Děj filmu.

Na Štědrý den roku 1989 se nadějný filmař Mark Cohen a jeho spolubydlící Roger Davis dozvídají, že nájem, který jim jejich bývalý spolubydlící a nyní majitel budovy Benjamin „Benny“ Coffin III. doposud promíjel, je dvojnásobný. Ve stejný čas se ukazuje jejich bývalý spolubydlící Tom Collins, ale při cestě k nim je okraden a zmlácen v uličce. Mezitím se Mark a Roger setkávají s Bennym, který jim sdělí, že plánuje vystěhovat bezdomovce z nedalekého parkoviště a namísto toho tam vybudovat studio. Nabídne, že by tam mohli žít zadarmo, pokud donutí Markovu bývalou přítelkyni Maureen, aby ukončila své protesty proti jeho plánům, ale Mark s Rogerem to odmítnou.  Pouliční bubeník a transvestita Angel objeví zmláceného a okradeného Collinse v uličce a pomůže mu. Vytvoří si mezi sebou pouto, když zjistí, že oba mají AIDS. Později té noci se Roger, který je HIV pozitivní a bývalý narkoman, snaží složit svou poslední velkou píseň. Navštíví ho sousedka Mimi, která je exotická klubová tanečnice závislá na heroinu a flirtuje s ním.  Následující den Marka a Rogera navštíví Collins a Angel, který přijde s mnoha dárky. Pozvou Marka a Rogera, aby přišli na místní setkání pro podpoření lidí s AIDS s názvem Podpora pro život. Roger odmítne, zatímco Mark řekne, že musí pomoci opravit Maureeino zvukové zařízení pro další protest. Setkává se s Maureeninou novou přítelkyní jménem Joanne, a ta s ním souhlasí, když diskutují o Maureenině promiskuitě. Nakonec však Mark s mírným zpožděním doráží na schůzku Podpory pro život.  Tu noc, když Mimi skončí s tančením, se vrací se domů a flirtuje s Rogerem. Roger je zaskočen, protože jeho bývalá přítelkyně po zjištění, že má AIDS spáchala sebevraždu, a tak Mimi odmítne a vyhazuje. Příští den přichází na další schůzku Podpory pro život, kde sdílí radost se svými přáteli. Později všichni navštíví Maureenin protest, zatímco Benny má policii v pohotovostním režimu. Nepokoje pokračují, což Mark natočí a pošle záznam do místního zpravodajského programu Buzzline. V Life Cafe po Maureenině show Benny kritizuje bohémský život skupiny, na což všichni odpoví radostnou oslavou bohémství. Během oslavy zjistí Mimi a Roger o sobě navzájem, že jsou HIV pozitivní. Roger a Mimi si před kavárnou navzájem vyznají lásku.  Na Nový rok skupina zjistí, že Benny je vyhodil z bytu a zamkl hlavní dveře, což Angel vyřeší tím, že je rozbije pomocí odpadkového koše. Mark se snaží sám uživit a proto bere práci v Buzzline. Po další hádce se Maureen zasnoubí s Joanne; to ale dlouho nevydrží, protože při zásnubní oslavě Maureen flirtuje s jinou ženou. Bennyho pokárá Mimi, jeho bývalá přítelkyně a řekne mu, aby vrátil skupině jejich byt. V Rogerovi po zjištění, že Mimi dříve chodila s Bennym, roste nedůvěra a s Mimi se rozejde. Mezitím se zdravotní stav Angela výrazně zhorší a umírá v náručí Collinse. Na pohřbu Angela se všichni hořce pohádají a nakonec si každý jde svou cestou.  Roger prodává svou kytaru, kupuje si auto a přestěhuje se do Santa Fe. Nakonec se ale vrátí, protože si uvědomí, že stále miluje Mimi. Mezitím Mark končí se svou prací v Buzzline, aby se soustředil na vlastní film. Na Štědrý den roku 1990 se Mark a Roger sejdou s Collinsem, který jim prozrazuje, že přeprogramoval bankomat a když si budou chtít vyzvednout peníze, je nastaveno heslo A-N-G-E-L. Ve stejný čas najdou Joanne a Maureen polomrtvou Mimi ležet na ulici a přinesou ji k Markovi a Rogerovi. Mimi a Roger si navzájem odpustí a Roger zpívá píseň, kterou napsal v uplynulém roce. Zdá se, že Mimi umřela, ale nakonec se náhle probudí. Řekne jim, že již mířila ke světlu, když se jí zjevil Angel a řekl ji, ať jde zpátky. Poprvé vidíme Markův dokument o uplynulém roce a všichni přátelé zpívají že „není jiný den než dnešek“ (v originále „no day but today“).

Obsazení.

Všichni kromě dvou původních představitelek z broadwayského muzikálu si své role zopakovali i ve filmu. Režisér Columbus měl myšlenku dát původní obsazení i do filmu poté, co mluvil o muzikálu s Anthonym Rappem, Adamem Pascalem a Idinou Menzel a cítil, že pořád vypadají stejně jako, když měl v roce 1996 muzikál premiéru. Pouze Daphne Rubin-Vega a Fredi Walker, původní představitelky Mimi a Joanne, nebyly obsazeny do filmu. Rubin-Vega byla v době natáčení v sedmém měsíci těhotenství a tudíž nebyla schopná si zopakovat roli Mimi. Herečce Fredi Walker byla role Joanne nabídnuta, ale ta řekla, že se na ní cítí příliš stará. Nicméně trvala na tom, že by tuto roli měla ztvárnit žena afroamerického původu.

Alternativní závěr filmu.

Kromě čtyř vymazaných scén obsahuje DVD také alternativní konec, který ukazuje všechny hlavní postavy mimo Angela stojící na místech, na kterých byly během písně „Seasons of Love“, všichni stojící v řadě reflektorů a Angelovo místo je prázdné. Později v této scéně, Angel vstupuje z boku a jde směrem ke svému místu a na chvíli se zastaví, když prochází kolem Collinse a vezme si na chvíli jeho ruku. Ačkoliv se toto ukončení používá v divadelní verzi muzikálu, bylo od něj ve filmu upuštěno, protože se tvůrci báli, že by se mohlo publikum divit, proč se Angel vrátil nebo proč jsou postavy opět seřazeny na scéně. Chris Columbus v komentáři k tomuto říká, že „nechtěl, aby si diváci mysleli, že všechno je v pořádku a Angel je opět živý“.

Rozdíly mezi divadelní a filmovou verzí.

Píseň „Goodbye Love“ byla natočena celá, ale druhá polovina byla vystřižena z filmu, protože ji Columbus shledal jako emocionálně přetíženou, což uvádí na komentovaném příspěvku na DVD.  Film také nechává dvojznačnou smrt Rogerovy přítelkyně April, která zemřela před začátkem děje filmu. Ve filmu jí lze vidět číst lékařskou zprávu, že je HIV pozitivní; je řečeno, že zemřela, ale nic jiného jasného není. V divadelní verzi Mark přesně řekne, že April spáchala sebevraždu tím, že si podřezala zápěstí v koupelně a Roger se tak dozvěděl i o svém onemocnění HIV. Chris Columbus v komentáři pro DVD sděluje, že scéna obsahující April, která leží ve vaně s podřezaným zápěstím, byla natočena, ale nebyla zařazena do filmu, protože si myslel, že by toho bylo „příliš mnoho“.

Natáčení.

Natáčelo se na Super 35 mm filmový formát. Jedna ze scén se opravdu točila v New Yorku, a to v Life Cafe. Studia Warner Bros sloužila jako The New York East Village a zbývající vnitřní a vnější záběry byly natočeny v San Francisku. Některé dodatečné exteriérové scény byly také natočeny v San Diegu, známém Filoli House ve Woodside (Kalifornie), Oaklandu a Santa Fe (Nové Mexiko).

Soundtrack.

Dvoudiskový soundtrack, který obsahuje 28 skladeb, byl původně vydán v osmi různých obalech, každý představoval jednu z osmi hlavních postav ve filmu. Album bylo ve Spojených státech vydáno dne 23. září 2005.

Bohémové (v originále Rent) je americký muzikálový a dramatický film z roku 2005, který režíroval Chris Columbus. Jde o adaptaci stejnojmenného broadwayského muzikálu, který je inspirován operou Giacoma Pucciniho, "Bohéma".


Detaily.

Architektonická věž je vysoká 78 metrů a byla postavena 15. prosince 2007. Budova má 55 pater a obsahuje kancelářské prostory o velikosti 195 096 m2, tři eskalátory a 52 výtahů vyrobených společností Schindler Group. Několik budov bylo zbořeno, aby mohla Bank of America Tower být vybudována. Patřil mezi ně i 13-patrový hotel Diplomat a divadlo Henryho Millera, který byl v minulosti několikrát přestavěn. Bank of America Tower je považován za celosvětový model zelené architektury v mrakodrapech.

Environmentální vlastnosti.

Konstrukce budovy je šetrná k životnímu prostředí a využívá technologie, jako je například zasklení od zdi až ke stropu, které obsahuje teplo a maximalizuje přirozené světlo. Budova oplývá systémem automatického stmívání denního světla. Tato budova je vybavena také systémem šedé vody, který zachycuje dešťovou vodu k opětovnému použití. Bank of America uvádí, že budova je z velké části vyrobena z recyklovaných a recyklovatelných materiálů. Vzduch, který vstupuje do budovy, je filtrován, jak je běžné, ale i vyčerpaný vzduch je vyčištěn. Bank of America Tower je první mrakodrap určený k dosažení licence Platinum LEED, která se zaměřuje nejpřísnější kritéria zdraví lidí a životního prostředí.  Bank of America Tower je postavena z betonu vyrobeného z strusky (vedlejší produkt vysokých pecí). Betonová směs použitá v budově je 55% cementu a 45% trusky. Použití struskového cementu snižuje škody na životním prostředí tím, že snižuje množství cementu potřebného pro stavbu, což snižuje množství skleníkových plynů způsobených oxidem uhličitým produkovaným běžným výrobním procesem cementu. Každá tuna vyrobeného běžného cementu vytváří v atmosféře asi jednu tunu oxidu uhličitého.  Izolace zasklení redukuje tepelné ztráty, snižuje spotřebu energie a zvyšuje průhlednost. Snímače oxidu uhličitého signalizují zvýšení ventilace čerstvého vzduchu, pokud jsou v budově zjištěny zvýšené hladiny oxidu uhličitého.  Funkce zachování vody v budově obsahují vodonosné pisoáry, u nichž se odhaduje, že ušetří 30 000 000 litrů vody ročně a sníží emise CO2 o 65 000 Kg ročně. Budova má 4,6 megawattovou kogenerační jednotku, která poskytuje část energetické náročnosti základního zatížení.  Při porovnání výšky budovy se používá pouze konstrukční výška podle pravidel a předpisů Světové rady vysokých budov.

Uznání.

V říjnu 2009 byla budova uvedena v televizním seriálu National Geographic Channel ve 100. epizodě MegaStructures.  V červnu 2010 byla budova oceněna Nejvyšší vysoká budova Ameriky za rok 2010 sdružením Council on Tall Buildings and Urban Habitat.

Stavební incidenty.

17. října 2007: Stavební kontejner z jeřábu, což způsobilo poškození budovy a zranilo 8 lidí na chodníku. Kontejner rozbil okna v několika podlažích a roztřískal trosky, které se táhly dolů po ulici. Lidé utrpěly pořezání a modřiny. Na místě se dočasně pozastavila stavba.  12. srpna 2008: Skleněná deska o objemu 680 kg spadla na chodník. Dva lidé utrpěli menší zranění.  17. září 2008: Ze skleněné fasády spadl panel a rozbil se o kontejner. Nikdo nebyl zraněn.

Bank of America Tower je mrakodrap ve městě New York na Šesté Avenue mezi 42. a 43. ulicí naproti Bryant Parku v Midtown Manhattanu. Stavba začala v roce 2004 a dokončena byla v roce 2009. Budova je se svoji výškou 366 m třetí nejvyšší v New Yorku (hned po Empire State Building) a 4. ve Spojených státech. Řadí se mezi nejefektivnější a nejekologičtější stavby na světě. Hlavním nájemníkem je Bank of America, podle kterého je i budova pojmenována.


Historie.

Zámek navrhl britský architekt Joseph Paxton. Inspirací pro návrh Ferrières byl Mentmore Towers v Buckinghamshire v Anglii, který Paxton postavil pro bratrance barona Jamese Mayera Amschela de Rothschild. Po spatření Mentmore baron James pozval Paxtona a požádal ho: „Udělejte mi Mentmore, ale dvakrát tak velké“.  Byl postaven v novorenesančním slohu, inspirovaném italskou renesanční architekturou se čtvercovými věžemi v každém rohu. Ústřední hala je dlouhá 120 stop (37 m) a vysoká 60 stop (18 m), střecha je prosklená. Sochařské práce byly provedeny pod vedením Charlese Henryho Josepha Cordiera a dekorativní malby pod dohledem Eugène Lami. Masivní knihovna čítá více než 8 000 svazků. Vzhledem k tomu, že byl zámek již navrhován pro opulentní zábavu, bylo důležité, aby kromě soukromých apartmánů Rothschilda, bylo zde dostatek apartmánů pro hosty. Těch zde mohlo pobývat až 80. Ferrières byl slavnostně otevřen 16. prosince 1862 za účasti Napoleona III.  Baron James získal velkou sbírku uměleckých děl, a sochy zdobí řadu zámeckých pokojů. Nacházejí se zde díla, jejichž autory byli Alexandre Falguière, Antonio Corradini či René de Saint-Marceaux.  Během prusko-francouzské války (1870–1871) byl zámek zabaven Prusy a jednali zde Otto von Bismarck, kancléř Severoněmeckého spolku, a francouzský ministr zahraničních věcí, Jules Favre. Němci opět obsadili zámek během okupace Francie ve druhé světové válce a v této době také vyplenili jeho obrovské sbírky umění. Zámek zůstal prázdný až do roku 1959, kdy se Guy de Rothschild a jeho druhá manželka, Marie-Hélène de Zuylen van Nyevelt, pustili do renovace. Díky jejich úsilí se zámek opět stal místem, kde se setkávala na večírcích evropská šlechta či hollywoodské filmové hvězdy. V roce 1975 Guy de Rothschild a jeho manželka charitativně darovali zámek Kancléřství pařížských univerzit, a ten je nyní otevřen pro veřejnost s možností prohlídek a speciálních akcí.  Na zámku byly natočeny některé scény z filmu Romana Polanského "Devátá brána" (2000).

