  Dorothy Thompsonová dlouhodobě kritizovala americkou politiku izolacionismu a byla zastáncem liberálnější americké přistěhovalecké politiky. V srpnu 1939 kritizovala pakt Ribbentrop-Molotov, odsoudila invazi Rudé armády do východního Polska, která započala 17. září 1939. Byla i kritičkou stalinského Ruska. Během druhé světové války se její příspěvky téměř denně objevovaly v přibližně 150 novinách.  Po válce kritizovala Norimberské procesy: měla silné výhrady k tomu, že pouze jedna strana poskytuje zároveň soudce, žalobce i vykonavatele rozsudků.  V roce 1946 přednesla Dorothy Thompsonová před Radou bezpečnosti Organizace spojených národů proslov ve všech žen a matek celého světa. V něm obvinila Harry S. Trumana, Winstona Churchilla i Stalina ze lži, že „muži a synové (všech žen) padli, aby na světě zavládl věčný mír“. Tato řeč se stala základní ideou vzniku organizace "World Organization of Mothers of all Nations" (zkratka: "W.O.M.A.N.", doslova „Světová organizace matek všech národů“), která vznikla v témže roce na podnět Dorothy Thompsonové v New Yorku.  V letech 1949 až 1952 byla místopředsedkyní „Amerického výboru pro vyšetřování katyňského masakru“ ("American Committee for the Investigation of the Katyn Massacre"), zde přehodnotila svůj názor z roku 1943, že šlo o „nacistický falzifikát“.

Osobní život.

Thompsonová byla třikrát vdaná. Prvním manželem se v roce 1923 stal maďarský spisovatel Joseph Bard; pár se rozvedl v roce 1927. Druhým manželem se v roce 1928 stal spisovatel Sinclair Lewis, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1930. Manželé pro společný život zakoupili dům ve Vermontu. V roce 1930 se jim narodil syn Michael Lewis. K rozvodu došlo v roce 1942. Třetím manželem se stal v roce 1945 český umělec Maxim Kopf, s nímž žila Dorothy až do jeho smrti v roce 1958.  Dorothy Thompsonová zemřela 30. ledna 1961 na srdeční selhání ve věku 67 let v Lisabonu, kde byla navštívit rodinu svého syna Michaela. Pohřbena je na městském hřbitově v Barnardu ve Vermontu.

Dorothy Celene Thompsonová (9. července 1893 Lancaster, New York – 30. ledna 1961 Lisabon, Portugalsko) byla americká spisovatelka a novinářka, bojovnice za ženská práva. Jako zahraniční korespondentka pracovala pro New York Tribune, rozhlasovou stanici NBC a mnoho dalších. Dorothy Thompsonová je nazývána „první dámou americké žurnalistiky.“


Kariéra.

Jelena si začala pěstovat slávu v mladém věku osmi let, kdy vyhrála dětskou soutěž písní "Šarenijada" (Шаренијада) ve městě Kragujevac. Později se připojila ke kragujevacké folklórní skupině "Abrašеvića" (Абрашевића), se kterou procestovala celou Evropu a odvezla si mnohá ocenění za své taneční výkony a pronikavý zpěv. Jako sólistka souboru dosáhla velkého úspěchu na nejprestižnějších festivalech. Byla to její velká zkušenost s prvním veřejným vystoupením a se svými pěveckými schopnostmi zaujal velké množství lidí.  V roce 1994 vystoupila na dalším jugoslávském dětském festivale, který se konal ve městě Kragujevac, jež vyhrála.  Od té doby vystupovala na různých mezinárodních festivalech, například v České republice, Bělorusku a Bulharsku, kde získala řadu ocenění. Také roku 2002 vyhrála talentovou soutěž "3K Dur" (3К Дур), kterou vysílala stanice RTS 3. V roce 2003 se poprvé zúčastnila festivalu Budva a na prestižním festivale Slovanský bazar v Bělorusku se umístila druhá. V roce 2004 soutěžila s velkým úspěchem na festivale "Beovizija" (v srbském národním výběru do Eurovision Song Contest), kde zazpívala píseň ""Kad ne Bude tvoje ljubavi"" (Кад не буде твоје љубави). V roce 2005 se začala angažovat na spolupráci s populárním srbským zpěvákem Željkem Joksimovićem, který složil píseň ""Jutro"" (Јутро). S písní zvítězila v národním kole "Beovizija", srbském výběru pro Eurovision Song Contest. Ve společném národním finále "Evropjesma" se umístila druhá.  V roce 2007 napsala text k písni Mileny Vucić s názvem ""Gotova Stvar"". Ve stejný rok nahrávací společnost "Minacord" s ní podepsala smlouvu a v roce 2008 vydala své debutové album. Píseň ""Košava"" (Кошава), z toho alba, byla představena v show televize RTS s názvem "Beogradska Hronika" (Београдска хроника), na konci března 2008. Videoklip k písni byl natočen v bělehradské vile, postavené v roce 1907.  V roce 2008 Željko Joksimović složil píseň s názvem ""Oro"" pro národní kolo "Beovizija 2008". Jelena Tomaševićová s písní národní kolo vyhrála a mohla reprezentovat Srbsko na Eurovision Song Contest 2008, které se konalo v květnu, v Bělehradě. Na Eurovision Song Contest 2008 se umístila na šestém místě se ziskem 160 bodů. Píseň je celá v srbském jazyce.  Ve své kariéře také účinkovala ve filmu "Ivkova slava" (Ивкова слава, 2006), pro který také zpívala. Otevírala "EuroBasket 2005" v Bělehradě. V roce 2009 nahrála píseň věnovanou míru spolu s účastníky Eurovision Song Contest 2008 — zpěvákem Boazem Maudem (za Izrael) a zpěvačkou Sirusho (za Arménii). Písnička nese název ""Time To Pray"". Textařem písně je prezident Izraele Šimon Peres. Píseň byla prezentována v Moskvě a také v během srbského národního finále "Beovizija 2009". V roce 2010 obíhala její píseň nazvaná ""Gde da odem da te ne volim"" (Где да одем да те не волим), která je napsána Jelenou Trifunović a složená populárním zpěvákem a skladatelem Tošem Proeskim, jedním z největších balkánských umělců. Tato píseň je obsažena v albu ""Tose i prijatelji"" (Toše a přátelé), který je sbírkou jeho památky v roce 2010. Videoklip k písni byl natočen v hotelu "Es Vives" na španělské Ibize v létě roku 2010.  Dne 24. února 2012 prezentovala v televizní show ""Ja imam talenat"" (Ја имам таленат) píseň nazvanou ""Melanholija"" (Меланхолија, česky "Melancholie"). Píseň složil Rafael Artesero ze Španělska a textař Ljiljana Jorgovanović, o aranžmá se postaral Alek Alexsov. Téhož roku dne 23. června, představila svůj singl ""Vertigo"" (Вертиго). Emina Jahović je autorem hudby i textu písně.  V roce 2014 vystoupila na festivale Sunčane skale, kde zazpívala svou píseň ""Radio Svira Za Nas"". Mezi dalšími byli i Sergej Ćetković, Željko Joksimović či Marija Šerifović.

Osobní život.

Absolvovala základní školu a kragujevacké matematické gymnázium. Poté v roce 2002 absolvovala vysokou školu, také městě Kragujevac. Ve stejný rok začala studovat angličtinu, kterou mluví plynně, na kragujevacké univerzitě. Dne 28. srpna 2011 se provdala za srbského herce Ivana Bosiljčiće a dne 24. ledna 2012 se jí narodila holčička jménem Nina.

Jelena Tomaševićová (srbskou cyrilicí ; * 1. listopadu 1983 Negotin, SR Srbsko, Socialistická federativní republika Jugoslávie, dnes Srbsko) je srbská popová zpěvačka. Vyhrála nespočet ocenění a cen za své písně a reprezentovala Srbsko na Eurovision Song Contest 2008, kde se umístila s písní ""Oro"" šestá. Její debutové album vydané v roce 2008 nese jméno "Panta Rei".


Dětství.

