Druhy urážky.

Urážka může být "záměrná" nebo "nezáměrná", pokud vznikla nedorozuměním a pociťuje ji tak jen její oběť.  Právo zná a může trestat urážku na cti (difamaci), i když v moderní době se prosazuje větší tolerance k neuctivým a urážlivým výrokům. V českém právu je difamace upravena v § 49 odst. 1 zákona o přestupcích. V Německu a v dalších evropských zemích je difamace stále trestným činem, Rada Evropy však prosazuje, aby se přestala za trestný čin pokládat.  Zvláštní případ tvoří urážka majestátu (lat. "laesio majestatis", fr. "lèse-majesté"), panovníka nebo představitele státu, případně i státních symbolů (vlajka). Protože obvykle znamenala zároveň vypovězení poslušnosti, případně vzpouru, trestala se velmi přísně. Demokratické státy, které se tím necítí ohroženy, obvykle tyto činy nezakazují, anebo aspoň netrestají, demonstrativní zneuctění například vlajky jiného státu však může být signálem k násilnostem.  V náboženství se výslovná urážka Boha nazývá rouhání.  Od urážky je třeba odlišovat pomluvu, nepravdivou nebo zkreslenou informaci za účelem poškození něčí pověsti u jiných.

Urážka a čest.

Ve starších společnostech se za urážku pokládalo zejména to, co se nějak dotýkalo něčí cti. Protože typickou urážkou muže bylo nařčení ze zbabělosti, zpochybnění jeho statečnosti, bránil se jí nařčený tím, že byl ochoten riskovat život, aby toto nařčení vyvrátil – například v souboji. Tento zvyk se udržoval mezi důstojníky evropských armád až do konce 19. století.

Památka.

Urážka může mířit na žijící osobu nebo skupinu, ale může se týkat také minulosti, zemřelých a jejich památky. Sem patří zejména hanobení hrobů a pomníků, národních a náboženských symbolů a významných nebo posvátných míst. I člověk, který by urážku vůči sobě nakonec přešel mlčky, může sotva ignorovat urážky vůči blízkým zemřelým, vůči osobám, kterých si zvláště váží, nebo vůči symbolům, k nimž chová hlubokou úctu.

Urážka je výrok nebo čin, který snižuje jinou osobu či skupinu a poškozuje její pověst nebo zpochybňuje její čest. Zda nějaký výrok nebo čin je či není urážka, závisí pochopitelně jak na jednání a úmyslu napadajícího, tak na vnímání napadeného. Urážlivé je jednání, které lze vnímat jako urážku.


Děj.

Seriál sleduje životy hasičů a zdravotnických záchranářů z hasičského oddělení v Chicagu. Po smrti hasiče Andrewa Dardena se skupina spolupracovníků rozdělí, protože Matthew Casey (Jesse Spencer) a Kelly Severide (Taylor Kinney) se navzájem viní za smrt jejich dlouholetého kamaráda a kolegy. Severide se cítí ještě hůře poté, co se dozví, že ho za smrt viní také Dardenova manželka. I přesto se hasiči znovu spojí poté, co málem umře hasič Christopher Herrmann (David Eigenberg).  Na stanici přichází nováček Peter Mills (Charlie Barnett), který následuje kroky svého mrtvého otce i přesto, že se to jeho matce zrovna dvakrát nelíbí. Pod taktovkou velitele Wallace Bodena (Eamonn Walker) čelí hasičská jednotka každý den různým nebezpečím.

Vysílání.

Seriál vysílá ve Spojených státech stanice NBC. Posledních pět epizod je vždy dostupných na Hulu. 4. série je dostupná na internetové stránce NBC.com nebo na aplikaci stanice NBC app. Všechny epizody jsou dostupné ke stažení na iTunes, Amazon Instant Video a Vudu. V České republice seriál vysílá stanice TV Barrandov.

Produkce.

Vývoj.

K pilotní epizodě napsali scénář tvůrci seriálu Michael Brandt a Derek Haas, natočena byla v Chicagu. Televizní stanice seriál objednala v květnu roku 2012 a poté, co obdržela scénář, vybrala seriál do svého vysílacího období.