Zámek Ferrières ("Château de Ferrières") je francouzský zámek, který nechal postavit v letech 1855 až 1859 baron Jacob de Rothschild. Rothschildské vlastnictví zámku Ferrières bylo předáno v mužské linii podle zásady prvorozenství. Jedná se o zdaleka největší a nejluxusnější zámek ve Francii z 19. století, je dosažitelný z rue Rucherie v Ferrières-en-Brie v departmentu Seine-et-Marne asi 26 km východně od Paříže.


Derealizace.

Depersonalizaci často doprovází derealizace, která se ji podobá, ale týká se vnějšího okolí, hmotných objektů a druhých lidí. Obě se mohou vyskytovat i nezávisle na sobě. Osoba v průběhu derealizace prožívá okolí jakoby nebylo opravdu skutečné a reálné. Zdá se jí např., jakoby žila ve snu. Okolní svět se jeví jako by stál za oponou, sklem, mlhou nebo záclonou. Může se zdát plochý a dvojrozměrný podobně jako kresba na papíře nebo obrázek na monitoru počítače. Nebo jakoby se celý život odehrával v televizi nebo kině a osoba jej sledovala jen jako pasivní divák. Dobře známá místa mohou být najednou prožívána jako cizí a neznámá. Blízcí lidé se mohou rovněž zdát cizí. Druzí mohou být vnímáni jako stroje, roboti či jako herci na divadelním jevišti. Osoba může mít pocit, jakoby věci kolem ní nebyly hmotné a skutečné, jakoby se jí jen zdály nebo doopravdy neexistovaly.

Depersonalizační a derealizační syndrom.

Depersonalizace a derealizace je přechodně prožívána v nejrůznějších situacích a v různé míře s ní má zkušenost velká část populace. Může se objevit po stresu, při únavě, v průběhu dětství, dospívání nebo jiných vývojových etap, také se objevuje bez zjevného důvodu. Pokud je zažívána trvale nebo se opakovaně, epizodicky vrací, může být příznakem psychické poruchy, která je dle MKN-10 nazývána depersonalizační a derealizační syndrom a dle DSM-IV depersonalizační porucha (depersonalization disorder).  Depersonalizační a derealizační syndrom býval považován za vzácnou poruchu, nověji se ale ukazuje, že jím trpí 1 % až 2 % populace. MKN-10 jej řadí mezi neurotické poruchy, DSM-IV mezi disociativní poruchy. Oba manuály shodně uvádějí neporušené testování reality, tzn. že nejde o psychotickou poruchu, osoba netrpí bludy a halucinacemi, svůj stav si uvědomuje, je jím značně znepokojena a obtěžována a zpravidla jej chce změnit.  Svůj stav se snaží popsat metaforicky („cítím se "jako bych" byl stroj, "jako bych" ani neexistoval...“), čímž dává najevo uvedený náhled, ale také obtíže, které jí uchopení zvláštních stavů činí.  Depersonalizační a derealizační syndrom může začít náhle z čista jasna (např. po požití drogy, často společně s panickou atakou) nebo se může postupně léta plíživě rozvíjet. Existují i fyzické příčiny depersonalizace a derealizace. Typicky začíná v období dospívání, ale osoba jím může být postižena i od nejranějšího dětství či dospělého věku. Často se jedná o dlouhodobou obtíž trvající měsíce, léta i desetiletí. Syndrom je stejně rozšířen mezi muži a ženami.  Depersonalizace a derealizace bývají často spoluzažívány s celou řadou jiných psychických poruch a symptomaticky se s nimi překrývají. Vyskytují se společně s depresí, úzkostí, se záchvaty paniky, s poruchami příjmu potravy, posttraumatickou stresovou poruchou, obsedantně kompulzivní poruchou, poruchami osobnosti aj. Žádná z těchto poruch však nepředurčuje přítomnost symptomů depersonalizace a derealizace ani jejich intenzitu, což podporuje koncepci depersonalizačního a derealizačního syndromu jako samostatné poruchy s nezávislým průběhem. Někdy se rozlišuje primární a sekundární forma syndromu, podle toho, zda v klinickém obraze pacienta syndrom dominuje nebo je naopak přidružen k jinému psychickému onemocnění. Současná psychiatrická praxe preferuje diagnostiku úzkostných, afektivních, osobnostních a jiných poruch na úkor depersonalizačního a derealizačního syndromu a ten většinou chápe jen jako sekundární, přidružený fenomén.  Etiologie syndromu není zcela známá. Kromě neurobiologických faktorů se na jeho vzniku může podílet psychické trauma. Znecitlivující a disociační komponenty depersonalizace a derealizace se v průběhu traumatu jeví jako účelné a adaptivní. Mimo oblast psychiatrie a psychologie se objevují teorie přičítající vznik depersonalizace a derealizace oslabení imunity (rtuť, toxiny, leaky gut syndrom).  Léčba syndromu je obtížná. Užívají se psychofarmaka (antidepresiva skupiny SSRI v kombinaci s lamotriginem, benzodiazepiny aj.) a doporučuje se dlouhodobá psychoterapie (psychodynamické, kognitivně behaviorální terapie aj.). Léčbu syndromu komplikuje, že je zřídkakdy diagnostikován. V případě postupného, plíživého počátku syndromu může být jeho význam podceněn a často je mylně interpretován a léčen jako tělesná porucha. V případě náhlého počátku syndromu se pacient může obávat počátečního šílenství a negativního nálepkování a o svém problému raději mlčí.  Okolí na postižené osobě zpravidla přítomnost syndromu nerozpozná. Ta může být přes obtížnost svých psychických stavů docela dobře sociálně adaptovaná. Otupění či ztráta emocí a empatie může nicméně komplikovat navázání a udržení partnerského vztahu a poruchy v kognitivní oblasti mohou zhoršit pracovní výkon nebo dokonce způsobit pracovní neschopnost.

Historie.

Termín depersonalizace (dépersonalisation) poprvé použil francouzský psychiatr Ludovic Dugas roku 1898. Zprávy o prožitcích pacientů, které depersonalizaci připomínají, se datují ale již dříve, minimálně od první poloviny 19. století (např. J.E. Esquirol, A. Zeller, M. Billod, W. Griesinger, později M. Krishaber). Termín derealizace zavedl a jako samostatný koncept vyčlenil německý psychiatr Wilhelm Mayer-Gross (1889–1961) roku 1935. V Čechách se depersonalizaci poprvé a nejvíce věnoval Antonín Heveroch (1869–1927), který roku 1910 v periodiku Časopis lékařův českých v šestidílném seriálu "O poruchách jáství" demonstroval 8 vlastních a 29 převzatých chorobopisů.

Depersonalizace je psychický symptom s širokou škálou projevů. Nejobecněji řečeno se vyznačuje zdáním neskutečnosti sebe sama. Zahrnuje tyto vybrané projevy: Vlastní existence, já anebo tělo se jeví být neskutečné, nereálné, neexistující, nevlastní, cizí. Od svých psychických a tělesných pochodů se osoba cítí být oddělena, odcizena, izolována. To se může týkat všech smyslových modalit – když se např. něčeho dotýká, je to jako by se toho dotýkal někdo jiný; když mluví, slyší mluvit jakoby někoho cizího apod. Někdy se lekne při pohledu do zrcadla, neboť místo sebe sama vidí v zrcadle jakoby někoho neznámého. Může se cítit odhmotněná, jako by nestála pevně na zemi, ale nadnášela se – jako by její tělo bylo zhotoveno z prázdna, vzduchu nebo třeba vaty. Může trpět strachem, že každou chvíli zmizí, zešílí nebo zemře – jako by se v nejbližší chvíli měla oddělit její duše od těla nebo se již oddělila. Časté jsou také pocity ztráty kontroly – osoba má dojem, že neovládá svoje tělo a jeho části, připadá si např. jako loutka bez vlastní vůle nebo jako pozorovatel spíše než činitel svého života. Sama sebe může prožívat jako by byla stroj, robot nebo automat.


Život.

Narodil se ve Saarlouis v Rýnské provincii Pruského království. V roce 1856 vstoupil do pruského námořnictva a byl zařazen na korvetu "Danzig", se kterou bojoval proti pirátům u marockého pobřeží. V roce 1859 byl povýšen do hodnosti podporučíka. V letech 1859 až 1862 se plavil na lodi "Elbe" v rámci expedice po Dálném východě. Na poručíka byl povýšen v roce 1862 a na kapitán-poručíka o tři roky později.  Dne 12. listopadu 1870, během prusko-francouzské války, velel dělovému člunu "Meteor" v bitvě proti francouzskému avízu "Bouvet" blízko Havany, za což získal Železný kříž druhé třídy. V roce 1871 byl povýšen na korvetního kapitána. Na počátku roku 1874 se účastnil cesty po Tichém oceánu, jejímž cílem bylo vyjednávat ve jménu Německého císařství s Tongou. V roce 1876 získal hodnost námořního kapitána. O pět let později se stal náčelníkem štábu německé admirality a v roce 1883 kontradmirálem.  Jakožto velitel Západoafrické eskadry v prosinci 1884 zasáhl do sporů mezi soupeřícími kmeny v Douale v Kamerunu a zavedl německou svrchovanost v estuáru řeky Wouri. Za tento úspěch v rozšíření koloniálního vlivu získal Řád červené orlice. Od 1. dubna do 4. července 1885 pak sloužil jako říšský komisař pro kolonii Kamerun. Poté velel eskadře křižníků mířících do Zanzibaru, zde vyjednal s místním sultánem o začlenění ostrova pod německou koloniální nadvládu. O rok později velel eskadře křižníků plující do Samoy se stejným cílem jako rok předtím. V roce 1889 byl povýšen na viceadmirála, o čtyři roky později na admirála a v roce 1895 získal post velícího admirála. Dne 18. ledna 1896 byl povýšen do šlechtického stavu. Dne 15. června obdržel Řád černé orlice. V roce 1899 odešel do výslužby a zůstal admirálem à la suite.  Zemřel v Berlíně. V jeho rodném Saarlouisu je po něm pojmenována ulice Admiral-Knorr-Straße.

Ernst Hugo Eduard Wilhelm Heinrich von Knorr (8. březen 1840 Saarlouis, Prusko – 17. únor 1920 Berlín, Německá říše) byl německý admirál Kaiserliche Marine, který se zasloužil o rozvoj německého koloniálního panství.


Děj.

Začátek příběhu se odehrává na rodinném výletu sourozenců Peta (13 let), Trishy (9 let) a jejich matky. Jde o pěší výlet a hned na jeho počátku se matka s Petem pustí do hádky kvůli svému rozvodu s otcem a Trisha se za nimi opožďuje, aby nemusela hádku poslouchat. Po chvíli sejde z cesty, aby mohla vykonat malou potřebu, ale sklouzne po dlouhém příkrém srázu a skončí daleko od cesty. Sice bez zranění, ale zcela dezorientovaná si to namíří na zcela opačnou stranu – do hlubokých lesů Apalačských hor ve státu Maine.  V batůžku jí zůstala lahev vody, dvě čokoládové oplatky, bramborové lupínky, vařené vejce, sendvič, láhev limonády, pláštěnka, Gameboy a walkman s rádiem. Občas si pustí rádio, aby se dozvěděla zprávy o pátrání po své osobě nebo si poslechla reportáž z baseballového utkání, kde hraje její oblíbený nadhazovač z týmu Red Sox – Tom Gordon. Usilovně se snaží hospodařit s trochou jídla a pití, které našla ve svém batohu, a také sbírá různé oříšky a bobule. Matka s bratrem se zatím vrátí do nejbližšího města a vyhlásí po ní pátrání. Ale Trisha už se zatím svým usilovným pochodem dostala mimo prohledávanou oblast. Rozhodne se jít po proudu potoka, který ji má dovést k civilizaci, ale zatím ji dovede pouze do bažin.  Jako následek hladovění, žízně, vyčerpání a několika lehkých poranění při pádech se u Trishy začínají objevovat halucinace. Představuje si různé lidi a mezi nimi hovoří i se s svým hrdinou Tomem Gordonem. Z lesa ji pozoruje jakási bytost a tady není úplně jasné, zda jde o halucinaci nebo nadpřirozený prvek přidaný autorem. Trisha postupuje dále do hlubin lesa, halucinace se stupňují, začíná se jí zjevovat “Bůh ztracených” v podobě vosy a zachovat si zdravý rozum se pro ni stává otázkou života a smrti. Po několika dnech se objevuje zápal plic jako následek pádu do ledové vody a prochladnutí. Dívka se pomalu dostává zpět do blízkosti civilizace, ale po devíti dnech narazí na medvěda. Inspirována svým hrdinou baseballovým nadhazovačem Tomem Gordonem vezme walkman a trefí medvěda do hlavy. Svědkem této události se stane lovec, který na medvěda vzápětí vystřelí. Medvěd uteče, ale není jasné, zda ho zahnala sama Trisha nebo lovcův výstřel.  Příběh končí v nemocnici, kde se Trisha setkává se svými rozvedenými rodiči a bratrem Petem. Trisha která se zotavuje z oboustranného zápalu plic, zůstává v pokoji pouze s otcem, se kterým chodívala na baseball, a předvede vítězné gesto Toma Gordona – to, kterým Tom vždy ukončuje vítězný zápas.

Holčička, která měla ráda Toma Gordona (anglicky "The Girl Who Loved Tom Gordon") je psychologický horor amerického spisovatele Stephena Kinga z roku 1999. Do češtiny přeložila Linda Bartošková.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 1994

Kvalifikační skupiny.

Celkem 130 týmů sehrálo alespoň jeden kvalifikační zápas. Bylo jich sehráno 497 a padlo v nich 1446 branek (tj. 2,91 na zápas).

Afrika (CAF).