Ragnhild byla první norskou princeznou po 629 letech, která se narodila na území Norska. Vyrůstala v královském sídle Skaugum u Askeru západně od Osla. Pokřtěna byla v palácové kapli 27. června 1930 a jejími kmotry byliː prarodiče z otcovy strany, král a královna Norska; prarodiče ze strany matky, vévoda a vévodkyně z Västergötlandu; prastrýc král švédský; prateta britská princezna Viktorie; teta princezna Markéta Švédská; a vévoda z Yorku.  V roce 1940 během druhé světové války uprchla princezna s rodinou před německou okupací ze země a válečná léta strávila se sourozenci a matkou ve Washingtonu, D.C. Před narozením mladšího bratra se předpokládalo, že nastoupí na trůn, i když by to vyžadovalo změnu ústavy, protože ženy nemohly v Norsku dědit trůn.

Manželství a potomci.

Princezna Ragnhild se 15. května 1953 ve dvaadvaceti letech v Askeru provdala za Erlinga Lorentzena, člena norské obchodní vyšší vrstvy. Lorentzen byl podnikatel a vojenský důstojník, který za války sloužil jako její osobní strážce. Jejím sňatkem došlo k velké kontroverzi, protože byla první členkou norské královské rodiny, která se provdala za muže, který nebyl příslušníkem žádné královské rodiny. (V Norsku existuje tradice "oficiálních flagdays" a jedním z takových dnů jsou také královské narozeniny; brzy po její svatbě bylo oznámeno, že její narozeniny přestávají být oficiálním flagday.)  Po svatbě se pár přestěhoval do Ria de Janeira, kde měl její manžel významné obchodní podíly. Jejich pobyt v Brazílii byl původně dočasný, nakonec se tam však usadili a v Riu zůstali až do Ragnhildiny smrti v roce 2012. V Brazílii Lorentzen založil manufakturu na papír Aracruz Celulose. Pár měl tři dětiː

Veřejný život.

V roce 1952 Ragnhild otevírala Zimní olympijské hry v norském Oslu, když se její otec a dědeček zúčastnili pohřbu britského krále Jiřího VI.  Konzervativní princezna Ragnhild v roce 2004 veřejně kritizovala svou neteř a synovce, princeznu Martu Louisu a korunního prince Haakona za výběr jejich partnerů.  Princezna Ragnhild byla patronkou norské organizace pro sluchově postižené.  Bylo po ní pojmenováno několik lodí, včetně "MS Prinsesse Ragnhild".

Úmrtí.

Princezna Ragnhild zemřela doma v Rio de Janairu 16. září 2012 ve věku 82 let na rakovinu. Dne 24. září 2012 bylo její tělo převezeno do Osla, kde se s ní rozloučil její bratr král Harald V., její sestra Astrid Norská, její manžel Erling a jejich děti. Pohřeb se konal 28. září 2012 v kapli královského paláce v Oslu. Později byla princezna zpopelněna a soukromě uložena v kostele v Askeru.

Tituly, oslovení a vyznamenání.

Vyznamenání.

Na počest princezna Ragnhild byla pojmenována 540 000 km2 oblast v Antarktidě pobřeží Princezny Ragnhild.

Vývod z předků.

Princezna Ragnhild byla prapravnučkou královny Viktorie a vzdálenou sestřenicí Alžběty II. V době svého narození byla na 17. místě v linii následnictví britského trůnu, v obě své smrti na 77. místě. Ragnhildinou tetou byla belgická královna Astrid, což z Ragnhild dělalo sestřenici belgických králů Baudouina a Alberta II.

Ragnhild Norská ("Ragnhild Alexandra Lorentzenová;" 9. června 1930, Oslo – 16. září 2012, Rio de Janeiro) se narodila jako nejstarší dítě norského krále Olafa V. a princezna Marty Švédské. Byla starší sestrou krále Haralda V. a princezny Astrid. Byla od dob středověku prvním členem norské královské rodiny, který se narodil na území Norska. V roce 1953 se provdala za průmyslníka Erlinga Lorentzena, člena rodiny lodních magnátů. V tom samém roce se přestěhovala do Brazílie, kde byl její manžel průmyslníkem a hlavním majitelem manufaktury na papír Aracruz Celulose. V Brazílii žila 59 let až do své smrti.


Mládí.

Vévodkyně Jutta, rodným jménem "Augusta Šarlota Jutta Alexandra Georgína Adolfína Meklenbursko-Střelická" se narodila 24. ledna 1880 na zámku v Neustrelitz jako druhý potomek velkovévody Adolfa Friedricha V. a velkovévodkyně Alžběty Marie. Spolu se svou sestrou Marií Leopoldinou byly již od útlého dětství chůvami vedeny k přísné etiketě a společenskému chování na zámku Erbgrossherzog v Karlsruhe blízko německo-francouzských hranic a měly pouze malé styky s rodiči. Od 13 let se pravidelně s rodiči, sourozenci a dědečkem Frederikem I., vévodou z Anhaltu (ke kterému měla velice blízký vztah) účastnila diplomatických návštěv v zahraničí i v Německu.

Manželství.

V roce 1898 se vévodkyně Jutta na soukromém večírku v Berlíně seznámila s Danilem Alexandrem Petrovićem-Njegošem, korunním princem černohorským, jenž byl do Německa pozván císařem Vilémem II.. I přes nemalý věkový rozdíl se mladá vévodkyně do šarmantního a okouzlujícího slovanského prince zamilovala. Korunní princ požádal již po několika týdnech Juttu o ruku a prakticky ihned byla naplánována svatba.  26. července dorazila vévodkyně Jutta do černohorského přístavu Baru. Krátce po připlutí do Černé Hory Jutta přestoupila na pravoslavnou víru a přijala jméno Milica Sofie, po celý svůj život však byla známá více pod svým původním jménem. Obřad se konal 27. července 1899 v královské kapli Ćipur v Cetinje v Černé Hoře. Juttiným svědkem byl její budoucí švagr Viktor Emanuel III., král italský – manžel Danilovy sestry Eleny Alexandry. Dalšími významnými hosty byli např. velkokníže Konstantin Ruský, nevěstin bratr velkovévoda Adolf Fridrich V. a matka Alžběta a dále někteří členové černohorské královské rodiny. Jutta byla oblečena do černohorského národního kroje. Po obřadu prošel svatební průvod městem do královského paláce. Pro Černohorce, kteří svého korunního prince zbožňovali, byla svatba velkou událostí, která se oslavovala ještě dlouho do noci. Po svatbě se Jutta stala černohorskou korunní princeznou a získala titul "její královská výsost".  Ani po sedmi letech manželství se Danilo s Juttou stále nedočkali potomka. Nakonec byla u Jutty zjištěna tyrosinémie – metabolické onemocnění – a pár zůstal bezdětný až do konce života, což ovlivnilo především korunního prince.

I. světová válka a exil.

Během I. světové války vedlo Černohorské království ozbrojené konflikty s centrálními mocnostmi, mezi které patřilo i Juttino rodné Německo. V té době žil korunní pár v letním královském paláci v Baru, jenž byl několikrát bombardována rakousko-uherskými letadly. Po anexi Černé Hory a jejím následném začlenění do Království Srbů, Chorvatů a Slovinců odešla královská rodina do exilu nejprve v Itálii a následně ve Francii do města Cap d ́Antibes. Zde 1. března 1921 zemřel Juttin tchán, otec korunního prince král Nikola I. Petrović-Njegoš. Na jeho místo coby hlavy dynastie Petrovićů-Njegošů nastoupil Juttin manžel Danilo, jenž se zároveň stal titulárním králem. Ten ale již o šest dní později, 7. března 1921 abdikoval na svou funkci ve prospěch synovce prince Michaela.

Konec života.

Jutta s Danilem žili ve francouzském exilu až do roku 1935, kdy se přestěhovali do Vídně. V rakouské metropoli vedli velice poklidný a kulturně bohatý život, navštěvovali výstavy a koncerty a mezi úzkou smetánkou se stala velmi oblíbenými. 24. září 1939 ve Vídni zemřel korunní princ Danilo. Tato událost byla pro vévodkyni Juttu silnou a těžkou zkouškou. Po manželově smrti se Jutta přestěhovala na žádost své švagrové Eleny Alexandry Petrović-Njegoš, královny italské do Říma, kde klidně dožila a sedm let po smrti manžela zemřela dne 17. února 1946. Je pohřbena na římském hřbitově "Cimitiero Teutonico" v nádherné mohyle společně se svou příbuznou Šarlotou Frederikou Meklenbursko-Zvěřínskou, bývalou dánskou královnou. Jejich mohylu chrání anděl míru. Jutta je jedinou pohřbenou osobou pravoslavného vyznání na tomto hřbitově.