Spin-offy.

V březnu 2013 stanice oznámila plány na spin-off seriálu, ve kterém by se sledoval život policejního oddělení v Chicagu. Seriál byl produkován Dickem Wolfem a Derek Haas, Michael Brandt a Matt Olmstead se na projektu podíleli jako výkonní producenti. Seriál měl premiéru 8. ledna 2014 pod názvem "Chicago P.D." Hlavní role v seriálu hrají Jason Beghe, Jon Seda, Sophia Bush, Jesse Lee Soffer, Patrick Flueger, Elias Koteas, Marina Squerciati, LaRoyce Hawkins a Archie Kao.  V únoru 2015 byly oznámeny plány na další spin-off, tentokrát z prostředí nemocnice, s názvem "Chicago Med". Dne 1. května 2015 byl seriál objednán. Hlavní role v seriálu hrají Oliver Platt, S. Epatha Merkerson, Nick Gehlfuss, Yaya DaCosta, Torrey DeVitto, Rachel DiPillo, Marlyne Barrett, Colin Donnell a Brian Tee.

Chicago Fire je americký televizní seriál, vysílaný stanicí NBC od 10. října 2012. Tvůrci seriálu jsou Michael Brandt a Derek Haas. Seriál sleduje životy hasičů a paramediků z hasičského oddělení v Chicagu. Dne 11. října 2016 měla premiéru pátá řada seriálu.


Životopis.

Kyrylo Genyk se narodil v Berezive, v Haliči. Jeho otec Ivan tam byl starostou obce, matka se jmenovala Anna, rozená Percovyčová.  Své studium začal v Kolomyji. Později se přestěhoval do města Ivano – Frankivsk. Bakalářské studium ukončil ve Lvově a následně se v roce 1879 stal učitelem v okrese Nadvirna. V roce 1882 se vrátil do své rodné vesnice a založil tam školu. Během 80. let 19. století se začal věnovat mlynářství a založil sdružení producentů. V roce 1890 byl zvolen do městského výboru ve městě Kolomyja.  Genyk se setkal s Osipem Oleskivem, mužem který podporoval imigraci Ukrajinců do Kanady. Oleskiv jej požádal, aby se k němu přidal, vedl druhý kontingent Ukrajinců v Kanadě a pomohl jim s usídlením. Genyk, spolu se svou ženou a čtyřmi dětmi, nabídku přijal a společně s dalšími šedesáti čtyřmi Ukrajinci odešel 22. června 1896 do Québeku. Vedl svůj kontingent nejdříve do Winnipegu a potom do Stuartburnu v Manitobě, místa, které je považováno za domov první ukrajinsko-kanadské komunity v západní Kanadě.  V srpnu téhož roku požádal o trvalý pobyt v Stuartburne, ale brzy změnil názor a přestěhoval se do Winnipegu. Tentýž měsíc ho Oleskiv doporučil na ministerstvo vnitra jako imigračního zaměstnance, kterým se Genyk v září stal. V rámci své náplně práce se setkával s novými ukrajinskými přistěhovalci v Québeku, povzbuzoval je, aby používali anglický jazyk a vzdávali se starých zvyků. Pokud to bylo nutné, působil i jako jejich poradce. Jeho vytíženost se dramaticky zvýšila s výrazným navýšením počtu přistěhovalců z Ukrajiny. V roce 1898 se tak stal prvním Ukrajincem, jehož zaměstnávala kanadská vláda na plný úvazek.  V roce 1899 založil ve svém domě Taras Shevchenko Reading Hall (Čítárna Tarase Ševčenka) a o čtyři roky později začal vydávat první noviny tištěné v ukrajinském jazyce v Kanadě. Jmenovaly se Канадский фермер (Kanadský farmář). Přestože nebyl nábožensky založen, věřil, že křesťanská denominace by měla existovat nezávisle na řecko-ortodoxních a rusko-ortodoxních normách. Proto v letech 1903 až 1904 založil ve spolupráci s winnipežskými presbyteriánskými kněžími tzv „Nezávislý řecký kostel“. V roce 1911, po volbách, v nichž Genykova oblíbená liberální strana ztratila většinu, přišel o své pracovní místo a ukončil působení ve veřejné správě. Žil potom nějaký čas v USA. Později se vrátil do Winnipegu, kde 12. února 1925 zemřel.  V té době se stal v ukrajinsko-kanadské komunitě známým pod přezdívkou „Car Kanady“.