"(40 týmů bojujících o 3 místenky)"  Ačkoliv se přihlásilo celkem 40 reprezentací, čtveřice z nich se na poslední chvíli odhlásila. Zbylých 36 týmů bylo rozlosováno do 9 skupin po 4 celcích, kde se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. Devítka vítězů skupin následně postoupila do druhé fáze, kde byla rozlosována do tří skupin po třech. Zde se znovu utkal každý s každým dvoukolově doma a venku. Vítězové jednotlivých skupin postoupili na MS.

Asie (AFC).

"(30 týmů bojujících o 2 místenky)"  V první fázi bylo 30 celků rozlosováno do 6 skupin po 5 týmech, ve kterých se utkali dvoukolově na dvou centralizovaných místech. Vítězové skupin následně postoupili do druhé fáze, kde utvořili jednu šestičlennou skupinu, ve které se utkali jednokolově na jednom centralizovaném místě každý s každým. První dva týmy postoupily na MS.

Evropa (UEFA).

"(38 týmů bojujících o 12 místenek)"  Celkem 38 týmů bylo rozlosováno do 6 skupin po šesti, resp. sedmi týmech. Vzhledem k tomu, že kvůli válce v Jugoslávii byla vyloučena, jedna ze skupin skončila jako pětičlenná. Ve skupinách se týmy utkaly dvoukolově každý s každým doma a venku. První dva celky z každé skupiny postoupily na MS.

Jižní Amerika (CONMEBOL).

"(9 týmů bojujících o 3 nebo 4 místenky - baráž proti vítězi baráže mezi celky z CONCACAF a OFC rozhodla o držiteli čtvrté místenky)"  Devítka týmů byla rozlosována do dvou skupin po 4, resp. 5 týmech. se nesmělo účastnit kvůli incidentu z minulé kvalifikace. Ve skupinách se celky utkaly dvoukolově každý s každým doma a venku. Z pětičlenné skupiny postoupily první dva týmy na MS. Ze čtyřčlenné skupiny postoupil přímo pouze vítěz. Druhý tým postoupil do mezikontinentální baráže proti vítězi mezikontinentální baráže mezi vítězem zóny OFC a druhým celkem zóny CONCACAF.

Oceánie (OFC).

"(7 týmů bojujících o 0 nebo 1 místenku - baráž proti týmu ze zóny CONCACAF a následně proti týmu z Jižní Ameriky rozhodla o držiteli této místenky)"  Po odhlášení jednoho z přihlášených celků byla zbylá šestice rozlosována do dvou skupin po třech týmech. Tam se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. Vítězové skupin se následně utkali systémem doma a venku o postup do mezikontinentální baráže proti druhému týmu zóny CONCACAF. Vítěz této baráže se následně utkal s týmem z Jižní Ameriky o místenku na MS.

Severní, Střední Amerika a Karibik (CONCACAF).

"(22 týmů bojujících o 1 nebo 2 místenky - baráž proti týmu ze zóny OFC a následně proti týmu z Jižní Ameriky rozhodla o držiteli této místenky)"  V zóně CONCACAF byly tři kvalifikační fáze. Týmy a byly nasazeny přímo do druhé fáze. V první fázi bylo 20 celků rozděleno podle geografických hledisek do Karibské a Středoamerické zóny. V Karibské zóně se 14 týmů (po předkole zredukovaných na 12) utkalo vyřazovacím systémem doma a venku utkalo o tři postupová místa do druhé fáze. Ve Středoamerické zóně byla šestice týmů rozlosována do dvojic a utkala se systémem doma a venku o tři postupová místa do druhé fáze. Ve druhé fázi byla osmička týmů rozlosována do dvou skupin po čtyřech celcích. Ti se utkali dvoukolově každý s každým doma a venku a první dva týmy z každé skupiny postoupily do třetí fáze. Tam čtveřice reprezentací utvořila jednu skupinu, ve které se opět utkali dvoukolově každý s každým doma a venku. Vítěz skupiny postoupil na MS. Druhý tým se utkal v mezikontinentální baráži proti vítězi zóny OFC. Vítěz této baráže se následně utkal s týmem z Jižní Ameriky o místenku na MS.

Mezikontinentální baráže.

Poprvé v historii tu byla dvě kola mezikontinentální baráže, tj. některé z konfederací měly alokovány pouze čtvrtiny místa.

CONCACAF vs. OFC.

Druhý celek zóny CONCACAF () se utkal s vítězem zóny OFC ().  "Celkové skóre dvojzápasu bylo 3:3, o postupu do další fáze mezikontinentální baráže rozhodl penaltový rozstřel, neboť ho vyhrála 4:1."

Vítěz první baráže vs. CONMEBOL.

Vítěz baráže CONCACAF vs. OFC () se utkal s celkem na druhém místě jedné ze skupin zóny CONMEBOL ().  " zvítězila celkovým skóre 2:1 a postoupila na Mistrovství světa ve fotbale 1994."

V kvalifikaci na Mistrovství světa ve fotbale 1994 se národní týmy ze šesti fotbalových konfederací ucházely o 22 postupových míst na závěrečný turnaj. Pořadatelské USA spolu s obhájcem titulu - Německem měli účast na závěrečném turnaji jistou. Kvalifikace se účastnilo 147 zemí.


Vznik a vývoj.

CBSS byla založena roku 1992 ministry zahraničí baltských států v Kodani jako reakce na geopolitické změny v regionu po skončení Studené války. Od svého založení CBSS přispívala k pozitivnímu vývoji baltského regionu jako celku a sloužila jako významný nástroj multilaterální spolupráce.  Roku 1998 vznikl stálý sekretariát CBSS ve Stockholmu, financovaný společně členskými státy.  Nejvyšším orgánem CBSS je zasedání ministrů zahraničí pořádaná jednou za dva roky.

Členské státy.

CBSS má 12 členů:

Pozorovatelé.

Dalších 7 států má status pozorovatele:

Předsednictví.

Předsednictví CBSS postupně přechází mezi jednotlivými členskými státy. Každé předsednictví trvá po dobu jednoho roku, od 1. července do 30. června.

Organizační struktura.

Zasedání ministrů.

Pravidelně jednou za dva roky je pořádáno zasedání ministrů členských států, které je nejvyšším orgánem CBSS.

Výbor představitelů.

V obdobích mezi konferencemi ministrů zahraničí je hlavním vyjednávacím a rozhodovacím orgánem Výbor představitelů (The Committee of Senior Officials, CSO). Ten sestává z vysokých zástupců ministerstev zahraničních věcí všech 12 členských států včetně Evropské komise. Výbor představitelů dohlíží, koordinuje a napomáhá činnosti ostatních orgánů CBSS.  V předsednictví výboru se zástupci jednotlivých států každoročně postupně střídají. Předsedou výboru je obvykle zástupce na úrovni vyslance, jmenovaný ministrem zahraničí předsedajícího členského státu.  Mnoho orgánů CBSS funguje pod záštitou CSO. CSO dohlíží na expertní skupinu nukleární a radiační bezpečnosti a operační skupinu proti obchodu s lidskými bytostmi a koordinuje činnost v pěti dlouhodobých prioritách CBSS, včetně expertní skupiny pro spolupráci při ochraně ohrožených dětí, expertní skupiny pro záležitostí mládeže, projektu EuroFakulty ve Pskovu a v dohledné době i expertní skupiny námořní politiky a případně dalších činností.

Sekretariát.

Stálý mezinárodní sekretariát CBSS vznikl na základě rozhodnutí ze 7. zasedání ministrů v dánském Nyborgu roku 1998. 20. října 1998 byl sekretariát slavnostně otevřen na ostrově Strömsborg ve Stockholmu.  Sekretariát má následující poslání:

Zrušené orgány.

V letech 1992-2009 existovala Pracovní skupina pro demokratické instituce, v letech 1995-2003 byla navíc doplněna pověřencem pro demokratizaci.  Na některých univerzitách členských států fungovaly EuroFakulty: v Tartu, Rize a Vilniusu mezi lety 1993-2005, v Kaliningradu mezi 2000-2007. Ve Pskovu je EuroFakulta od roku 2009 stále v provozu.

Rada států Baltského moře nebo jen CBSS (z anglického "Council of the Baltic Sea States") je politická organizace pro mezinárodní spolupráci v oblasti Baltského moře. CBSS byla založena roku 1992 za účelem koordinace rozvoje ekonomiky, občanské společnosti, problematiky lidských práv a nukleární bezpečnosti v regionu.


Historie.

Kočky s dlouhou jemnou srstí byly z Turecka dováženy do Evropy od 16.století. Jednalo se zřejmě o předchůdce jak tureckých angor, tak tureckých van. Tyto kočky byly pro svůj vznešený vzhled oblíbené u šlechty i měšťanů. V polovině 19.století se ovšem objevily první kočky perského typu, které na následující desítky let zcela ovládly chovy dlouhosrstých koček. Turecké kočky upadly na čas v zapomnění.  Plemeno turecká van bylo pro svět znovu objeveno v roce 1954 v horách na jihovýchodě Turecka v nadmořské výšce okolo 1600 m dvojicí anglických reportérek, Laurou Lushingtonovou a Soniou Hallidayovou, které zde získaly darem dvě koťata a dovezly je do Anglie. Svým neobvyklým zbarvením a vzhledem výrazně odlišným od tureckých angor tyto kočky upoutaly pozornost chovatelů. Obě dámy tedy znovu navštívily oblast jezera Van, pozorovaly a fotily zdejší kočky a dovezly domů další chovný pár. Plemeno zdárně nastoupilo cestu k oficiálnímu uznání.  V roce 1969 byla turecká van uznána britskou chovatelskou organizací GCCF, světová organizace FIFe jí uznala o tři roky později. V Česku se první turecké van objevily počátkem devadesátých let a od té doby se zde úspěšně chovají, i když stále zůstávají vzácným plemenem.

Turecká van v Turecku.

Pokud v Turecku budete pátrat po Van Kedisi (tedy vanské kočce), budete asi zmateni. Turci totiž jako Van Kedisi označují mohutnou, čistě bílou kočku s různobarevnýma očima (jedno oko modré, druhé jantarové). S těmito kočkami se skutečně v oblasti setkáte daleko spíše, než s "klasickou" tureckou van. Tyto kočky tělesnou stavbou připomínají spíše tureckou angoru. Stejně jako jiné čistě bílé kočky s různobarevnýma očima (například právě takto zbarvené turecké angory), bývají tyto kočky často postiženy hluchotou. "Klasická" turecká van tímto problémem netrpí.

Anatolská kočka.

Anatolská kočka připomíná krátkosrstou verzi turecké van. Vedou se diskuse, zda jde skutečně pouze o krátkosrstou verzi tohoto plemene, nebo samostatné, původní plemeno. Standard obou plemen je stejný (až na srst) a je povoleno zakřižování tureckých van mezi anatolky. Anatolskou kočku zatím uznává pouze chovatelská organizace WCF, světová organizace FIFe tyto kočky v současnosti neregistruje ani jako neuznané plemeno.

Charakteristika plemene.

Turecká van patří mezi větší kočky, samec může vážit až 7 kg, samice je o něco menší, váží obvykle 5-6 kg.  Hlava tvoří krátký zaoblený trojúhelník. Nos je středně dlouhý a rovný. Uši jsou větší, hustě ochlupené. Široké u základu s lehce zaoblenou špičkou. Posazené středně vysoko na lebce, odstup mezi nimi by se měl rovnat šířce ucha. Vnější strana uší by měla být bílá, vnitřní narůžovělá. Oči jsou velké a oválné, lehce sešikmené. Mohou být modré, světle jantarové nebo různobarevné (jedno oko modré, druhé světle jantarové).  Tělo je dlouhé, ale pevné. Svalnaté, středně těžkého typu. Nohy jsou středně dlouhé. Tlapky jsou drobné a kulaté, s chomáčky chlupů mezi polštářky. Ocas je středně dlouhý, huňatý.  Srst turecké van je polodlouhá, jemná a hedvábná, bez vlnité podsady. Jelikož pro oblast jezera Van jsou charakteristické značné výkyvy teploty v průběhu roku (v létě zde bývá až přes 40 stupňů Celsia, v zimě zde dlouho leží sněhová pokrývka), liší se u turecké van výrazně letní srst, která je kratší a řídká, a zimní srst, která je mnohem delší a hustší.  Původně byly turecké van křídově bílé s červenou kresbou se stejným odstínem na hlavě a ocasu. Toto původní zbarvení se stále požaduje na výstavách ve Velké Británii. FIFe povoluje i kombinace křídově bílé srsti s černou, modrou, kaštanovou, krémovou či želvovinovou kresbou, popřípadě tytéž barevné variety s aguti tickingem (což je střídání světlých a tmavých pruhů na jednotlivém chlupu). Velikost skvrn na hlavě není specifikována, měly by však být oddělené a jasně patrné. Ocas musí být zbarvený po celé délce.

Povaha.

Turecké van jsou temperamentní a inteligentní kočky, které si v domácnosti zpravidla vyvolí jednoho člověka. Toho pak všude následují a věnují mu veškerou svou pozornost, přičemž ostatní členy domácnosti víceméně ignorují.  Jak již bylo zmíněno, turecké van milují vodu. Rády si s ní hrají, nevadí jim se vykoupat a některé si i rády zaplavou. Jsou též výbornými rybáři.

Péče.

Turecké van vyžadují minimálně třikrát týdně česání k zamezení plstnatění srsti. V období línání i častěji.

Turecká van ("Van Kedisi") je vzácné plemeno kočky domácí. Původem je z jihovýchodního Turecka. Jméno pochází od názvu jezera Van, v jehož okolí se plemeno přirozeně vyvinulo. Turecká van má pro kočky nezvyklou vlastnost - nebojí se vody, ráda a dobře plave. FIFe řadí tureckou van do skupiny II, mezi polodlouhosrsté kočky.


Historie.

Náměstí se rozkládá v místě bývalé pevnosti, která byla součástí městských hradeb Karla V. vystavěných ve 14. století. V roce 1811 byla na náměstí umístěna fontána Château-d'Eau, která dala náměstí jméno. Náměstí získalo svou dnešní podobu během Druhého císařství, kdy byly vystavěny "Boulevard de Magenta", "Avenue de la République" (původně "Boulevard des Amandiers") a "Boulevard du Prince-Eugène", dnes "Boulevard Voltaire". V roce 1866 architekt Gabriel-Jean-Antoine Davioud postavil po celé severní straně náměstí obchody. V následujícím roce rovněž postavil druhou kašnu na náměstí zdobenou bronzovými lvy. Kašna Château-d'Eau byla přesunuta v roce 1880 na náměstí "Place Félix-Éboué", aby uvolnila místo mohutnému pomníku.