Jutta Meklenbursko-Střelická (24. ledna 1880 – 17. února 1946) byla meklenburská vévodkyně z vedlejší linie Meklenbursko-Střelických a provdaná korunní princezna černohorská.


Kontext filmu.

Dílo se v některých ohledech podobá "Scénám z manželského života" (jeden z předchozích Bergmanových snímků).  Název a citace filmu odkazují k Collodiho pohádce "Pinocchiova dobrodružství".  Mezilidské vztahy vrcholný Bergman obvykle zobrazuje jako osobní, jednání postav je výsledkem složité psychologie postav a jejich vnitřních bojů. V snímku Z života loutek postavy své jednání podřizují svým konkrétním sociálním rolím, čehož si jsou plně vědomi, a nedokážou překonat z toho pramenící problémy. To je další vysvětlení názvu filmu.

Děj.

Peter Egermann (Robert Atzorn) zavraždí prostitutku. Obraz se desaturuje (ztrácí sytost barev) a děj se v několika scénách (bez chronologického řazení) stále více přibližuje důvodům vraždy. Tyto scény jsou založeny na vyprávění vyslýchaných (manželka Katarina, dominantní Peterova matka, ošetřující psychiatr a přítel Mogens Jensen...) při vyšetřování. V barevném závěru snímku je zobrazen Peter Egermann, jak bez problémů se vzdává role manažera a přijímá roli vězně.

Chronologický popis děje.

Manažer středního věku Peter Egermann navštěvuje jako pacient psychiatra a svého známého Mogense Jensena. Částečně se u něj projevu syndrom vyhoření, prožívá anxiózní stavy a především má nutkání zpestřit si svůj partnerský sexuální život násilným činem. (S manželkou považují vzájemnou nevěru za morálně přijatelné dobré zpestření sexuálního soužití. Život a společenské vztahy Egermanna jsou naprosto konvenční.) Manifestace těchto problémů neodpovídá případným konkrétním diagnózám (OCD, schizofrenie, deprese, nějaká parafilie například sadismus...); Jensen vystupující v roli psychiatra problémy bagatelizuje a dá Egermannovi jen několik obecných rad. Egermann předstírá odchod a odhaluje Jensenův poměr se svou ženou Katarinou, Jensen se jí svěřuje s obavami z případného rozvoje Peterových stavů.  Tyto stavy se skutečně rozvíjí; Peter má nenormální sny a fantazie, začíná obsesivně vnímat spojení sexuálních potřeb a násilí, Peter trpí nespavostí, postupně odbourává své zábrany a společenská tabu. Jeho stav vyžaduje pracovní neschopnost a pravděpodobně i hospitalizaci, ale on dále intenzivně pracuje. V ději jsou naznačována různá psychoanalytická témata (sny, konflikt z dětství atd.). Známý mu poradí jako využít jako řešení placených sexuálních služeb (to je v souladu s Peterovým společenským postavením).  Peter navštěvuje v brzkých ranních hodinách nevěstinec. Chce odejít, ale zabrání mu v tom zamčené dveře, polonahá prostitutka Ka se jej jemnými dotyky snaží přimět k nákupu sexuálních služeb, ten ji však napadá a nakonec zabíjí. Na mrtvole provede praktiky análního sexu. K činu se plně doznává, policisté začínají věc vyšetřovat a vyslýchat svědky. Jensen odborně popisuje vývoj Peterova stavu. Peter se okamžitě smiřuje se svou situací a s uvězněním (zabavuje se šachem).

Ze života loutek ("Aus dem Leben der Marionetten", též známého jako "From the Life of the Marionettes" a "Ur marionetternas liv") je autorský existenciální psychologický detektivní německy mluvený film, který režíroval Ingmar Bergman v roce 1980 v době své dočasné emigrace - z důvodů problémů se švédskými finančními úřady - do Západního Německa v Mnichově.


Historie.

Rua do Barão je jednou z ulic Freguesia da Sé (farnosti u lisabonské katedrály), která začíná u Rua São João da Praça (kde dříve stála brána Dveře do Alfamy) a končí u Rua Augusta Rosa (u hradeb katedrály). Název "Rua do Barão" značí, že tu žil João Fernandes da Silveira, první baron z Alvita, ministr portugalských králů Dom Afonso V a Dom João II.  Během doby maurské nadvlády tvořila Alfama celé město, které se později rozšířilo na západ (čtvrť Baixa). Alfama byla obývána rybáři a chudinou a tak je Alfama vnímána dodnes. Velké zemětřesení v Lisabonu čtvrť nezničilo, Alfama zůstala malebným labyrintem úzkých ulic a malých náměstí. Později byla čtvrť oživena renovací starých domů a otevřením nových restaurací, kde se hraje typická melancholická portugalská hudba Fado.  Nad Alfamou stojí středověký hrad São Jorge (svatého Jiří), který sloužil jako královská rezidence až do počátku 16. století a nyní nabízí jako památka nejlepší výhled na město. Na svazích "Alfamy" jsou další vyhlídkové terasy (portugalsky "miradouros"), z nichž je vidět na město, jednou z nich je "Miradouro de Santa Luzia", která se nachází u stejnojmenného kostela a nad zbytky maurských městských hradeb. Další je například "Miradouro das Portas do Sol" (terasa brány slunce). Nedaleko Miradouro Santa Luzia se v paláci ze 17. století nachází Muzeum dekorativních umění ("Museu de Artes Decorativas").  Mezi kostely ve čtvrti Alfama patří lisabonská katedrála (ze 12.–14. století), je to nejstarší městský kostel ležící na západním okraji čtvrti, klášter milosti ("Convento da Graça", z 18. století), v blízkosti hradu stojí manýristický Klášter Sao Vicente de Fora (konec 16.–18. století), kde jsou pohřbeni králové rodu Braganzy a barokní kostel svaté Engrácie (ze 17. století), ten slouží jako národní panteon významných portugalských osobností.  Od roku 2012 je Alfama součástí civilni farnosti Santa Maria Maior.

Alfama je nejstarší čtvrť v Lisabonu, rozkládající se na svahu mezi hradem svatého Jiří a řekou Tajo. Název čtvrti pochází z arabského "Al-hamma", což znamená "horká fontána" nebo "koupel". Ve čtvrti se nachází několik civilních farností ("freguesias)," jsou jimi São Miguel, Santo Estêvão, São Vicente de Fora a část dvou ulic, "Freguesia da Sé: Rua do Barão" a "Rua São João da Praça". Ve čtvrti se nachází mnoho významných historických památek a množství Fado barů a restaurací.


Pittirippuva.

Pittirippuva je osmiboká věž. Vystupuje z příkopu obklopujícího chrám, který byl postaven za vlády "Srivikrama Rádžasihny". Příkop je ohraničen dvěma zdmi – "Diyareli Bemma" (Zeď ženoucích se vln) a "Waluka Bemma" (Zeď plujících oblaků). Horní část této věže je využívána k proslovům hlav státu. Uvnitř Pittirippuvy jsou umístěny knihovny s rukopisy na palmových listech, mezi nimiž se nachází i šestnáctistránkový svazek Pansiya Panas Jathakaya, který obsahuje 550 džátak o Buddhových minulých životech.

Hlavní svatyně.

Hlavní svatyně je vybudována na Nádvoří bubeníků a má dvě patra. Architektura chrámu jako takového není ucelená. Některé venkovní části svatyně jsou bohatě zdobené, ale nachází se zde i mnoho nedokončených výklenků.  Do svatyně vedou troje dveře. Každé z nich jsou specificky zdobené. Hlavní dveře jsou zakryty závěsem a zdobí je sloní kly vyrobené ze stříbra. Na bocích jsou tesané kamenné dveře. Stěny jsou pomalovány medailony se sluncem a měsícem – symbol králů z Kandy.

Síň s relikvií Buddhova zubu.