Rozvoj.

Na obnovu náměstí byla vypsána soutěž. Vítězem se stal 21. ledna 2010 tým Trevelo & Viger-Kohler.

Pomník.

V roce 1879 proběhla soutěž na realizaci velkého pomníku Republiky (Monument à la République), kterou vyhráli bratři Léopold Morice (sochy) a Charles Morice (podstavec). Odhalení pomníku proběhlo na dvakrát. Poprvé 14. července 1880, kdy byl představen sádrový model a podruhé 14. července 1883 konečná verze v bronzu. Památník se skládá z kolosální bronzové sochy Marianny vysoké 9,50 m stojící na kamenném sloupu o výšce 15 m. Na něm jsou umístěny alegorie Svobody, Rovnosti a Bratrství.  Soutěže v roce 1879 se také zúčastnil sochař Jules Dalou (1838-1902), jehož návrh "Triomphe de la République" sice nezvítězil, ale nakonec byl realizován na náměstí Place de la Nation. Marianne stojí na sloupu. Má frygickou čapku a rostlinnou korunu. V pravé ruce drží olivovou ratolest, symbol míru. V levé ruce drží desky s nápisem „Lidská práva“. Přes rameno má přehozený meč.  Sedí po levici Marianne. Na rozdíl od Socha Svobody, která drží pochodeň v pravé ruce a pošlapává přetržený řetěz u nohou, tato nese pochodeň v levé ruce, zatímco pravá ruka spočívá na kolenu a drží přetržený řetěz. V pozadí je dub vytesaný v reliéfu ve sloupu.  Drží v pravé ruce státní vlajku, na které je v pravém poli zkratka „RF“ a v levém tesařská krokvice, symbol rovnosti.  Jedná se o skupinu, kterou tvoří žena hledící na dvě děti (putti), které čtou knihu. Doprovází je snop pšenice a kytice symbolizující hojnost.  Sloup tvoří piedestal Marianny a okolo něj jsou umístěny sochy Svobody, Rovnosti a Bratrství. U nohou Marianny je ozdobný bronzový věnec, ve kterém je znak města Paříže a nápis „À LA GLOIRE DE LA RÉPUBLIQUE FRANÇAISE - LA VILLE DE PARIS - 1883“. (Pro slávu Francouzské republiky - město Paříž - 1883.) Mezi Svobodou a Bratrstvím a mezi Bratrstvím a Rovností jsou umístěny medailony představující Práci a Mír.  U nohou Marianny leží bronzový lev, který chrání všeobecné volební právo, které představují bronzové urny.

Ulice vedoucí k náměstí.

Ve směru hodinových ručiček:

Place de la République (česky "náměstí Republiky") je náměstí v Paříži na hranicích 3., 10. a 11. obvodu. Pod náměstím se nachází jedna z nejrozsáhlejších stanic zdejšího metra - République. Uprostřed náměstí se nachází pomník Republiky (Monument à la République). Náměstí Republiky je z důvodu svého názvu a symboliky s ním související jedním z obvyklých míst demonstrací v Paříži, nejčastěji z podnětu levicových stran nebo odborů. Náměstí je osvětleno bohatě zdobenými pouličními lampami se symboly Francouzské republiky.


Životopis.

Johann Strauss st. se narodil v rodině majitele hostince, ale jeho otec zemřel krátce po jeho narození. V rodinném hostinci se od malička dostával do kontaktu s muzikanty, kteří ho zaujali. Hrát na housle se začal pravděpodobně učit sám. Rodině se jeho zájem o hudbu příliš nezdál a jeho matka s nevlastním otcem rozhodli, že ho dají na knihaře. Toto studium však Straussovi vůbec nevyhovovalo. Přidal se tedy do kapely Michaela Pamera, a koncem roku 1819 přestoupil k Josefovi Lannerovi, který rychle poznal jeho talent. Roku 1825 se oženil s dcerou hostinského Anne Streim (*30.8.1801-<time>23. 2.1870) a do roku 1838 spolu měli 6 dětí, první syn byl slavný Johann.</time> V tom období začal i komponovat. Krátce na to spolu přestali Lanner a Strauss dobře vycházet a koncem roku 1825 Strauss z orchestru odešel. Založil si vlastní orchestr, se kterým se veřejnosti představil v létě 1826. Sympatie publika si získal rychle a od roku 1827 jeho skladby začaly vycházet v tištěné podobě. Orchestr si rozšiřoval a přísně od něj vyžadoval důkladnost a dobré ladění. Pozdvihl valčík na novou uměleckou úroveň. Navíc byl i mistrem reklamy, díky čemuž se stal nejpopulárnějším muzikantem ve Vídni. V roce 1834 poprvé odešel na zahraniční turné do německých zemí, a seznámil se s o 10 let mladší Emilli Trampusch (*29.7.1814 – † 1865), dcerou vojenského lékaře. V roce 1837 potom do Francie a Anglie. Všude ho provázel obrovský úspěch. Od roku 1838 odešel od své manželky, a se E. Trampusch žil ve volném svazku až do jeho smrti, měli spolu 7 děti. Po Lannerově smrti roku 1843 se stal hudebním ředitelem dvorních bálů (K.k. Hofballmusikdirektor). V revolučním roce 1848 se sice snažil ve svém podnikaní využít revoluční nálady obecenstva, ale i kvůli svému postavení se nikdy nepostavil proti Habsburské moci. V srpnu 1848 navíc koncertoval pro císaře Ferdinanda a složil i slavný "Radeckého pochod ()", na počest maršála Jana Josefa Václava hraběte Radeckého z Radče, který se vítězně vrátil z potlačení povstání v italských državách monarchie. Takto se otevřeně postavil na stranu císařské moci, čímž značně poklesla jeho popularita v očích veřejnosti. Po revoluci Strauss odešel z dusné atmosféry Vídně na zahraniční turné. 19. 9. 1849 měl svůj poslední koncert u Sperla. Od své nejmladší dcery se nakazil spálou a o 6 dnů později umírá na mozkovou mrtvici. Zemřel 25. září 1849. Nejslavnější skladbou Johanna Straussa je zmíněný "Radeckého pochod", který nemůže chybět ani jeden rok na programu tradičního Vídeňského Novoročního koncertu. Známe jsou také valčíky "Das Leben ein Tanz", "Die vier Temperamente" nebo "Loreley-Rheinklänge".

Johann Strauss starší (14. března 1804 Vídeň – 25. září 1849 Vídeň), byl rakouský hudební skladatel. Skládal hlavně taneční hudbu – valčíky a polky. Jeho nejstarší syn, Johann Strauss mladší, pokračoval v jeho stopách a jeho sláva překročila otcovu. Skladateli byli i jeho mladší synové, Josef a Eduard.


Život.

V roce 1907, kvůli nepokojům v Moldavsku, Braunerova rodina emigrovala do Hamburku. Na začátku balkánské války v roce 1912 se rodina přestěhovala do Vídně. Roku 1914 se Braunerova rodina vrátila do Bukurešti. Od svého dětství Victor Brauner tajně navštěvoval setkání spiritistů organizované jeho otcem, vášnivým okultistou. Viktor Brauner začal malovat v roce 1917, navštěvoval evangelickou školu v Braile. V roce 1919 se zapsal na Vysokou školu výtvarných umění v Bukurešti. Byl brzy vyloučen kvůli svým dílům, které byly považovány za skandální. 26. září 1924 se v Bukurešti uskutečnila jeho první výstava. Victor Brauner se účastnil hnutí „rumunského dadaismu“ až do roku 1930.  V roce 1930 se přestěhoval do Paříže, kde byl uvítán přítelem a krajanem Constantinem Brancusim. Spřátelil se s Alberto Giacomettim a Yvesem Tanguyem. K surrealistické skupině se Brauner oficiálně připojil v roce 1932. V roce 1933 ho Yves Tanguy představil André Bretonovi, poté se Brauner setkal s René Charem. V roce 1934 praktikoval automatickou kresbu a namaloval mnoho obrazů, na nichž se neustále vrací téma oka. V témže roce se v Galerii Pierre konala jeho první pařížská výstava.  Dne 28. srpna 1938, během šarvátky mezi Oscarem Dominguezem a Estebanem Francesem, Victor Brauner přichází o své levé oko.  V červnu 1940 po částečné okupaci Francie německou armádou, Victor Brauner našel útočiště neprve v rodině básníka Roberta Riuse v Perpignanu. V listopadu byl ve vile Air-Bel v Marseille, s dalšími surrealisty jako André Breton, Max Ernst, Wifredo Lam a další.  V roce 1947 se zúčastnil mezinárodní surrealistické výstavy v galerii Maeght v Paříži. Po této výstavě opustil surrealistickou skupinu.

Victor Brauner (15. června 1903 Piatra Neamtz v Karpatech, Rumunsko – 12. března 1966 Paříž) byl malíř – surrealista rumunského původu, působící v Paříži.


Život.

Narodila se jako Anna Charlotte Dorothea, dcera Johanna Fridricha von Medem, říšského hraběte ze staré kuronské šlechty, generálporučíka Ruského impéria, a jeho druhé manželky, Louisy Charlotty von Manteuffel. Její otec vlastnil mnoho statků v Kuronsku. Její starší nevlastní sestrou z otcova předchozího manželství byla básnířka Elisa von der Recke. Mladším bratrem byl ruský diplomat Christoph Johann von Medem, který v Mitavě postavil vilu Medem.  6. listopadu 1779 se osmnáctiletá Dorothea stala třetí manželkou 55letého, bezdětného vévody Petra Birona, syna Ernsta Johanna von Biron. Pár měl šest dětí, dvě z nich však zemřely v dětství. Všechny přeživší děti byly dcery; ta nejmladší, Dorothea von Biron, byla pravděpodobně nemanželská, i když ji vévoda uznal za svou. Vévodkyně Dorothea byla díky svému postavení i díky své kráse přijata v nejvyšších společenských kruzích. Její manžel byl vzhledem k vážné politické situaci, která postihla jeho panovníka, polského krále (trojí dělení Polska), často posílán na diplomatické mise do Varšavy, Berlína, Karlových Varů a Petrohradu. Během těchto jeho dlouhých nepřítomností se Dorothea od svého manžela odcizila a měla několik milostných afér s jinými muži, s polským šlechticem Alexandrem Batowskim, se švédským generálem Gustafem Mořicem Armfeltem a také s francouzským ministrem zahraničí resp. diplomatem, vévodou Charlesem Mauricem de Talleyrand-Périgord. S hrabětem Batowskim zplodila svou (přeživší) čtvrtou dceru Dorotheu, narozenou v roce 1793. Poté se vévodkyně natrvalo přestěhovala do "Palais Kurland" (Kuronského paláce) na třídě Unter den Linden v Berlíně, kde zřídila aristokratický salon.  V roce 1794 získala vévodkyně panství Löbichau v Duryňsku a pobývala tam v letním období na nově postaveném zámku. Do Löbichau si zvala básníky, filosofy, příbuzné a přátele. Zámek se stal známým jako "Musenhof der Herzogin von Kurland" (dvůr múz vévodkyně kuronské). Její nevlastní sestra, básnířka Elisa von der Recke, přijížděla do Löbichau. Postupně sem zavítali významní mužové té doby jako byli ruský car Alexandr I. Pavlovič, pruský král Fridrich Vilém III., císař Francouzů Napoleon Bonaparte, diplomat a vévoda Charles Maurice de Talleyrand-Périgord, Klemens Wenzel von Metternich a básníci Johann Wolfgang von Goethe a Friedrich von Schiller.  Po sňatku její nejmladší dcery Dorothey s Talleyrandovým synovcem, hrabětem Edmondem de Talleyrand-Périgord, v roce 1809 se vévodkyně přestěhovala do Paříže, kde měla intenzivní vztah s vévodou Talleyrandem a ovlivňovala jej, aby se obrátil proti Napoleonovi.  Několik let po její smrti v Löbichau v roce 1821 byly ostatky kuronské vévodkyně Dorothey přeneseny do rodinné hrobky v Zaháni, kde byl již v roce 1800 pohřben její manžel, vévoda Petr Biron.

Potomci.

S Petrem Bironem:  S Alexandrem Batowskim:

Dorothea von Medem (3. února 1761 – 20. srpna 1821) se narodila v Mežotne v tehdejším Kuronském a zemgalském vévodství. Po sňatku s posledním kuronským vévodou Petrem Bironem byla známá jako vévodkyně Dorothea Kuronská ("Dorothea von Kurland"). Vedla mj. proslulý aristokratický salon v Berlíně a vykonávala různé diplomatické povinnosti jménem svého manžela.


Konstrukce.

U starších konstrukcí nasazených zámků, jaké se dodnes někde vyskytují na půdách, ve sklepích a v hospodářských zařízeních, je závora zámku pevně spojena s klikou, takže se při stisknutí kliky zvedne ze zubu na zárubni dveří. Novější a průmyslové kliky pro dveře se zadlabaným zámkem jsou spojeny čtyřhranem, který prochází otočným ořechem s pákou, jež posouvá západku („střelku“) zámku. Aby klika vlastní vahou nepadala dolů, je otočný ořech v zámku podpírán spirálovou pružinou. Místo běžné pákové kliky se někdy používaly i otočné kliky, například oválné nebo se dvěma krátkými raménky. U vstupních dveří domu i bytu se vnější klika často nahrazuje pevným knoflíkem, takže se dveře dají otevřít pouze klíčem. Místo kliky se v USA, Velké Británii a dalších zemích běžně užívají kruhové otočné knoflíky, někdy se zabezpečovacím tlačítkem uprostřed, které je třeba stisknout.

Vzhled.

Kliky jsou prakticky téměř vždy opticky velmi výraznou součástí dveří nebo okna, neboť viditelně vyčnívají z jejich povrchu. Z tohoto důvodu musí být také vhodně esteticky navrženy. Design dveřní či okenní kliky musí splňovat jak základní ergonomické požadavky (snadnost obsluhy rukou i od osoby slabší tělesné stavby) tak i požadavky estetické a architektonické povahy. Okna i dveře a jejich kliky jsou velmi často důležitou součástí interiéru i exteriéru budovy a jejich návrh by měl odpovídat celkovému účelu a povaze příslušné stavby, budovy, místnosti apod. To je také důvod, proč například na historickém zámku (dveřním zařízení i stavbě) najdeme nejčastěji kovové kliky, zdobně vytepané či vykované do nějakého zajímavého uměleckého tvaru spíše než „obyčejné“ kliky bakelitové či hliníkové běžně známé z obyčejných oken či dveří.

Klika je rukojeť k otevírání a zavírání dveří, oken a dalších jim podobných záklopných mechanismů. Pracuje na jednoduchém principu, podobném kolu na hřídeli, kde moment síly vyvinutý (obvykle lidskou rukou) na kliku otáčí mechanismem dveřního či okenního zámku apod.


Hra.

Hráč se může bezplatně zaregistrovat pod jménem a heslem. Každý herní vesmír je rozdělen na galaxie, ty jsou rozděleny na hvězdné systémy a ty se dále dělí do nejmenších oblastí – samotných planet. Každý systém má 15 pozic pro možné planety. Pozice hráče v tomto světě se pak označuje číselně, např. 1:111:11 – takový hráč je v první galaxii, 111. systému a na 11. planetě.  Na počátku hry je hráč postaven do role budovatele své první planety o určité velikosti, jež má určitou pozici ve vesmíru. Musí se postarat o vybudování zařízení, zásobujících jeho planetu materiálem, jako doly a elektrárny. Hlavní tři materiály jsou kovy, krystaly a deuterium. Pak může hráč přistoupit k budování jeho továren a může začít vyvíjet technologie. Hráč se pak dostává do stádia, kdy je hlavní náplní hry interakce s jinými hráči a vylepšování úrovně vyspělosti všeho na planetě. Hráči mohou zakládat aliance, mohou vyhlašovat války, bojovat mezi sebou, obchodovat, či se navzájem vykořisťovat. Víceméně je snahou hráče dostat se na vyšší pozice ve statistikách.  Ve hře mohou hráči také podnikat expedice do neprobádaného prostoru nebo po velkých bitvách mohou také vzniknout k planetám měsíce. Hru lze hrát spoustou různých strategií.

Temná hmota.

Pokud hráč chce, může si za reálné Peníze prostřednictvím např. SMS nebo PayPalu pořídit tzv. Temnou hmotu (hráč ji může získat i na expedicích). Ve hře je popisována jako tajemná vysokoenergetická vesmírná substance, jež má vysokou cenou. Hráč může Temnou hmotu prodat a tím si pořídit do hry dočasná vylepšení (např. při vylepšení "geolog" je na hráčovu planetu najmut geolog, jenž svými schopnostmi zvýší produkci všech dolů). Díky Temné hmotě může také hráč zvýšit krátkodobě svou produkci dolů nebo získat suroviny.

Seznam českých vesmírů.

V minulosti hry proběhlo několik slučování vesmírů. K datu 4. listopadu 2016 je v provozu devět vesmírů:  Již nefunkční vesmíry:

OGame (nebo také Ogame) je browserová MMO textová počítačová hra z prostředí budoucnosti. V současnosti v české verzi existuje 16 serverů (ve hře nazývaných vesmíry). Hra byla dokončena roku 2000 a GameForge hru vydalo o dva roky později – 3. října 2002. Hra je z většiny bezplatná a dostupná v mnoha jazykových verzích. V současnosti má několik desítek milionů hráčů po celém světě.


Původ znaku.

Znak má kořeny v erbu hraběte Jindřicha V. (1235-39). Počet pruhů nebýval přesně dán. Například ve stati heraldika Karla Schwarzenberga "Znaky českých vévodství" je pole děleno jen sedmkrát.  Červený lev ve stříbře je znakem hrabat z Limburgu. Když se jejich větev v Lucilimburku (Luxemburg) oddělila jako samostatný panovnický rod, začali štít modře pruhovat jakožto rozlišovací znamení. O jeho původu existují dvě teorie: pruhy byly převzaty buď z pruhované korouhve na jezdecké pečeti hraběte Viléma z roku 1123 nebo z erbu hrabat z Loonu (Loozu) a Grandpré. Ty jsou však zlaté a červené, nikoli stříbrné a modré. Hrabě Jindřich V., řečený Blondýn či Plavovlasý (Der Blonde, le Blond), byl lucemburský hrabě, hrabě z Laroche, markrabě z Arlonu a markrabě namurský. Jindřich byl starším synem hraběnky Ermesindy (1186-1247), jediné dědičky namurského a lucemburského hraběte Jindřicha IV. Slepého a limburského vévody Walrama (†1226). Na jeho náhrobku v klášteře Clairefontaine je červený jednoocasý korunovaný lev v bíle a modře pruhovaném poli. V této podobě je také erb Jana Lucemburského v triforiu svatovítské katedrály.

Znak velkovévody.

Velký velkovévodský erb je odlišný od velkého státního znaku. 7. října 2000 abdikoval po 36 letech vlády velkovévoda Jean ve prospěch svého syna, dědičného velkovévody ("S.A.R. le Grand-Duc héritier") Jindřicha. O několik měsíců později, 23. června 2001 stanovil nový panovník, velkovévoda Jindřich, ve spolupráci s Heraldickou komisí, svůj velký erb velkovévodským výnosem ("par arrêté grand-ducal"): čtvrceno, I a IV Luxemburk, tj. v poli pruhovaném ("„burelé"“) stříbrně a modře, červený dvouocasý lev ("la queue fourchue et passée en sautoir") se zlatou zbrojí a korunou, a II a III Nasavsko/"Nassau", tj. v modrém poli, posypaném zlatými šindeli zlatý korunovaný lev s červenou zbrojí. Srdeční štítek parmských Bourbonů, tj. v modrém poli tři (2, 1) zlaté lilie, červený lem štítku s osmi stříbrnými mušlemi "(posées en orle"). Štít je převýšen královskou korunou (sic!) a ovinut stuhou a křížem Řádu Dubové koruny ("de l’ordre de la Couronne de chêne"). Štítonoši jsou vpravo korunovaný dvouocasý zpět hledící zlatý lev s červenou zbrojí, vlevo korunovaný zpět hledící zlatý korunovaný lev s červenou zbrojí. Každý ze lvů drží lucemburský prapor se zlatým třepením. Vše je položeno na purpurový plášť, podšitý hermelínem, lemovaný zlatě, opatřený zlatým třepením a šňůrami, a vrcholící královskou korunou. Prapory přesahují nad plášť. Malý znak velkovévody: čtvrceno, 1. a 4. pole Luxemburg, 2. a 3. pole Nassau. Štít zdoben královskou korunou.  Střední znak velkovévody: čtvrceno, 1. a 4. pole Luxemburg, 2. a 3. pole Nassau. Štítonoši - vpravo zlatý korunovaný zpět hledící dvouocasý lev s červenou zbrojí, vlevo zlatý korunovaný zpět hledící lev s červenu zbrojí. Štít zdoben královskou korunou.  Malý a střední velkovévodský erb byly stanoveny již výnosem ze 23. února 2001. Podle článku 3 tohoto výnosu si velkovévoda Jean podrží dosavadní erb.  Erb velkovévody Jeana odpovídá střednímu znaku velkovévody Henriho, ale s opačným pořadím polí - nasavští lvi jsou v 1. a 4. poli, lucemburští ve 2. a 3.

Historický velký znak velkovévodů z rodu Nassau (1898).

Popis nasavského domácího erbu: Štít je dělen trojím dělením a trojím štípením/polcením na 16 polí, z nichž 4 vnitřní (6, 7, 10, 11) tvoří střední štít. Ten jest čtvrcen: 1 a 4 rodový erb Nassau: V modrém zlatými šindeli posypaném poli žlutý (!) korunovaný lev. 2 a 3 znak velkovévodství Luxemburg. V bíle (!) a modře devětkrát děleném štítě žlutě korunovaný červený lev.  Hlavní štít je tvořen čtyřmi skupinami a sice  a. na paměť starší Weilburské větve tři pole:  1. Saarbrücken: V modrém žlutými zabodnutými jetelovými křížky posypaném poli žlutě korunovaný bílý lev.  2. Merenberg: V zeleném vždy třemi žlutými křížky provázený žlutý ondřejský kříž.  3. Weilnau: Ve žlutém dva červení kráčející levharti.  b. na paměť starší Saarbrückenské linie čtyři pole:  4. Moers: Ve žlutém černé břevno.  8. Saarwerden: V černém bílý (dvouhlavý) orel se žlutou zbrojí.  12. Lahr: Ve žlutém červené břevno.  16. Mahlberg: Ve žlutém červeně korunovaný černý lev.  c. na paměť Otonské větve (pokolení) tři pole:  5. Catzenelnbogen: Ve žlutém červený levhart.  9. Dietz: V červeném dva žlutí kráčející levharti.  13. Vianden: V červeném bílé břevno.  d. na památku poslední purkraběnky na Kirchbergu, Luisy, choti knížete Friedricha Wilhelma zu Nassau Weilburg a na Dům spadlé hrabství Hachenburg dvě pole:  14. Kirchberg: V bílém tři černé kůly.  15. Sayn: V červeném žlutý levhart (ve skoku).  Helmy: ve středu vpravo je helm Nasavských (Walramovského pokolení), vlevo Lucemburských. Vpravo se připojují helmy Saarbrückenu a Moersu, vlevo helmy Dietzu a Saynu, odpovídající čtyřem skupinám v hlavním štítě. Pokračujeme zprava doleva.  1. Moers: Korunováno. Žlutá hlava věžníka s černým, bíle vroubeným obojkem s bílým kroužkem. Přikrývadla černo-žlutá:  2. Saarbrücken: Bíle a černě dělené křídlo. Přikrývadla: černo-bílá.  3. Nassau: Červeně korunovaný žlutý sedící lev mezi dvěma modrými, žlutými šindeli posypanými rohy. - Přikrývadla: modro-žlutá.  4. Luxemburg: Černá křídla ("recte: se zlatými cetkami"!) Přikrývadla: modro-bílá.  5. Dietz: Černé křídlo s červeným kotoučem, na němž jsou žlutí levharti ze štítu. Přikrývadla: žluto-červená.  6. Sayn: Korunováno. Žlutá tatarská čepice. Přikrývadla červeno-žlutá.  Štítonoši: Dva na žluté římse stojící zpět hledící žlutí lvi s heraldickými korunami.  Vše obklopuje hermelínem podšitý žlutými třásněmi a šňůrami zdobený purpurově červený královský stan s královskou korunou.  "Popis převzat a přeložen z výnosu/"Erlass "velkovévody Adolfa ze dne 29. července 1898 (zámek Hohenburg), zveřejněného na stránkách Huberta de Vries. "Erb se" "od 60. let. 20. století nepoužívá a nahradil jej velký znak velkovévody Jindřicha.

Státní znak Lucemburska má tři verze – znak velký, střední a malý. Velký státní znak: devětkrát stříbrně a modře dělený štít, v něm červený dvouocasý zlatě korunovaný lev se zlatou zbrojí (Lucemburk). Štít převýšen velkovévodskou korunou (královská koruna s oblouky, bez čapky). Štítonoši – dva zpět hledící zlatí dvouocasí korunovaní lvi s červenou zbrojí. Pod štítem zavěšen na stuze klenot Řádu Dubové koruny. Vše položeno na hermelínem podšitý červený plášť, vrcholící velkovévodskou korunou.


Pozadí události.

V březnu roku 1945 začínala být válečná situace Německa neudržitelná a zoufalá. Bylo jasné, že se blíží konec války, a většina dříve zabraného území byla znovu osvobozena. Bitva v Ardenách dopadla pro Německo neúspěšně a spojenecké armády postupovaly z východu i ze západu na Německo. Hitler však odmítl složit zbraně a namísto kapitulace vydal toto nařízení, které mělo zabránit tomu, aby německé prostředky padly do rukou nepřítele.

Reakce Speera a výkon rozkazu.

Albert Speer, Hitlerův hlavní architekt a tehdejší ministr zbrojního a válečného průmyslu, byl tímto výnosem šokován, rozkazu tedy bezprostředně neuposlechl. V průběhu dalších dní Speer v doprovodu Walthera Rohlanda a jeho kolegů z rúrského štábu ministerstva zbrojení objížděl západní kraje Německa se záměrem vymluvit župním vedoucím jejich očekávanou ochotu splnit Hitlerův rozkaz (částečně za užití obvykle nacistické argumentace o nutnosti zachovat objekty a zařízení pro válečnou produkci, která byla pro dosažení vítězství nezbytná). Speer župní vedoucí přesvědčil, že Hitlerovy evakuační rozkazy jsou neproveditelné. Albert Speer přednesl Hitlerovi žádost o zrušení tohoto rozkazu. Hitler mu nevyhověl a dal mu 24 hodin, aby svůj postoj přehodnotil. Po této lhůtě Speer vyjádřil Hitlerovi podporu a rozhodl se rozkazu uposlechnout, ale jen naoko. Přiměl Hitlera, aby původní směrnici z devatenáctého března doplnil o nové nařízení, jež ministrovi zbrojení dávalo výhradní pravomoc rozhodovat o ničení průmyslových objektů a infrastruktury. Jako ministr nadále pokračoval v maření rozkazu zničit celé vnitřní území nacistického Německa, což Hitler podle všeho minimálně tušil a tajně to toleroval. Tím zamezil proměně Německa ve,spálenou zemi", kterou diktátor předtím nařídil (třebaže Wehrmacht během ústupu zničil řadu důležitých mostů). Speer si do svých akt poznamenal Hitlerův souhlas s tím, že na rozdíl od obrovského Ruska neměla taktika,spálené země" pro tak malé území jako Německo význam. Bezprostředně poté rozeslal patřičně pozměněný Hitlerův rozkaz, jenž nově ponechával způsob provedení výhradně na ministrovi zbrojení. Třetího dubna odpověděl na žádost župního vedoucího Ueberreithera (Dolní Podunají) o povolení zničit vodárny a elektrárny:,Podle Vůdcova nařízení z 30. 3. 1945 se politika spálené země ruší." A zdůraznil, že dočasné vyřazení z provozu,plně uspokojuje Vůdcem sledovaný cíl". Velitelství Wehrmachtu (Oberkommando der Wehrmacht, OKW) 3. dubna prohlásilo, že i přes vůdcův rozkaz zničit všechna zařízení, které by nepřítel mohl využít, bylo v některých případech účelnější demolici nahradit,dlouhodobým vyřazením z provozu" (německy: "nachhaltige Unterbrechung"), které by mohlo skončit, jakmile by se naskytla možnost mosty znovu obsadit. Ve věci ničení vojensky důležitých zařízení si Wehrmacht evidentně chtěl vyhradit právo rozhodnout dle vlastního uvážení. Rozkaz tedy v plném dosahu proveden nikdy nebyl, demolice se dotkla pouze pár vybraných objektů. Přesně měsíc po upraveném vydání znění rozkazu dne 30. dubna spáchal Adolf Hitler sebevraždu.