Síň je rozdělena do tří částí. Buddhův zub se nalézá v nejzadnější části zvané "Vedahitina Maligawa" (Posvátný příbytek). Síň je střežena. Veřejnosti se naskytne pohled na „Buddhův zub“ pouze během púdži. Púdža je uctívání božstva nekrvavými oběťmi nebo modlitbou. Trvá hodinu a je doprovázena hlasitým bubnováním. Samotný Buddhův zub je uzavřen v zlaté nádobě ve tvaru dágoby (buddhistické relikvie). Uvnitř je dalších šest podobných nádobek, které se postupně zmenšují a zapadají do sebe. Buddhův zub se nachází až v poslední a zároveň nejmenší schránce.  Vnější strana Síně s relikvií Buddhova zubu je pomalována motivem jednoho z nejslavnějších příběhů džátak. Popisuje Buddhovy předchozí životy před jeho posledním převtělením a osvícením. Podle tohoto příběhu se Buddha jednou narodil jako zajíc. Potkal muže, který ho prosil o něco k snědku, ale zajíc neměl nic jiného než trávu. Požádal tedy muže, aby rozdělal oheň a pak do něj zajíc skočil. Dal muži k jídlu sám sebe. Tento muž byl Indra, který umístil obrázek zajíce na měsíc, aby se na tento čin nezapomnělo.

Buddhův zub.

Podle pověsti byl zakladatel buddhismu Siddhártha Gautama po své smrti spálen v roce 543 př. n. l. v Kušinagaru (severní Indie). Údajně se z jeho ostatků dochovaly zuby a klíční kost. Poté, co byl v Indii buddhismus pomalu střídán hinduismem, se podařilo zub tajně převést na Srí lanku. Proputoval zde mnoho míst, protože panovníci jej měli vždy u sebe v hlavním městě říše. Byl považován za symbol srílanské suverenity.  V roce 1284 byl zub na čtyři roky opět odvezen do Indie vojskem Pándjů z jižní Indie. Na počátku 16. století zub získali také Portugalci, kteří jej odvezli do indického státu Góa, kde byl zub údajně rozdrcen na prach, spálen a hozen do moře. Buddhisté tvrdí, že rozdrcený zub byl pouhou replikou. Od roku 1592 je uložen v chrámu Buddhova zubu v Kandy. Buddhův zub je hlavním bodem slavnosti Esala Perahera.

Esala Perahera.

Esala Perahera je buddhistická slavnost trvající deset dní. Její počátky sahají do čtvrtého století. Král "Kirti Siri Meghawanny" nařídil, aby relikvie s Buddhovým zubem byla každoročně nošena ve slavnostním průvodu městem. Pravá relikvie se naposledy objevila v průvodu v roce 1848. Od té doby se opuštění relikvie z chrámu považuje za neblahé – místo zubu se dnes nosí jeho replika.

Alut Maligawa.

Alut Maligawa (Nová svatyně) byla postavena v roce 1956 na oslavu výročí 2500 let od úmrtí Siddhárthy Gautamy. Svatyně je vytvořena po vzoru thajských buddhistických svatyň. Uvnitř se nachází velké množství Buddhových soch. Některé z nich byly přivezeny jako dary z ciziny (Japonsko, Čína, Thajsko, Korea, Taiwan) – lze na nich porovnat různé variace tradiční buddhistické ikonografie. V horní části Nové svatyně je zavěšeno 21 obrazů popisujících historii relikvie od Buddhovy smrti až po současnost.  V horních patrech Nové svatyně sídlí Muzeum Buddhova zubu.

Muzeum Buddhova zubu.

V muzeu jsou vyobrazeni všichni vůdci chrámu z let 1814 až 1985. Jsou zde vystaveny i fotografie poškozeného chrámu po bombovém útoku v roce 1998. Stěžejním objektem v muzeu Buddhova zubu je otisk Buddhovy šlépěje na hedvábí, který údajně chrámu věnoval siamský král v období vlády "Kirtisri Rádžasihny".

Chrám Buddhova zubu (Sri Dalada Maligawa) se nachází v Kandy (druhé největší město Srí Lanky), severně od jezera pod rezervací Udawatakelle.


Stavba.

V roce 1953 měl americký prezident Dwight D. Eisenhower proslov k Organizaci spojených národů, s jeho "Atomy pro mír" (Atoms for Peace), které byly zaměřeny na komerční výrobu jaderné energie. Toho dne prohlásil: "„...Dnes v Shippingportu, v Pensylvánii, začneme budovat naší první atomovou elektrárnu pro komerční účely – očekává se, že elektrárna bude vyrábět elektřinu pro 100 tisíc lidí. V tomto pokroku směrem k hospodárné produkci elektřiny pomocí atomové energie, se lidstvo dostává blíže k naplnění odvěkého snu o novém a lepším světě.“" Základní kámen byl položen 9. září 1954 prezidentem Eisenhowerem. Celá stavba vyšla na 72 milionů dolarů. Na stavbě elektrárny se podílely tři velké firmy: Naval Reactors, Westinghouse Electric Corporation a Duquesne Light Company.

Reaktor.

Reaktor byl navržen tak, aby během jeho života mohly být testovány různé aktivní zóny. Celkem byly použity tři druhy aktivních zón:  1) Aktivní zóna instalovaná v roce 1957 obsahovala 14 tun přírodního uranu a 75 kilo obohaceného uranu. Do reaktoru byla spouštěna přes 8 hodin. Po 45 dnech byl reaktor připraven na spuštění. Dne 23. prosince 1957 dosáhl reaktor nominálního elektrického výkonu 68 MW. Po sedmi letech tato konfigurace vyprodukovala téměř 2 TWh elektrické energie.  2) Další aktivní zóna instalovaná v roce 1965 navýšila generovaný elektrický výkon z 68 MW na 100 MW. V únoru roku 1974 byla odstavena kvůli mechanické závadě na turbíně. Za těchto devět let vyprodukovala 3,5 TWh.  3) Třetí a poslední aktivní zóna byla instalována v roce 1977 a konstrukce byla upravena na reaktor typu LWBR (Pressurized Light-Water Breeder Reactor), který je považován za přímého předchůdce dnešních PWR. Dne 2. prosince 1977 dal prezident Jimmy Carter povolení k najetí na nominální výkon. Palivem byly pelety vyrobené z thoria 232 a uranu 233. Reaktor byl navržen tak, aby plodící materiál (Th232) produkoval nové palivo (U233). Byl schopný generovat elektrický výkon 60 MW a za pět let provozu vyprodukoval přes 2,1 TWh. Po odstavení obsahovala aktivní zóna o 1,39% více štěpného materiálu než do ní bylo vloženo, což znamená, že šlo skutečně o množivý reaktor.

Dekontaminace.

Jaderná elektrárna 1. října 1982 po 25 letech ukončila svoji činnost. Pak Shippingport znovu vstoupil do historie - celá jaderná elektrárna byla rozebrána a dekontaminována. Kompletní dekontaminace stála 98 milionů tehdejších dolarů a byla použita zastánci jaderné energie jako příklad úspěšného vyřazení jaderné elektrárny z provozu. Kritici přesto poukazují na to, že Shippingport byl menší než většina komerčních jaderných elektráren.

Shippingport byla první jaderná elektrárna využívaná výhradně pro mírové účely. Ačkoli britský grafitový reaktor Magnox v jaderné elektrárně Calder Hall byl připojen k elektrické síti jako první (27. srpna 1956), produkoval také plutonium pro vojenské účely.


Mládí.