„Nařízení o demolicích v Říši“ (německy: "Befehl betreffend Zerstörungsmaßnahmen im Reichsgebiet"), později znám jako „Neronův rozkaz“ (německy: "Nerobefehl"), byl příkaz vydaný 19. března 1945 Adolfem Hitlerem, který nařizoval zničení všech vojenských, dopravních, zpravodajských, průmyslových a zásobovacích zařízení a staveb a také veškerých cenných věcí na území Třetí říše, které by mohly být nepřítelem zabrány a zneužity ve válce. Dále také měli občané Německa okamžitě opustit území získané Sověty pod sankcí zastřelení. Dohlížitelem na splnění rozkazu měl být Albert Speer, ministr zbrojního a válečného průmyslu nacistického Německa a hlavní architekt Adolfa Hitlera. Jméno příkazu nese název podle legendárního požáru Říma, ke kterému došlo roku 64 n. l, a který je nejčastěji přičítán císaři Nerovi.


Výroba.

Ohromné množství vody není zapotřebí pouze jako základní složka destilátu, ale také k naplnění kondenzačních kádí, kterých mají v Taliskeru pět. Jsou vyrobeny ze dřeva a každou hodinu do nich proudí 75 tisíc litrů chladné vody z říčky Carbost Burn.  Palírna používá k destilaci 5 kotlů. Tento nezvyklý počet je pozůstatkem z dřívějších dob, kdy se v palírně pálila whisky 3x. Od této metody se postupem času upustilo a whisky Talisker se od roku 1928 destiluje pouze 2x. Zbytek výrobní technologie zůstal po desetiletí zachován. Dokonce i po velkém požáru v roce 1960, kdy téměř celá palírna shořela. Při rychlé rekonstrukci tehdejší mistr palírník nechtěl nic riskovat, a proto nechal vyrobit naprosto identické kopie původních destilačních kotlů i s jejich svéráznými rameny ve tvaru U. Nové kotle začaly produkovat destilát už po necelých 2 letech od velkého požáru.

Historie.

Historie palírny se začala psát v roce 1830, kdy ji založili bratři MacAskillovi - Hugh a Kenneth. Dle tehdejších záznamů SWIR (Scotch Whisky Industry Record) byl Talisker jednou z osmi licencovaných palíren na ostrově Skye. Dvě století rušného dění v odvětví přežil pouze on.  V průběhu historie palírny se vystřídalo několik názvů - Carbost odkazující na místo, kde palírna sídlila nebo MacAskill's podle bratrů zakladatelů. Osud Taliskeru byl mnohokrát nahnutý a je k podivu, že dnes prosperuje lépe než kdy dříve. V roce 1857 zažila palírna bankrot a za 500 liber ji koupil Donald McLellan, ten 1863 zkrachoval a za 500 liber ji koupil John Anderson, který ji i zrenovoval. Další v sérii bankrotů následoval v roce 1879, kdy ji za 2500 liber koupil Roderick Kemp a v roce 1898 se palírna spojila s Dailuaine. Následovaly 2 dekády provozu než se palírna v roce 1925 stala součástí DCL (Distillers Company Limited). Po četných sloučeních firmy přešla nakonec k UDV (United Distillers and Vintners), a je tak nyní ve vlastnictví koncernu Diageo, kde je součástí programu Classic Malts of Scotland.

Plnění.

Talisker 10 let Talisker 18 let Talisker 20 let Talisker 30 let Talisker Storm Talisker 57° North Talisker Distillers' Edition

Talisker je palírna skotské whisky. Na březích zátoky Loch Harport se rozkládá vesnice Carbost, která je domovem jediné palírny na ostrově Skye. Palírna získala několik ocenění.,


Život.

Edison Vasiljevič Denisov se narodil 6. dubna 1929 v Tomsku. Jeho otec, Vasilij Grigorjevič Denisov, byl radiofyzik a jeho matka, Antonina Ivanovna Titova, byla doktorka. Od dětství se zajímal o matematiku, hudbu a malování. Edison se již v dětství naučil hrát na kytaru a mandolínu, a tak sílil jeho vztah k hudbě. Jeho otec zemřel v roce 1940, když mu bylo 11 let. Po smrti svého otce se musel starat o nemocnou babičku a 2 mladší sestry.  V roce 1946 začal studovat na matematicko-fyzikální fakultě Tomské státní univerzity a zároveň hudební školu v Tomsku. Mezi lety 1946–1950 se naučil hrát na několik hudebních nástrojů. V roce 1951 ukončil svá studia v Tomsku a hned na to se začal věnovat hudbě a na popud Dmitrije D. Šostakoviče nastoupil na Moskevskou státní konzervatoř. Během studia na konzervatoři složil operu "Voják Ivan" ("Иван – солдат"), která byla ovlivněna ruským folklorem. V díle se projevuje nejen znalost lidových písní, ale i schopnost najít nové cesty k současnému umění.  Po roce 1956 se stal profesorem na Moskevské státní konzervatoři a vyučoval instrumentaci a psaní kompozic. Jeho pedagogická práce měla velký význam pro vývoj sovětské hudby.  V 60. letech byl známý po celém světě, avšak doma čelil silné kritice, jeho práce byla pokládána za temnou a chaotickou.  V roce 1979 byl Denisov zařazen do seznamu Chrennikova sedmička. Skladatelé, kteří neodpovídali kritériím sovětského skladatele byli zařazeni do tohoto seznamu a měli zakázáno vycestovat do zahraničí.  Více než 30 let spolupracoval se zakladatelem divadla Na Tagance Jurijem Ljubimovem, pro kterého skládal hudební a filmovou hudbu. V roce 1990 se stal ředitelem moskevského Sdružení pro soudobou hudbu.  V poslední letech svého života žil a pracoval ve Francii.

Dílo.

V 60. letech se Denisov zajímal o současnou hudbu v zahraničí. Mezi jeho největší inspirace patřila francouzská, vídeňská hudba a poválečná avantgarda Pierra Bouleze a Karlheinze Stockhausena. Během těchto let se věnoval podrobné analýze děl hudebních skladatelů (např. díla Stravinského, Mahlera, Debussyho anebo Stockhausena), o kterých se na konzervatoři neučili a pomocí těchto analýz zkoušel nové způsoby skládání hudby. A tím byla ovlivněna jeho vlastní tvorba.  Začal experimentovat s technikami dodekafonie a serialismu. Chtěl dosáhnout kompoziční techniky, kde pevné a trvalé struktury interagují s neustále měnícími se melodickými strukturami a první takovou prací byla "Le Soleil des Incas" (1964) ("Slunce Inků").  V 70. letech napsal sérii instrumentálních koncertů (klavírní, flétnový, houslový). Mimo dodekafonie Denisov začal používat prvky elektronické hudby či nové techniky hraní. Mnoho jeho koncertů bylo složeno zejména pro západní umělce, včetně saxofonisty Jean-Marie Londeixe, hobojisty Heinze Hollingera, klarinetisty Eduarda Brunnera a flétnistky Aurèle Nicoletové.  V 80. letech pokračoval v psaní koncertních kompozic, v tomto období vznikla jedno z jeho nejdůležitějších děl, a to "Pěna dní" (Пена дней, 1981) – premiéra 1986. Denisov volně kombinoval různé techniky a v jeho tvorbě se výrazněji objevovala ruská lidová hudba. V pozdních 90. letech Denisov napsal "Histoire de la vie et de la Mort de Notre Seigneur Jésus Christ" (Život a smrt našho Pána Ježíše Krista, 1992) a "Morgentraum" (Ranní sen, 1993), v nichž se projevilo téma náboženství.

Edison Vasiljevič Denisov (rusky Эдисон Васильевич Денисов, 6. dubna 1929, Tomsk, SSSR – 24. listopadu 1996, Paříž, Francie) byl ruský hudební skladatel, představitel ruské avantgardní hudby 20. století. Je považován za jednu z nejdůležitějších osobností generace po éře Šostakoviče.


Válka ve Vietnamu.

Během Vietnamské války se „tunelové krysy“ staly více méně oficiální specializací pro dobrovolníky z řad pěchoty, převážně ze Spojených států, Austrálie a Nového Zélandu. Jejich mottem byl latinský výraz „Non Gratum Anus Rodentum“ („Nemá cenu ani krysího zadku“). Už ve čtyřicátých letech během války proti francouzským koloniálním silám začal Vietcong vytvářet rozsáhlý podzemní systém tunelů. V šedesátých letech zde již existovaly podzemní nemocnice, tréninkové prostory, velitelství a mnohé další. Příslušníci Vietcongu, kteří byli skvěle vycvičeni pro partyzánskou válku, zde mohli zůstat ukryti i několik měsíců v kuse. Tunely byly jejich teritoriem.  Kdykoli pozemní jednotky narazily na vstup do tunelu, byly tam vyslány tunelové krysy, aby zlikvidovaly skrývající se nepřátelské vojáky a umístily v tunelech výbušniny pro jejich zničení. Příslušník tunelových krys byl vybaven pouze standardní pistolí s náboji typu.45 ACP, bajonetem a baterkou. Většina příslušníků tunelových krys ale měla dovoleno ozbrojit se jiným typem pistole podle svého výběru. Tunely byly velice nebezpečné kvůli značnému množství nástražných pastí a čekajících nepřátel.  Tunely představovaly mnoho potenciálních hrozeb, např. nepřátelskými vojáky obsazené díry po stranách tunelů odkud mohly být házeny oštěpy na narušitele. Nepřátelští vojáci však nebyli jediným nebezpečím. Bylo tam také plno nebezpečných zvířat, např. hadi (včetně těch jedovatých, kteří tam někdy byli nastraženi úmyslně), krysy, pavouci, škorpióni a mravenci. V tunelech také hnízdili netopýr černovousý a kaloň jeskynní, ti ale při probuzení představovali pouze nepříjemnost, nikoliv přímé nebezpečí. Často se v tunelech nacházely zaplavené ohyby naplněné jedovatým plynem. V podzemí byl plyn velmi nebezpečnou zbraní a příslušník tunelových krys se mohl rozhodnout do tunelu vyrazit už s nasazenou plynovou maskou, protože její nasazení ve stísněných tunelech bylo prakticky nemožné. I za cenu rizika se však do tunelů vydávali většinou bez plynové masky, protože v těsných tunelech se s maskou špatně dýchalo a bylo obtížné něco vidět či slyšet.  Příslušníci tunelových krys neměli v těchto stísněných prostorech rádi silný hluk při výstřelu z jejich standardní zbraně využívající náboje typu.45 ACP, při kterém často dočasně ohluchli. Bylo tudíž obvyklé, že s sebou nosili různé jiné zbraně, na které ve svém okolí narazili. Obzvláště oblíbenou byla sovětská pistole, kterou u sebe nosili někteří nepřátelé. Ta byla ovšem vzácná a tak si někteří vojáci nechali poslat civilní pistoli nebo revolver od někoho doma. Mezi oblíbené pistole patřil malý německý Luger nebo méně častá pistole Walther s dvoučinnou spouští, obě dvě ráže 9mm. Spoustu takových zbraní si domů přivezli američtí vojáci vracející se z bojů druhé světové války. Někteří členové tunelových krys si také měnili své pistole s příslušníky jiných armádních složek. Mnoho z nich také používalo improvizované tlumiče, aby ještě více zredukovali hluk při výstřelu. Obzvláště oblíbeným byl speciálně modifikovaný Smith & Wesson Model 29, známý také jako „tichý revolver pro speciální účely“. Na rozdíl od standardního provedení Modelu 29, který používá náboje typu.44 Magnum, speciální tichá verze revolveru používá speciálně upravené náboje typu.410 do brokovnice. Podobné typy nábojů později používali i Sověti, například v revolveru OTs-38. Díky těmto nábojům byl revolver navíc lehčí a lépe použitelný ve stísněných prostorech.  Příslušníci tunelových krys byli ve většině případů muži menší postavy (168 cm a méně) aby se mohli lépe pohybovat ve stísněných tunelech. Nebylo to však podmínkou. Tom Mangold a John Penycat, autoři knihy "Tunely v Cu Chi" uvádějí, že příslušníky tunelových krys byli téměř výhradně běloši nebo Hispánci a většinu Latinoameričanů tvořili Portorikánci nebo mexičtí Američané. Taktika tunelových krys byla obzvláště úspěšná během jejich nasazení v lednu 1966 během kombinované americko-australské operace namířené proti tunelům v oblasti Củ Chi v provincii Bình Dương, nazvané Operace Crimp.

Afghánistán.

V Afghánistánu existuje rozsáhlá síť historických tunelů zvaných „kariz“, které byly používány pro přepravu vody, a během sovětské války v Afghánistánu v letech 1979 až 1989 byly využívány mudžáhidskými bojovníky. Sovětská 40. armáda měla své vlastní tunelové krysy, jejichž úkolem bylo tunely zaplavit, pak vniknout dovnitř, odstranit nástražné pasti a zlikvidovat zbývající nepřátele. Námořní pěchota Spojených států amerických a Námořní pěchota Spojeného království provádějí podobné bojové operace i v rámci právě probíhající války v Afghánistánu.

Izrael.

Podobný tým zvaný SAMOOR (lasička) je součástí elitní izraelské ženijní jednotky zvané Yahalom.

Jako tunelové krysy (anglicky "tunnel rats") byli označováni američtí, australští a novozélandští vojáci, kteří se účastnili podzemních vojenských misí během války ve Vietnamu.


Rodina.

Hugo Rahner vyrůstal v tradičně katolické rodině. Byl třetím ze sedmi dětí manželů Karla Rahnera st. (1868–1934), učitele němčiny, historie a francouzštiny, a Luisy Rahner rod. Trescher (1875–1976). Je bratrem Elisabethy Cremer rod. Rahner a Karl Rahner SJ.

Život.

Po půlroční vojenské službě na konci 1. světové války a bezprostředně po maturitě v roce 1918 vstoupil Hugo Rahner do Společnosti Ježíšovy, tedy k jezuitům. Po studiích filozofie na jezuitské vysoké škole ve Valkenburg aan de Geul působil v letech 1923 až 1926 jako prefekt a vychovatel na jezuitském gymnáziu "Stella Matutina" ve městě Feldkirch. V letech 1926 až 1931 studoval filozofii a katolickou teologii na Universität Innsbruck. V roce 1929 byl v Pullachu nedaleko Mnichova mnichovským arcibiskupem Michaelem kardinálem Faulhaber vysvěcen za katolického kněze. Po dosažení doktorátu (Dr. Theol.) Z patristiky v roce 1931 (Innsbruck) studoval v letech 1931 až 1934 historii na Univerzitě v Bonnu. Studium úspěšně ukončil pod vedením Wilhelma Neuss a v roce 1934 promoval s titulem Dr. phil. V roce 1935 se habilitoval v Innsbrucku v oboru "církevní dějiny prvních století" a "patrologie".  Od roku 1935 přednášel na Universität Innsbruck. V roce 1937 se stal řádným profesorem církevních dějin, dějin dogmat a patrologie. V důsledku zrušení teologické fakulty během nacismu a druhé světové války byli innsbručtí jezuité a mezinárodní kněžský seminář Canisianum přeloženi do města Sion ("Sitten") ve Švýcarsku. Tady v letech 1938 až 1945 na Papežské teologické fakultě přednášel i Hugo Rahner. V letech 1940 až 1946 přednášel i ve spolku Eranos v Locarnu, kde se poznal i s takovými osobnostmi jako Carl Gustav Jung, Mircea Eliade a Rudolf Otto.  Po znovuobnovení teologické fakulty v Innsbrucku v roce 1945 se stal Hugo Rahner na krátce její děkanem (1945/1946), později se stal rektorem univerzity (1949/1950). V letech 1952 až 1953 opět působil jako děkan teologické fakulty. V důsledku své těžké nemoci (morbus Parkinson) byl však v roce 1963 předčasně penzionován. Je pohřben na hřbitově v Pullachu.  Je autorem četných příspěvků v oblasti patrologie, ignaciánské spirituality a duchovní situace současnosti. Při příležitosti jeho 60. narozenin byla sestavena jeho bibliografie s názvem ""sentir Ecclesiam"", která obsahuje více než 720 položek.

Dílo.

Spolu se svými teologickými současníky (mezi jinými i s jeho bratrem Karl Rahner SJ) pracoval na teologii, která stojí zcela ve službě hlásání. Jakýsi základní náčrt takové teologie se nachází v jeho knize "Eine Theologie der Verkündigung" (Teologie ohlašování) (Freiburg, 1939). Jeho studie z dějin církve se zabývali vztahem mezi církví a západním humanismem a vzájemným vztahům mezi církví a státem. O církevních otcích, jejich spiritualitě, významu mýtů a symboliky v jejich spisech napsal několik významných knih a článků. Jeho výzkum křesťanské interpretace řecké mytologie umožnil určitý nový pohled na vznik církve.  Hugo Rahner má obrovskou zásluhu i na znovuobjevení církevní symboliky. Zvláštní pozornost věnoval zakladateli jezuitského řádu, sv. Ignácovi z Loyoly. Známé jsou jeho knihy "Ignatius ven Loyola. Geistliche Briefe" (Einsiedeln / Kolín, 1956) (Ignác z Loyoly. Duchovní listy), "Ignatius ven Loyola. Briefwechsel mit Frauen" (Freiburg, 1956) (Ignác z Loyoly. Listy se ženami) a "Ignatius ven Loyola als Mensch und Theology" (Freiburg, 1964) (Ignác z Loyoly jako člověk a teolog).  Díky Wilhelmu Neuss měl Hugo Rahner již od roku 1934 kontakty s katolickým studentským spolkem "W. K. St. V. Unitas Rhenania zu Bonn". V roce 1937 zastával úřad ""Alter Herr"" v obou innsbruckých studentských spolcích, "Unitas-Verein Norica" i "Unitas-Verein Greifenstein". Po jejich násilném zrušení v roce 1938 poskytl oběma prostory v jezuitském kolegiu. V roce 1954 přednášel na slavnostním oficiálním obnovení spolku "Unitas-Greifenstein". V roce 1951 se stal čestným členem spolků "A. V. Austria Innsbruck" a "K.Ö.H.V. Leopoldina Innsbruck".

Vyznamenání.

= Reference =

Hugo Karl Erich Rahner SJ (3. května 1900, Pfullendorf – 21. prosince 1968, Mnichov) byl německý jezuita, teolog a historik. Považuje se za představitele tzv. Kérygmatické teologie.


Antisymetrie.

Přestože nerelativistický hamiltonián nezahrnuje spin, musíme jej brát v úvahu. Důvodem je, aby elektronová vlnová funkce mohla splnit velmi důležitý požadavek, kterým je princip antisymetrie. Tento princip uvádí, že pro systém fermionů musí být vlnová funkce antisymetrická vzhledem k záměně všech (prostorových a spinových) souřadnic jednoho fermionu s jinými.  Pauliho vylučovací princip je přímým důsledkem antisymetrického principu. Pauliho vylučovací princip lze obecněji vyjádřit pro fermiony a bosony následovně: Celková vlnová funkce musí být antisymetrická při záměně libovolné dvojice identických fermionů a symetrická při záměně libovolné dvojice identických bosonů.  Matematicky záměnu můžeme definovat jako permutační operátor formula_3, což je operátor, který zaměňuje souřadnice elektronů formula_4 a formula_5. Zápis Pauliho principu pro systém formula_6 elektronů je  kde formula_8 zahrnuje jak prostorové souřadnice, tak i spinovou funkci.

Řešení.

Dvou-elektronový systém.

Aby vlnová funkce splňovala princip antisymetrie, pak například pro dvou elektronový systém musí mít tvar  kde formula_10 je normalizační faktor. Uvedené řešení předcházející rovnice lze zapsat pomocí determinantu. V případě dvou elektronů můžeme přepsat funkční formu rovnice výše jako  Pokud se pokusíme dát současně dva elektrony do stejné orbity (tj. formula_12), jsou dva sloupce determinantu stejné, a to odpovídá situaci, ve které jsou dva elektrony ve stejném stavu. Determinant je pak rovný nule  a pravděpodobnost tohoto stavu je taktéž nulová. Determinant splňuje Pauliho vylučovací princip, který je důsledkem antisymetrického principu.

Zobecnění.

Obecně můžeme pro formula_6 elektronů zavést determinant ve tvaru  Všechny prvky v daném sloupci determinantu zahrnují stejný spin-orbital, zatímco prvky ve stejném řádku zahrnují stejný elektron. Vzhledem k tomu, že výměna řádků a sloupců neovlivňuje hodnotu determinantu, mohli bychom napsat determinant v jiné, ekvivalentní formě. Záměna dvou řádků tedy záměna dvou částic jen změní znaménko determinantu podle antisymetrického principu.

V kvantové mechanice je Slaterův determinant výraz, který popisuje vlnovou funkci multi-fermionového systému, který splňuje antisymetrický princip. Tento princip uvádí, že pro systém fermionů musí být vlnová funkce antisymetrická vzhledem k záměně všech (prostorových a spinových) souřadnic jednoho fermionu s jinými. Pauliho vylučovací princip je přímým důsledkem antisymetrického principu.


Vznik a vývoj.

V letech 1893 – 1917 byla jako standardní typ nákladní lokomotivy pruských státních drah dodávána řada G 7 na mokrou páru s pojezdem tvořeným čtyřmi spřaženými nápravami a s vlečným tendrem. V roce 1902 dodala lokomotivka Vulcan ve Štětíně třináct lokomotiv tohoto typu s instalovaným Schmidtovým přehřívačem. Lokomotivy nesly označení Saarbrücken 2100–2112.  V dalších letech pokračovala výroba lokomotiv G 8 v několika německých lokomotivkách, a to až do roku 1913. Celkem jich bylo vyrobeno 1.054 kusů. První pruské nákladní lokomotivy na přehřátou páru z počátku trpěly řadou „dětských nemocí“. Omezení nápravového tlaku na 14 t způsobilo mnoho problémů, neboť snaha o snížení hmotnosti vedla k poddimenzování mnoha součástí. V průběhu výroby došlo k několika úpravám – hned v roce 1903 byl zvětšen průměr válců na 575 mm, v roce 1904 na 590 mm a později na 600 mm. Měnila se i plocha roštu, přímá i nepřímá výhřevná plocha, plocha přehřívače a uspořádání kotlových trubek. Parní dóm se přesunul dopředu na 2. prstenec válcového kotle, změnil se i tvar dýmnice.  Sedm lokomotiv bylo pokusně osazeno souproudými válci (typ Stumpf), deset dalších bylo vybaveno Lentzovým ventilovým rozvodem. Ani jedna z těchto úprav nebyla přínosem ve srovnání se standardním provedením.  Lokomotivy bývaly spřaženy s tendry typů pr 3 T 12, pr 3 T 16,5 a pr 2'2' T 16.  Německé říšské dráhy převzaly v roce 1925 656 lokomotiv a označily je řadou 55.16–22 (55 1601–2256), v roce 1935 přišlo dalších 12 strojů ze Sárska. Během druhé světové války přibyly další lokomotivy z obsazeného Polska, které dosatly čísla v intervalu 55.1604 – 55.1710 po zrušených strojích.

Řada G 8 mimo Německo.

Československo.

V roce 1919 zakoupilo Československo 15 lokomotiv G 8 z válečné kořisti Spojených států. Stroje byly převzaty v Is-sur-Tille, zprovozněny a následně transportovány do Československa. Ve skutečnosti se jednalo o 13 lokomotiv G 8 a dvě G 8.1. Bez ohledu na tuto skutečnost byla lokomotivám přidělena čísla 273N01-15, přičemž stroje G 8.1 obdržely čísla 10 a 15. V roce 1925 byly všechny lokomotivy nově označeny jako 425.001-15 (původní inventární čísla byla zachována). Lokomotivy byly přiděleny výtopně Trenčianská Teplá, později přešly do Nových Zámků. V roce 1939 byly předány MÁV a přeznačeny na 410.501-502 (G 8.1) a 410.601-613 (G 8). Po válce se vrátily k ČSD pouze 425.005 a 007, ale v tak špatném stavu, že do provozu již nezasáhly.

Itálie.

V roce 1919 získala Itálie jako válečnou reparaci 22 lokomotiv G 8, které FS označily 422.001 - 022. Z počátku byly sustředěny v Miláně. Ve druhé polovině třicátých let začalo jejich vyřazování, které přerušil v roce 1940 vstup Itálie do války. Jako poslední dojezdila u FS 422.001 v roce 1958.  Lokomotivy 422.009 a 022 byly v roce 1946 prodány Società Funivie di Savona, která provozuje lanovky mezi přístavem a překladišti uhlí v Savoně. Obě lokomotivy zde sloužily na posunu až do roku 1973, poté byly zakoupeny piemontským železničním muzeem v Saviglianu. Lokomotiva 422.009 byla v letech 1990 - 1995 opravena, 422.022 byla zrušena.

Turecko.

První lokomotivy řady G 8 se objevily v dnešním Turecku během 1. světové války jako součást válečných dodávek z Německa. Jednalo se o 46 strojů německých drah dodaných CFOA (Chemins de Fer Ottomans d'Anatolie - anatolské otomanské dráhy), označených 44001 - 44046. Dalších 10 lokomotiv dodala v roce 1924 lokomotivka Linke-Hoffmann železnici Smyrna - Cassaba (SCP, nyní Izmir - Turgutlu). Těmto strojům byla u TCDD přidělena čísla 44047 - 44056.  Stroje 44057 - 44061 pocházely od DHP (Damas Hama et Prolongement) a TCDD je zakoupily v roce 1944. Tyto stroje pocházely z válečné reparace Francii - z celkem 71 lokomotiv jich 48 bylo v roce 1939 prodáno DHP, vlivem válečných událostí byly převzaty až v roce 1941. Stroje 44062 - 44083 pocházely pravděpodobně z železnic vzniklých rozdělením Bagdádské dráhy, většina z nich byla také součástí válečných dodávek. Je ale možné, že 13 z nich zakoupily TCDD od železnic Alsaska-Lotrinska v roce 1934. Údajně existovala i lokomotiva 44087.  Řada 44001 dojezdila v 80. letech, lokomotiva 44079 byla provoznuschopná prodána v roce 1987 do Německa. Lokomotiva 44015 v muzeu v Ankaře byla vyřazen k 20.11.1990.

Rumunsko.

Po 1. světové válce v rámci poválečného vyrovnání obdržely CFR 37 lokomotiv G 8, které obdržely čísla 4805 - 4843. Všechny byly vyřazeny do roku 1938.

Poválečné rozdělení.

Německo.

DB získaly po válce 205 strojů této řady, DR 50 strojů. Poslední z nich dojezdily u DB v roce 1955, u DR v roce 1969.

Rakousko.

V Rakousku zůstaly po válce stroje 55 1681, 1881 a 2180. 55 1881 byla v roce 1950 předána DB, obě zbylé lokomotivy byly přeznačeny na řadu 755 s původními inventárními čísly. 755.2180 byla vyřazena v roce 1954, 755.1681 v roce 1957.

Polsko.