Shawcross se narodil v Kittery ve státě Maine, ale když byl ještě malý, jeho rodina se přestěhovala do Watertownu v New Yorku. Jako dítě byl společensky ztrapňován a málokdy respektován svými vrstevníky, kteří jej obvykle nazývali "oddie". V dětství mu také naměřili extrémně nízké IQ a zjistili, že je náchylný k šikaně, nočnímu pomočování a fyzickému násilí. Měl tři sourozence a otec, bývalý námořník, po něm i jeho sourozencích vyžadoval vojenskou disciplínu. Ke všemu si Shawcross nerozuměl ani s matkou.  Opustil školu v deváté třídě, a když mu bylo 19, narukoval do armády, kde dělal zásobovače. Bojoval ve Vietnamu kde, jak později tvrdil, zavraždil a pozřel dvě mladé vietnamské dívky. Pro toto tvrzení však neexistují žádné důkazy.  Z armády byl propuštěn na jaře 1969, vrátil se znovu do Watertownu. Podpálil několik budov, přepadl benzinovou pumpu a byl za to odsouzen na dvaadvacet měsíců do vězení.  Když byl zpátky v civilu, žil znova ve Watertownu. Shawcross se čtyřikrát oženil, ale manželky ho vždy záhy opustily kvůli jeho násilnému a nevypočítatelnému chování. V květnu 1972, 14 dní po svatbě, si šel zarybařit a zde potkal svoji první oběť (smrt dvou vietnamských dívek nebyla dokázána), byl jí desetiletý chlapec Jack Owen Blake. V místních lesích chlapce ztloukl do bezvědomí, znásilnil a části jeho těla pozřel. Tuto vraždu mu však policie nebyla nikdy schopna dokázat, přestože ho tehdy vyslýchala a podezírala. Přiznal se k ní až později ve vězení, kde už byl za jiné své zločiny.  O čtyři měsíce později znásilnil a zabil osmiletou Karen Ann Hillovou, která byla na víkend na návštěvě ve Watertownu se svou matkou na Svátku práce. Shawcross si ji vyhlédl, když si odpoledne hrála před domem na zahradě. Její mrtvé tělíčko našla policie ještě téhož večera v kanalizační rouře.  Tentokrát však policii neušel. Byl odsouzen k pětadvaceti letům ve vězení. Vězeňský psychiatr mu poté diagnostikoval nebezpečnou schizofrenii a pedofilii s příznaky periodicky výbušné osobnosti.  Shawcross si odseděl 15 let a v březnu 1987 byl propuštěn na podmínku.

Druhá série vražd.

Počátkem března 1988 začal Shawcross znova vraždit, zaměřil se převážně na prostitutky. Jeho oběťmi byly (nikoli podle pořadí zabití):  Ráno 24. března 1988 našla v místním jezeře parta dělníků plout tváří dolů zmrzlou Dorothy Blackburnovou. Následná pitva stanovila jako příčinu smrti zardoušení. Další obětí byla Marie Steffenová, hubená narkomanka, která si prostitucí vydělávala na drogy. Při sexu ji Shawcross také zardousil.  Oběti byly obvykle škrceny, zbity na smrt a také zohavovány. Většina z nich se našla kolem řeky Genesee. Všechny oběti byly zabity v okresu Monroe, až na Gibsonovou, která byla zabita v sousedním okrese Wayne.  Tělo June Cicerové bylo objeveno za pomocí letadla 3. ledna 1990, dva dny před vrahovým obviněním a zatčením.  Shawcross byl spatřen, jak masturbuje ve svém autě na mostě přes řeku, kde v ledových vodách spočinula jeho poslední oběť. Do vazby byl vzat 3. ledna 1990 ve vesnici Spencerport, později byl obviněn a zatčen. Ve vazbě se ke svým činům přiznal.

Proces a odsouzení.

V listopadu 1990 byl Shawcross souzen v okrese Monroe za 10 vražd, místní prokurátor byl Charles J. Siragusa. Soudní proces byl přenášen televizí. Shawcross postavil svoji obhajobu na tvrzení, že je šílený, že trpí rozdvojenou osobností, má post-traumatické stresové poruchy, a byl v dětství zneužíván. To mělo potvrdit svědectví psychiatričky Dorothy Lewisové. Toto svědectví mu ale nepomohlo a porota poznala, že se jedná o racionální bytost a uznala jej vinným. Předseda poroty později řekl, že „čím víc Lewisová mluvila, tím to měl Shawcross horší. Chyba byla, že poté co přečetla svoji diagnózu, měla odejít a nemluvit dál.“ Soud mu vyměřil trest odnětí svobody v délce 250 let.  Profiler z FBI Robert K. Ressler zrevidoval zprávu o post-traumatické stresové poruše a napsal: "jeho tvrzení, že byl svědkem válečných zvěrstev bylo zjevně skandální a nepravdivé."  O několik měsíců později byl Shawcross převezen do okresu Wayne, kde byl souzen za vraždu Gibsonové. Byl shledán vinným a taktéž odsouzen k trestu odnětí svobody.  Roku 1992 napsal spisovatel Joel Norris knihu o tomto případu. Brožovaná kniha vyšla také s kazetou, která obsahovala "životní doznání Arthura Shawcrosse a jeho šeredných zločinů!" Norris pak čelil kritice, že z případu učinil senzaci.

Uvěznění.

Shawcross byl až do své smrti 10. listopadu 2008 uvězněn v nápravném zařízení Sullivan Correctional Facility ve Fallsburgu ve státě New York.  V roce 2003 poskytl Shawcross rozhovor britské reportérce Katherine Englishové pro dokumentární pořad o kanibalismu. Hovořil zde o nakrájení a pozření vagín tří obětí, ale odmítl hovořit o pozření genitálu chlapce, kterého zabil v roce 1972. Někteří kriminalisté ale pochybují o pravdivosti těchto příběhů a myslí si, že Shawcross své příběhy přibarvil, aby zapůsobil na reportérku a na diváky.  V roce 2006 poskytl rozhovor soudnímu psychiatrovi Dr. Michaelu Stoneovi z Kolumbijské univerzity pro seriál "Most Evil", běžící na kanálu Discovery. V rozhovoru uvedl, že byl jako dítě sexuálně zneužíván svou matkou, dále že ještě jako dítě sexuálně zneužívál svou mladší sestru. Tvrdil rovněž, že vraždami prostitutek se mstil za to, že měl styk s jednou HIV pozitivní prostitutkou a byl nakažen. Jejich maso pak jedl, aby urychlil svou smrt (to že byl také nakažen se jen domníval). Stone souhlasil s výrokem poroty a přiklonil se k tvrzení, že v době vraždy byl vždy příčetný.

Úmrtí.

Shawcross si v den své smrti 10. listopadu 2008 stěžoval na bolesti v noze. Uvádí se, že si na bolesti nohou stěžoval již v pátek 7. listopadu. Tehdy však odmítl kolečkové křeslo a seržant ve službě se domníval, že jeho stížnosti jsou vymyšlené. Bolesti dolních končetin mohou odkazovat na hlubokou žilní trombózu, vedoucí až k plicní embolii. Po srdeční zástavě byl Shawcross převezen do Albanské nemocnice, kde se jej nepodařilo zachránit. Čas smrti- 9:50.  Arthur Shawcross byl zpopelněn a jeho popel si vyzvedla dcera Margaret Demingová.

Arthur John Shawcross (6. června 1945 – 10. listopad 2008) byl americký sériový vrah a kanibal, známý také jako Říční vrah z Genesee (Rochester v New Yorku). Zadržen byl 5. ledna 1990. Za své činy byl odsouzen k trestu odnětí svobody v délce 250 let, zemřel v Albany v New Yorku 10. listopadu 2008 na srdeční zástavu.


Historie.

Vězení bylo postaveno lidmi na nucených pracích za celkovou cenu 75 000 dolarů a poskytlo místo pro 761 vězňů. Otevřeno bylo v roce 1858. V době vzniku to byla největší věznice v zemi a její design se stal vzorem pro mnohá vězení v USA. Prvních 53 vězňů se sem „nastěhovalo“ v květnu 1858. Dva kriminální vězni a váleční zajatci zde byli zavření i během Občanské války. Do roku 1872 počet vězňů dosáhl čísla 1239, což je opravdu rekordní číslo pro jedno vězení.  Od roku 1870 mělo vězení pracovní smlouvy s místními obchody. Vězení se pomalu přizpůsobovalo změnám. V roce 1910 v celách nebyla žádná umyvadla ani toalety a budování blízké věznice Statevill v roce 1917 znamenalo rychlé uzavření Joliet Prison. Počet vězňů dosáhl vrcholu v roce 1990 a to čísla 1300 a v roce 2000 to bylo 1156, ačkoli kapacita byla zvýšena na 1300 mezi roky 1999 - 2000, z předešlých 1180. V roce 2000 zde pracovalo 541 lidí a vězení mělo roční rozpočet 333,8 milionu dolarů.  Do roku 1990 vězení fungovalo jako mezivězení státu Illinois, kde se přidržovali vězni na méně než měsíc a takto zde prošlo přes 20 000 vězňů za rok. Joliet Prison bylo uzavřeno v únoru 2002. Rozpočtové škrty a zastaralé a nebezpečné vybavení bylo hlavním důvodem. Všichni vězni a personál byli přemístěni do nově postavené věznice Stateville, dalšího vězení s maximální ostrahou v Joliet. Z Joliet Prison se stalo přijímací centrum vězňů až do března 2004.  TV stanice Fox ve zdejší staré části natáčela seriál Útěk z vězení.

Joliet Prison bylo vězení, postavené nedaleko města Joliet ve státě Illinois v USA, funkční od roku 1858 do roku 2002.


Život v mládí a kariéra.

Viesturs se narodil rodičům německého a lotyšského původu ve Fort Wayne ve státě Indiana. V roce 1977 se přestěhoval do Seattlu ve státě Washington, kde začal studovat tamní univerzitu. Zde začal svou horolezeckou kariéru na sopce Mount Rainier. V roce 1981 získal titul bakaláře zoologie. Později získal titul doktor veterinární medicíny. V oboru nezůstal, živil se jako námezdný dělník a horský vůdce, byl také průkopníkem při objevování sponzoringu jako jeden z prvních profesionálních horolezců, při získávání financí na své expedice.

Horolezecké úspěchy.

O horolezectví se Viesturs začal zajímat na univerzitě, když ho zaujaly výkony Maurice Herzoga, prvolezce na Annapurně. V roce 1989 zdolal svou první osmitisícovku Kančendžengu. Poté dvakrát stanul na vrcholu Mount Everestu. Roku 1992 vystoupil spolu se Scottem Fischerem na druhou nejvyšší horu světa K2. Při jednom z pokusů o výstup ovšem Fischera strhla lavina. Viesturs ho ale včas zachytil a zachránil mu tak život. I s vykloubeným ramenem pak dokázal Fischer s Viestursem vystoupit až na vrchol. Po výstupech na tři nejvyšší hory světa se začal plně věnovat horolezectví, stal se horským vůdcem a filmařem. Roku 1996 byl jmenován členem IMAX týmu, který natáčel úspěšný výstup na Mount Everest a stal se hvězdou tohoto filmu. Natáčel také na Dhaulágirí, Nanga Parbatu a Broad Peaku. Zahrál si také epizodní roli ve filmu Vertical Limit o výstupu na K2. Během svých expedic využíval jako jeden z prvních horolezců taktiky "dvojáků", kdy se snažil využít aklimatizaci pro výstup na dva vrcholy v krátké době po sobě. Zatím poslední úspěšný výstup si připsal na Mount Everestu v roce 2009. Tímto výstupem se stal třetím nejúspěšnějším nešerpou na Mount Everestu. Vícekrát dokázali dosáhnout vrcholu pouze Gheorghe Dijmarescu (9) a Dave Hahn (12). Některé výstupy uskutečňuje s Veikkou Gustafssonem, finským horolezcem, který rovněž stanul na všech 14 osmitisícových vrcholech. Po absolvování Koruny Himálaje se začal komerčně věnovat motivačním přednáškám a ve volném čase běhu. V roce 2006, rok po zdolání poslední osmitisícovky Annapurny, absolvoval maratonský běh v New Yorku v čase 3:15:18. V roce 2007 se mu podařil 200. výstup na Mount Rainier.

Ed Viesturs (* 22. června 1959) je jediný americký a zároveň 14. muž, jemuž se podařilo stanout na 14 nejvyšších horách na světě. Celkem se mu zdařilo 21 úspěšných výstupů na osmitisícovky. Hned sedmkrát vystoupil na nejvyšší horu planety Mount Everest a dvakrát na Čo Oju. Všechny výstupy uskutečnil bez pomoci umělého kyslíku. Osobní motto: ""Dostat se na vrchol je možnost. Vrátit se zpátky dolů povinnost.""


Standardizovaný čas.

Federální zákon ze sbírky zákonů (Code of Laws of the United States of America) č.15 § 260 definuje devět standardních časových pásem ve vztahu na UTC. Přitom vlastní území USA leží v šesti pásmech a tři pásma jsou učena pro území ležící mimo. Hranice pásem a určování sezónní změny času je v pravomoci ministerstva dopravy (Department of Transportation).

Hranice.

Hranice mezi pásmy obecně nesledují hranice států.

Sezónní změna času.

Zavedení sezónní změny času vychází ze zákona o energetické politice z r. 2005. Ten definuje tzv. čas šetřící denní světlo - "daylight saving time (DST)", ve kterém je čas posunut o jednu hodinu dopředu oproti standardnímu času příslušného pásma, a odpovídá tak našemu letnímu času. Přechod na tento čas nastává druhou březnovou neděli, kdy se ve 2 hod. posouvá čas o jednu hodinu dopředu, a končí první listopadovou neděli, kdy se ve 2 hod. posouvá čas o jednu hodinu zpět. Následující tabulka udává data dnů, kdy se mění čas: V souladu s americkým zákonodárstvím má každý stát právo rozhodnout, zda zavede na svém území sezónní změnu času. Sezónní změnu nezavedla Havaj a používá standardní čas HST po celý rok. Podobně nezavedla sezónní změnu času Arizona, nicméně zde je situace komplikována indiánskými rezervacemi, které mají přiznán jistý díl samostatnosti, takže Navahové na svém území sezónní změnu času zavedli, zatímco jiné indiánské národy ne.

Nestandardizovaný čas.

Ostrovy.

Některé menší odlehlé ostrovy leží mimo časové zóny definované zákonem. Tato území používají čas příslušný ideálnímu časovému pásmu odpovídajícímu jejich zeměpisné délce:

Národní čas.

Východní čas (EST) bývá užíván sdělovacími prostředky i jinými organizacemi jako národní čas pro celé Spojené státy. Sdělovací prostředky často informují o událostech po celých USA, jakoby nastaly ve východním pásmu, přestože se staly jinde. Televizní programy, a to především celostátní, se většinou vydávají ve východním čase. Podobně hlavní sportovní ligy určují hodinu utkání ve východním čase.  Na druhé straně železnice nemají jednotný železniční čas a užívají příslušný místní čas stejně tak jako letiště a ostatní veřejné dopravní prostředky.

Vysílací časy.

Americké vysílání na kontinentálním území je obecně rozděleno nejméně do dvou pásem: východní vysílá souběžně pro zóny EST a CST, a to v čase odpovídajícímu EST; západní, které je oproti němu posunuto o tři hodiny, což odpovídá pásmu PST. Někdy se přidává třetí pásmo, které je oproti východnímu, posunuto o jednu hodinu. To znamená, že oznámení "„dnes v 8“", nemusí odpovídat místnímu času.  Lokální stanice, stejně tak jako stanice na Aljašce a Havaji vysílají v příslušném místním čase.

Historie.

Před zavedením pásmového času se používal místní sluneční čas obvykle podle hodin na kostele nebo výkladní skříně místního hodináře. S rozvojem železnic byl 18. listopadu 1883 ve Spojených státech a Kanadě zaveden na železnici pásmový čas. Přestože toto opatření nebylo zpočátku vítáno, postupně se ujalo díky své zjevné praktičnosti při cestování. Čas nebyl standardizován zákonem až do 19. března 1918, kdy byl předepsán pásmový čas a zavedena sezónní změna času (DST). Federální regulace DST byla zrušena v r. 1919 a stala se místní záležitostí. Celostátně byl DST zaveden v období druhé světové války a po jejím ukončení se obnovil předchozí stav.  Kvůli nepřehlednosti začal být od r. 1966 sezónní čas regulován celostátně nejprve zavedením jednotných dat jeho počátku a ukončení. Také schvalování hranic mezi pásmy přešlo na federální úroveň. V následujících letech (1986 a 2005) se měnila data přechodu na DST a postupně se posouvaly hranice mezi jednotlivými pásmy, a to vesměs západním směrem.

Časová pásma ve Spojených státech amerických pokrývají délkový rozsah 113°17', což odpovídá časovému rozdílu nejvýchodnějšího a nejzápadnějšího cípu území Spojených států 7,55 hodin. Tento rozdíl je administrativně rozdělen do 6 časových zón. Sezónní změna času je zavedena na většině území.


Biografie.

Počátky.