Lokomotivy G 8, které zůstaly po válce v Polsku, přeznačily PKP na řadu Tp 3. Po druhé světové válce zůstaly lokomotivy G 8 po celé Evropě. Část lokomotiv z území Československa bylo vráceno PKP, zbylých 29 strojů převzaly ČSD a označily 424.500-528. Lokomotivy byly přiděleny výtopnám na severu Čech – do Podmokel, Ústí nad Labem, Chomutova a Lovosic, kde nahradily starší řady 344.3, 413.2 a 414.0. Postupně byly samy nahrazeny lokomotivami řady 534.03 z poválečné výroby. Poslední 424.0 byly vyřazeny v roce 1958.

G 8 byla čtyřspřežní nákladní lokomotiva Pruských státních drah na přehřátou páru. Byla vyráběna ve dvou variantách – od roku 1902 s nápravovým tlakem 14 t a od roku 1913 tzv, zesílená G 8, později označená jako G 8.1, s nápravovým tlakem 17 t. Zesílená varianta s více než 5.000 kusy byla nejpočetnější typem lokomotivy pro zemské dráhy.


Námět a dílo.

Námět vychází z dramatické epizody v průběhu stoleté války mezi Anglií a Francií. Popisuje ji Jean Froissart ve své Kronice historie Francie (Les Chroniques de France). Epizoda se váže k roku 1347, tedy krátce po bitvě u Crécy/Kresčaku.  Po dlouhém obléhání Angličany vyhladovělé město Calais, které ztratilo naději na pomoc zvenčí, se rozhodlo vzdát. Anglický král Eduard se rozhodl, že město ušetří, pokud šest nejvýznamnějších občanů přijde bez pokrývky hlavy, naboso, s provazem kolem krku a přinese klíče od města a pevnosti a vzdá se mu na milost a nemilost. Rozhodování v Calais bylo těžké. K Eustachu de Saint-Pierre, který byl nejzámožnějším občanem města, se postupně přidalo dalších pět občanů. Jejich jména Froissart neuvádí, pouze o dvou poznamenává, že byli bratry. Město opouštěla tato skupina doprovázená nářkem, výkřiky a slzami. Anglický král chtěl původně rukojmí popravit jako zadostiučinění za ztráty, které jeho vojsko při obléhání a na moři utrpělo. Teprve na naléhání královny, která byla ve vysokém stupni těhotenství, se rozhodl rukojmí ušetřit a propustit.  Auguste Rodin přečetl velmi podrobně tuto pasáž Froissartovy kroniky. Hned po prvním popudu ze strany Calais, ještě než byla oficiální objednávka, se rozhodl, že půjde o kolektivní pomník všech šesti účastníků tohoto dramatu. Jako rozhodující moment zvolil chvíli, kdy skupina opouští Calais, což mu umožnilo rozehrát všechna možná duševní hnutí, která bylo možné v tu chvíli předpokládat. Nejen odhodlání a vyrovnanost s osudem, ale i pochybnosti, bolest a zoufalství. To bylo také předmětem kritiky, že postavy nekráčejí stejným směrem a nevyjadřují jednotné odhodlání. Nicméně už od přípravných prací bylo konstatováno, že jde o mimořádné dílo a svou netradičností bylo srovnáváno s Rembrandtovou Noční hlídkou.  Modely pro jednotlivé postavy byly nejdříve ztvárněny bez šatů, posléze byly sochy oblečeny do popravčích rubášů. Odlitky jednotlivých soch jsou vystaveny v zahradě Rodinova muzea v Paříži.  Přestože sám Froissart uvádí pouze jedno jméno ze skupiny 6 občanů, dodatečně byly všechny postavy pojmenovány:  Jednotlivé postavy v detailu jsou ve výše uvedeném pořadí zabrazeny v galerii.  První odlitky sousoší v Calais i v Londýně byly postaveny na velmi vysokých podstavcích. Sám Rodin se později přiklonil k názoru, že idea pomníku vyžaduje, aby jeho aktéři byli blíže k publiku. Dnes je většina odlitků sousoší vystavena na velmi nízkých podstavcích. Po velkém úspěchu celého pomníku Rodin zpracoval samostatně hlavy i ruce jednotlivých postav z pomníku.  Odlitky sousoší dnes zdobí řadu míst na více kontinentech:  Calais, Londýn, Paříž (Musée Rodin), Kodaň (NY Carlsbeg Glyptotek), Mariemont v Belgii, Filadelfie (Rodinovo muzeum), Basilej (Kunsthaus), Washington (Hirshhorn Museum and Sculpture Garden), Tokyo (Národní muzeum západního umění), Pasadena (Norton Simon Museum of Modern Art), New York (Muzeum moderního umění), Soul (Rodin Gallery). Mimo to existují dvě sádrové verze pomníku (Meudon u Paříže, Benátky).

Odkazy.

Poznámky.

Počet 12 odlitků sousoší Občané z Calais je konečný.

Občané z Calais ("Les Bourgeois de Calais") jsou nejznámějším skupinovým sousoším francouzského sochaře Augusta Rodina. Dílo vzniklo na popud francouzského města Calais mezi lety 1884 a 1895, kdy bylo v Calais dne 3. června slavnostně odhaleno. Za Rodinova života byl další odlitek odhalen v Londýně před budovou Parlamentu v roce 1915, čímž došlo k symbolickému propojení vlastního námětu.


Život.

Narodil se v rodině majitele továrny na čokoládu a radního města Postupimi Alberta Miethe. O fotografii se začal zajímat, když mu bylo šestnáct let. Po maturitě na Viktoria-Gymnasiu v Postupimi studoval fyziku, astronomii a chemii na universitě v Berlíně a následně v Göttingenu. Tam v roce 1889 získal doktorát za práci "Zur Actinometrie photographisch-astronomischer Fixsternaufnahmen". Během studia pracoval jako pomocný asistent na Astrofyzikálním institutu v Postupimi ("Astrophysikalisches Institut Potsdam", dnes "Leibniz-Institut für Astrophysik Potsdam"). Zde v roce 1887 spolu s Johannesem Gaedickem vynalezli bleskový prášek, založený na směsi magnésia, chlorečnanu draselného a antimonitu a v roce 1889 zkonstruoval magnéziový zábleskový přístroj. Po ukončení studia působil u různých firem v optickém průmyslu. Nakonec se stal spolupracovníkem optické dílny Edmunda Hartnacka v Postupimi, kde se zabýval konstrukcí objektivů mikroskopů. Po Hartnackově smrti v roce 1891 pracoval ve firmě Schulze & Barthels v Rathenow, která se zabývala výrobou optických přístrojů pro civilní i vojenské využití. Zde se - nezávisle na výzkumech Dallmeyerových a Steinheilových - zabýval vývojem teleobjektivů. Patent na svou konstrukci teleobjektivu získal v roce 1891. V roce 1894 přešel k firmě Voigtländer do Braunschweigu. Zde se zabýval různými konstrukčními úlohami, mimo jiné vylepšením puškohledu, na což mělo vliv i to, že byl ve volném čase vášnivým střelcem. Nakonec se zde stal technickým ředitelem.

Pedagogická a vědecká práce.

Po smrti Hermanna Wilhelma Vogela byl 1. října 1899 povolán na Královskou technickou univerzitu v Berlíně, aby po něm převzal vedení katedry fotochemie, fotografie a spektrální analýzy. Tato katedra byla založena v roce 1873 a byla tedy nejstarší katedrou svého druhu na světě.  Zde zkonstruoval kameru pro „tříbarevnou fotografii podle přírody“. Postup spočíval v tom, že se scéna vyfotografovala třikrát na černobílý fotografický materiál přes barevné filtry (červený, modrý a zelený). Princip trojbarevné fotografie poprvé použil Louis Ducos du Hauron v šedesátých letech 19. století. Ve své době ale narazil na problém velmi malé citlivosti tehdejších materiálů na červené světlo. Toto se Miethemu podařilo vyřešit, když v roce 1902 spolu s Arthurem Traubem vyvinuli panchromatickou senzibilizaci fotografického materiálu. Dále Miethe zkonstruoval fotoaparát na skleněné desky 8 x 24 cm, na které se postupně exponovaly jednotlivé barevné výtažky. Barevné fotografie pak bylo možné buď promítat zvláštním trojitým projektorem na plátno (každý barevný výtažek byl promítán přes příslušný barevný filtr - výsledný barevný obraz vznikl na principu aditivního míchání barev, nebo bylo možné fotografie tisknout technikou barevného uhlotisku. Tento postup byl velice pracný a nákladný, avšak výsledkem byly barevně stálé obrazy. Trojbarevnou fotografii předvedl Miethe poprvé v roce 1903 na půdě své katedry.  V roce 1904 pak byly poprvé tištěny barevné fotografie na tomto principu jako sběratelské reklamní obrázkové kartičky čokoládovny "Stollwerck" (Stollwerck-Sammelalbum No. 7).  Kameru pro tento druh fotografie pak vyráběla firma Bermpohl & Co. v Berlíně. S její pomocí vytvořil ruský průkopník fotografie Sergej Prokudin-Gorskij v letech 1905–1916 unikátní sérii barevných fotografií "Krásy Ruska v přírodních barvách". Patrně nejslavnější fotografií Prokudina-Gorského je jeho barevný portrét Lva Nikolajeviče Tolstého z roku 1908.  Nevýhodou této metody byla skutečnost, že kvalita barevného obrazu závisela na přesném ztotožnění jednotlivých barevných složek při promítání nebo při tisku. Rozdíly vznikaly mechanickými nepřesnostmi během posunu skleněné desky a dále časovými prodlevami mezi expozicí jednotlivých desek, kdy mohlo dojít k pohybu fotografovaného objektu. Tyto problémy se snažil vyřešit nový typ konstrukce kamery, kdy se exponovaly současně všechny složky.  V akademickém roce 1904–1905 byl Miethe rektorem Královské technické univerzity v Berlíně.  Od roku 1906 začal pořizovat barevné fotografie z balónu. Ty vydal v roce 1909 v knize "Photographische Aufnahmen vom Ballon aus".  V roce 1908 se zúčastnil expedice do horního Egypta. Fotografie z této cesty vyšly později knižně.  V roce 1909 začlenil ke své katedře i hvězdárnu, specializovanou na astronomickou fotografii. Od roku 1921 také vedl "Zkušební a vývojový ústav pro kinematografickou techniku" (Prüf- und Versuchsanstalt für Kinotechnik).  V létě 1910 byl členem expedice Ferdinanda von Zeppelina na Špicberky. I zde pořídil řadu barevných fotografií.

Adolf Miethe (25. dubna 1862, Postupim - 5. května 1927, Berlín; celým jménem Adolf Christian Heinrich Emil Miethe) byl německý fotochemik a průkopník fotografické techniky.


Životopis.

Lyman Hall se narodil 12. dubna 1724 ve Wallingfordu v Connecticutu. Byl synem Johna Halla, duchovního a Mary (rozené Street) Hall. Studoval se svým strýcem Samuelem Hallem a promoval na univerzitě Yale v roce 1747, zcela podle rodinné tradice. V roce 1749 nastoupil jako duchovní do farnosti Stratfield (nyní Bridgeport) v Connecticutu. Jeho pastorát byl bouřlivý: skupina farníků se postavila proti jeho vysvěcení; v roce 1751 byl propuštěn na základě obvinění z morálky nevyhovující nárokům kladeným na pastora. Podle biografie, “bylo obvinění podepřeno důkazy a také jeho vlastním přiznáním.” Pokračoval v práci pastora ještě další dva roky, zaplňoval prázdné kazatelny, a mezitím vyučoval a studoval medicínu.  V roce 1752 se oženil s Abigail Burr z Fairfieldu v Connecticut. Abigail následující rok zemřela. V roce 1757 se znovu oženil, vzal si Mary Osborne. Přestěhoval se do Jižní Karolíny a etabloval se jako lékař v Dorchesteru v Jižní Karolíně poblíž Charlestona. Zdejší komunita migrantů z Dorcesteru a Bostonu založila už před několika lety kongregační církev. Když se tito osadníci přestěhovali do Midway District – nyní Liberty County – v Georgii, Lyman Hall je doprovázel. Brzy se stal jedním z předních občanů nově založeného města Sunbury.

Americká revoluce.

V předvečer americké revoluce byla farnost sv. Jana, ve které se Sunbury nacházelo, stalo ohniskem radikálního sentimentu v převážně loajalistické kolonii. Ačkoli Georgie nebyla zpočátku zastoupena na prvním kontinentálním kongresu, prostřednictvím Hallova vlivu byla farnost přesvědčena, aby poslala svého delegáta do Filadelfie v Pensylvánii do druhého kontinentálního kongresu. V roce 1775 byl Hall přijat jako delegát v Kongresua stal se jedním ze tří delegátů za Georgii, kteří podepsali Deklaraci nezávislosti. V lednu 1779 Sunbury spálili Britové. Hallova rodina uprchla na sever, kde zůstala až do odchodu Britů v roce 1782. Hall se poté vrátil do Georgie a usadil se v Savannah. V lednu 1783 byl zvolen prvním guvernérem státu – pozici, kterou zastával jeden rok. V té době Hall podporoval zřízení státní univerzity. Věřil, že vzdělání, obzvláště náboženská výchova, pomáhá vytvořit občana dbalého cti. Jeho úsilí vedlo k pronájmu University of Georgia v roce 1785. Po uplynutí funkčního období guvernéra pokračoval ve své lékařské praxi.

Odkaz.

V roce 1790 se Hall přestěhoval do Georgie na plantáž v Burke County na hranici s Karolínou, kde zemřel 19. října 1790 ve věku 66 let. Hallova vdova Mary Osborne ho přežila o tři roky, zemřela v listopadu 1793.  Na jeho počest je pojmenován v Georgii kraj Hall County. V Connecticutu, jeho rodném státě, jej město Wallingford poctilo pojmenováním střední školy odle svého významného rodáka. Základní školy v Liberty County v Georgia a v Hall County v Georgii také nesou jeho jméno.  Signers Monument, žulový obelisk v městě Augusta v Georgii byl vztyčen na památku tří delegátů z Georgie, kteří podepsali Deklaraci nezávislosti: George Walton, Lyman Hall a Button Gwinnett. Pozůstatky Lymana Halla sem byly přeneseny z jeho původního hrobu na jeho plantáži v Burke County v roce 1848.

Lyman Hall (12. dubna 1724, Connecticut – 19. října 1790, Georgia) byl americký politik a státník, signatář Deklarace nezávislosti Spojených států jako zástupce Georgie.