Karolina Kujek se narodila v malém městě Kicmaň na jihozápadě Ukrajiny. Její otec, vystudovaný dirigent, působil jako redaktor v místních novinách, zatímco její maminka byla programovou ředitelkou v místním rádiu. Od útlého věku malá Karolina směřovala k umělecké činnosti, často se účastnila školních pěveckých soutěží. V roce 1992 zvítězila na festivalu "Pervocvit" a již ve věku čtrnácti let obdržela první nahrávací kontrakt od producenta Jurije Faljosy. Ve známost vešla díky následnému vystoupení v moskevském televizním programu "Rankova zirka" v roce 1995. Protože se však tamější soutěže již jedna zpěvačka jména Karolina účastnila, vystoupila Kujek poprvé pod svým uměleckým jménem – Ani Lorak (její křestní jméno čtené pozpátku). Tentýž rok se přestěhovala do Kyjeva. Tehdy již platila za populární osobnost, avšak ještě větší slávy nabyla o rok později po vystoupení na "Big Apple Music 1996 Competition" v New Yorku. Na populárním ukrajinském festivalu "Tavrijsky igry" se tentýž rok stala objevem roku. Následně vydala debutové album "Хочу летать" („Choču ljetať“).

1997–2007.

V roce 1997 Lorak nahrávala nové písně a točila videoklipy. V prosinci následujícího roku vyšlo druhé album "Я вернусь" („Ja vernus"'“"), jehož mastering probíhal v New Yorku. Během roku 2009 zpěvačka podnikla masivní turné po velkých ukrajinských městech a také po USA, Francii, Německu a Maďarsku. Téhož roku obdržela vyznamenání Národní umělec Ukrajiny, zdejší nejvýznamnější ocenění. Na jaře roku 2000 se v Londýně při nahrávání skladby do reklamy na čokoládu seznámila s producenty Burriem Guardem a Joshem Phillipsem, a nahrála zde několik nových písní. V letech 2004 a 2005 následně plnila úlohu ukrajinské velvyslankyně dobré vůle OSN.  V roce 2005 se pokusila o vítězství v národním kole do Eurovize, která se konala v Kyjevě. S písní "A Little Shot of Love" byla považována za favoritku, avšak nakonec byla poražena formací GreenJolly, která vzbudila značné kontroverze svojí údajně politicky motivovanou písní.

2008: Eurovision Song Contest.

V prosinci 2007 ukrajinská veřejnoprávní televize NTU oznámila, že Lorak bude reprezentovat zemi na Eurovizi 2008 v Bělehradě. 23. února zpěvačka v národním kole představila pět písní, z nichž diváci a odborná porota vybrali singl "Shady Lady" z pera slavného ruského zpěváka Filippa Kirkorova.  Singl byl následně podpořen promo tour na Maltě, v Rusku, Bulharsku, Španělsku a Německu. Zpěvačka také natočila vysokorozpočtový videoklip a ruskou verzi písně, "S neba v nebo".  22. května Ani vystoupila v druhém semifinálovém kole Eurovize v Bělehradě, odkud z prvního místa (s nejvyšším počtem maximálních dvanáctibodových ohohodnocení z šesti zemí včetně České republiky) postoupila do finále. Zde o dva dny později obsadila druhé místo za vítězným reprezentantem Ruska Dimou Bilanem. Celkem obdržela 230 bodů (8 od diváků z ČR). Za vystoupení, při němž na sobě měla diamanty posázené šaty od italského designera Roberta Cavalliho, následně obdržela ocenění žurnalistů.

Současnost.

V roce 2009 byla zpěvačka ukrajinskou redakcí časopisu "Focus" označena za 41. nejvlivnější ženu Ukrajiny. Tentýž rok moderovala Dětskou Eurovizi 2009 v Kyjevě.

Osobní život.

21. srpna 2009 se Lorak provdala za svého dlouholetého manažera a snoubence, tureckého podnikatele Murata Nalçacıoğlua, s nímž se seznámila v roce 2003. Koncem listopadu 2010 média publikovala zprávu o zpěvaččině těhotenství. Její dcera Sophia Nalçacıoğlu se narodila 9. června 2011. S rodinou žije na předměstí Kyjeva.

Podnikatelství.

V roce 2005 Lorak se svým snoubencem Muratem otevřela v Kyjevě restauraci Angel Lounge, která se specializuje na středomořskou kuchyni. O čtyři roky později spolu pár založil cestovní kancelář "Holiday Travel", dceřinou společnost "Turtess Travel", pro niž Murat pracuje. V roce 2010 zpěvačka vystoupila v reklamě kosmetické společnosti Oriflame. Následně vydala vlastní značku parfémů "Chiffon by Ani Lorak".

Charitativní činnost a aktivismus.

Mezi lety 2004 a 2005 byla Lorak velvyslankyní dobré vůle OSN v oblasti HIV a AIDS. Následně obdržela ocenění OSN a UNICEF za pomoc HIV pozitivním občanům Ukrajiny. V roce 2005 byla za svoji charitativní činnost oceněna Řádem sv. Stanislava.

Karolina Myroslavivna Kujek (ukrajinsky "Кароліна Мирославівна Куєк"), vystupující jako Ani Lorak (ukrajinsky "Ані Лорак"; rusky "Ани Лорак"), narozena 27. září 1978 (Kicmaň, dnes Ukrajina), je ukrajinská popová zpěvačka, herečka, podnikatelka a bývalá velvyslankyně dobré vůle OSN.


Encyklopedie v esperantu.

Esperantská Wikipedie volně navazuje na tradici Encyklopedie esperanta ("Enciklopedio de Esperanto") vydané v papírové podobě v roce 1934 v Budapešti, jejíž články zachycující stav esperantské komunity po několika desetiletích jejího vývoje byly prací českého esperantisty Miroslava Malovce všechny vloženy do esperantské Wikipedie.  Esperantská Wikipedie začínala se 139 základními hesly internetové Encyklopedie kalblandské ("Enciklopedio Kalblanda"), které po dohodě s jejím autorem do Wikipedie vložil americký esperantista Chuck Smith, který poté také podnikl cestu po Evropě s cílem zpopularizovat Wikipedii mezi uživateli esperanta v různých zemích. O Wikipedii tak např. už v listopadu 2002 přednášel i na Konference o užití esperanta ve vědě a technice v Dobřichovicích.  Při příležitosti desátého výročí vzniku Esperantské Wikipedie hostilo v říjnu 2011 Muzeum esperanta ve Svitavách mezinárodní setkání jejích redaktorů pod názvem Esperantská Wikimánie.

Vztahy k české a slovenské Wikipedii.

Vznik esperantské Wikipedie je významný také pro později vzniklé Wikipedie českou a slovenskou: První překlad hlavní stránky Wikipedie do češtiny vytvořil esperantista Miroslav Malovec právě na popud tvůrce esperantské Wikipedie Chucka Smithe. Podobně na počátku slovenské Wikipedie stál slovenský esperantista Viliam Búr.  Zajímavým dědictvím faktu, že česká Wikipedie byla přeložena z esperanta, je české slovo „wikipedista“ používané v prostředí české Wikipedie jako označení jejích redaktorů, zatímco na anglické Wikipedii se redaktoři označují slovem „user“ (odpovídá českému „uživatel“). Slovo „wikipedista“ je inspirované esperantským „vikipediisto“ (odvozenina vzniklá z názvu „Vikipedio“ příponou „-isto“), ačkoliv toto slovo se od roku 2010 již v esperantské Wikipedii nepoužívá pro označení příslušného názvového prostoru v projektech Wikimedia Foundation (zůstává však běžnou součástí jazyka).  Esperantem inspirované je také samotné české pojmenování této encyklopedie, kterou Miroslav Malovec v analogii s esperantským „Vikipedio“ (veškerá podstatná jména v esperantu mají koncovku „-o“) nazval česky „Wikipedie“ (podle slova „encyklopedie“), na rozdíl od většiny jiných jazykových verzí (např. německé), které si ponechaly anglické „Wikipedia“ (ačkoliv německy je „Enzyklopädie“).  V roce 2012 provedli uživatelé z České republiky 6,9 % editací v článcích esperantské Wikipedie, což dělá z českých esperantistů sedmou nejaktivnější skupinu.

Esperantská Wikipedie byla založena v listopadu 2001 jako 11. jazyková verze celosvětové encyklopedie Wikipedie. Za jejího zakladatele je považován americký esperantista Chuck Smith. Esperantisté se podíleli i na založení několika dalších jazykových verzí Wikipedie (české, slovenské, osetské, svahilské a gruzínské). Zavedení podpory esperantské abecedy na Wikipedii v lednu 2002 otevřelo cestu abecedám dalších jazyků a uspíšilo přechod celé encyklopedie ke standardu Unicode.


Princip pohybu.

Klíčovou součástkou waveboardu je Caster, který je k základní desce namontován ve sklonu 30 °. V počáteční pozici je caster v jedné ose se směrem jízdy a deska waveboardu je přitom k povrchu země nejblíže. Když je deska jezdcem vychýlena do strany, caster se natočí a desku oproti povrchu země nepatrně nadzvedne. Vznikne tak potenciální energie. Následně se tato energie přemění v sílu, která posune waveboard dopředu. A to proto, že hmotnost jezdce tlačí na desku shora a caster se opět natočí do své nejnižší počáteční polohy, při které je deska k povrchu země nejblíže. Výhodou jízdy na waveboardu je to, že ho lze pohánět dopředu bez toho, aby se jezdec musel odrážet nohou od země (a to i do kopce).

Historie vývoje.

Princip waveboardu byl vynalezen v Koreji roku 2003. V roce 2004 byly první waveboardy dodávány na americký trh pod názvem Casterboard. V Evropě se začaly prodávat v roce 2005. Na trhu v České republice se waveboardy poprvé objevily v roce 2009. Jsou zde známé pod označením waveboard, snakeboard, ripstik, casterboard, vigorboard, landsurf board.  Světově známé značky waveboardů jsou The Wave od firmy Street Surfing a RipStik od firmy Razor – obě pocházejí z USA a mají své výrobky patentovány.

Základní jízda.

Pro nácvik základní jízdy je vhodný velmi mírný svah či rovina Po zvládnutí tohoto pohybu waveboard jede, aniž by se jezdec odrážel nohou od země. Zatáčka se provede naklopením přední desky do požadovaného směru.

Triky.

S waveboardem lze provádět celou řadu triků – od těch základních až po ty pokročilé jako jsou Kickflip a Nollie. Na waveboardu lze také jezdit slalom či z mírného kopce podobně jako na snowboardu.

Bezpečnost při jízdě.

Při jízdě je třeba dávat pozor na překážky (kamínky, klacíky), o které by se mohlo přední kolečko zaseknout. Není možné jezdit na měkkém či kluzkém povrchu jako je voda, olej, bláto či písek. Pro jízdu není vhodná ani zámková dlažba. Přestože se dá s waveboardem dobře jezdit na asfaltu, nejezdí se tam, kde jezdí auta. V každém případě je při jízdě doporučená bezpečnostní helma a chrániče na lokty, kolena a dlaně (jako pro in-line brusle)

Zdravý pohyb.

Jízda na waveboardu spojuje zábavu se sportem. Při jízdě ve tvaru vlny se svalstvo zapojuje rovnoměrně a klouby se nepřetěžují. Vylepšuje se rovnováha a s ní i celá koordinace těla. Je to rovněž velmi dobrá průprava pro další sporty.  Nezávislá studie Salfordské University (USA) zjistila, že v porovnání s klidovým stavem se během jízdy na waveboardu zvýší v průměru srdeční tep o 127 % a výdej energie o 435 %. Studie dále změřila, že výdej energie během jízdy na waveboardu (407 kcal/h) byl o 133 % vyšší než při chůzi 5 km/h (174.5 kcal/h). Autoři universitní studie tak došli k závěru, že jízda na waveboardu může být vhodnou aktivitou pro zvyšování fyzické kondice a výdej energie a to zejména pro ty, kteří nemají v oblibě klasické sporty. Zároveň je to účinný nástroj pro boj s dětskou obezitou.

Waveboard (foneticky "vejvbord") je sportovní vybavení používané ve skateboardingu. Skládá se ze 2 desek spojených torzní tyčí. Ta je zpravidla vyrobená z pružných nýtovaných ocelových plátů (zapouzdřených v kovové či plastové trubce) či z vysoce pružného nylonového plastu. Ke každé desce je pomocí casteru upevněno jedno kolečko. Obě kolečka jsou při otáčení na sobě nezávislá. Caster je kolem své osy otočný o 360°. Délka waveboardu je obvykle 85 cm a váží cca 3 kg.


Historie.

Termínové obchody mezi sebou uzavírali již obchodníci v antických dobách. Většinou to byli obchodníci s textilem nebo kořením. Často se jednalo o zajišťovací obchody. Důkazy existence termínovaných obchodů jsou staré přes dva tisíce let, kdy se využívaly také ke spekulacím na výkyvy cen, většinou komodit. Termínové obchody byly vždy navázány na obchodníky s komoditami, kteří si zajišťovali cenu proti propadům. Uzavíraly je například loďařské dopravní společnosti, které se chtěly zajistit proti ztrátě přepravovaného zboží. Příkladem může být Východoindická námořní společnost.  Po krachu americké burzy v roce 1929 zakázala německá vláda uzavírat termínové obchody. Teprve v roce 1967 přišla Deutsche Lufthansa s prvním vydaným warrantem. Rozvoj obchodů s warranty přišel v roce 1989. Největším impulsem pro rozvoj obchodů s warranty bylo založení obchodního segmentu EUWAX pro obchodování s deriváty v roce 1999. Dnes je na burze EUWAX ve Stutgartu a na Boerse Frankfurt vydáno více než 24 000 warrantů.

Typy warrantů.

Put warrant (prodejní warrant).

Put warrant je cenný papír, který dává svému majiteli právo prodat určité množství podkladového aktiva za předem stanovenou realizační cenu, tzv. strike price. Právo na prodej podkladového aktiva je časově omezené.

Call warrant (kupní warrant).

Call warrant je cenný papír, který dává svému majiteli právo nakoupit určité množství podkladového aktiva za předem stanovenou realizační cenu, tzv. strike price. Právo na nákup podkladového aktiva je časově omezené.

Evropský typ warrantu.

Evropský typ warrantu dává svému majiteli právo na nákup nebo prodej určitého množství podkladového aktiva, a to pouze v den splatnosti warrantu. Tento typ warrantu může mít formu call nebo put.

Americký typ warrantu.

Americký typ warrantu dává svému majiteli právo na nákup nebo prodej určitého množství podkladového aktiva, kdykoliv do doby splatnosti warrantu. V den splatnosti warrantu toto právo zaniká. Americký typ warrantu může mít formu call nebo put.

Cena warrantu.

CENA WARRANTU = VNITŘNÍ HODNOTA + ČASOVÁ HODNOTA  Vnitřní hodnota je rozdíl mezi aktuálním kurzem podkladového aktiva a realizační cenou.  Časová hodnota je prémie, kterou investor zaplatí za očekávaný budoucí výnos. V době splatnosti warrantu se časová hodnota warrantu rovná nule.

Proč nakupovat warranty?

Investoři investují do warrantů hlavně z těchto důvodů:

Výhody investic do warrantů.

S warrantem může investor vydělávat na rostoucích i klesajících trzích. Může investovat do jakéhokoliv podkladového aktiva. Díky pákovému efektu může investor vydělávat (ale i ztrácet) rychleji než při přímé investici do podkladového aktiva i s malým kapitálem. Pákový efekt znamená, že na investici můžeme použít malý objem vlastního kapitálu, který doplníme ve větším měřítku cizím kapitálem. Tímto můžeme zvýšit náš zisk (případně i ztrátu).

Rizika investic do warrantů.

Při využití pákového efektu může investor mnoho vydělat, ale i mnoho prodělat. Časová hodnota warrantu se s ubíhající dobou splatnosti snižuje. Hodnota warrantu roste a klesá spolu s podkladovým aktivem.

Obchodování warrantů.

V současné době (2013) mohou investoři nakupovat warranty vydávané těmito emitenty:

Warrant je finanční derivát. Jedná se o vysoce rizikový cenný papír. Anglické slovo „warrant“ znamená v překladu „právo“. Warrant je tedy cenný papír, který představuje právo koupit (call warrant) nebo právo prodat (put warrant) předem dohodnuté množství podkladového aktiva (akcie, měna, komodita) za předem stanovenou cenu v pevně stanoveném termínu. To znamená, že investor má právo, nikoliv povinnost koupit, nebo prodat podkladové aktivum. Warrant může vypsat pouze emitent. Emitenty warrantů jsou z 99 % banky. Investor může warranty tedy pouze nakupovat.