Kyrylo Genyk, ukr. Кирило Геник, ang. Cyril Genik (1857 Bereziv, Ukrajina - 12. únor 1925 Winnipeg, Kanada) byl ukrajinsko - kanadský imigrační pracovník. Je významnou národní historickou osobností.


Orografické členění.

Dělí se na tři části:  Velký Karákóram je nejvyšší. Patří do něj horské skupiny Sasér, Rimó, Sijačén, Baltóró, Panmah, Hispár a Batúra. Ve skupině Baltóró se na pákistánsko-čínské hranici nachází čtveřice osmitisícovek K2, Broad Peak, Gašerbrum I a Gašerbrum II a deset sedmitisícových štítů. Například ve skupině Panmah na některé vrcholy dosud člověk nevkročil.  Malý Karákóram dosahuje největší výšky vrcholem Mašerbrum 7821 m a člení se na horské skupiny Saltóró, Mašerbrum, Haramóš a Rakapóší.  Severní Karákóram je nejnižší, dosahuje maximálně šestitisícových výšek a zahrnuje horské skupiny Khundžeráb a Lupghar.

Podnebí.

Nižší polohy a karákóramská údolí patří k nejsušším místům na světě. Letní monzun přinášející vláhu Himálaji sem prakticky nezasahuje, a tak se množství srážek pohybuje v desítkách milimetrů za rok, teploty v nadmořských výškách 2000 m dosahují v létě i 40 °C. Toto suché a teplé podnebí zde vytvořilo ojedinělou vysokohorskou poušť. Nad hranicí 5000 m mizí srážkový stín a podnebí se stává vlhčím – až 4000 mm srážek ročně, čímž je umožněno mohutné zalednění. Karákóram je nejvíce zaledněným pohořím na světě. Sněžná čára je na jižních svazích ve výšce 5000 m, na severních 6200 m.

Osídlení.

Rozlehlé pohoří bylo vzhledem ke špatné dopravní dostupnosti vždy rozdrobeno mezi jednotlivá údolní království a státečky. Pět hlavních regionů – Hunza, Gilgit, Baltistán, Ladákh a Ujgur – existovalo samo pro sebe a jen občas sem pronikli cizí dobyvatelé.  Království Hunza přetínala kdysi jedna z větví slavné Hedvábné stezky, dnes tudy prochází Karakoram Highway. Hunzové vyznávají ismailitskou větev islámu.  Mezi regiony obydlenými muslimy je osobitý Ladákh, ve kterém žijí převážně Dardové a Tibeťané a v zdejších klášterech jsou místní centra buddhismu.

Karákóram (urdsky سلسلہ کوہ قراقرم, transliterováno "Selsele-ye Kūh-e Qarāqoram," čínsky 喀喇昆仑山脉, pinyin "Kālǎkūnlún Shānmò," český přepis "Kcha-la-kchun-lun šan-mo)" je druhé nejvyšší pohoří na světě – dosahuje výšky 8611 m (K2). Rozkládá se v pákistánském Kašmíru, Indii a Číně na ploše asi 90 000 km2. Táhne se 500 km dlouhým obloukem severně od horního toku Indu rovnoběžně s Himálajem a představuje spojení Himálaje s Pamírem a Kchun-lunem. Je součástí alpinsko-himálajské soustavy.


Vznik a ocenění.

Velmi záhy se první díly staly bestsellerem a v roce 1982 G. J. Arnaud získal cenu "Science-Fiction Française" (pro díla napsaná ve francouzštině). V roce 1988 pak autor za "Ledovou společnost" obdržel literární cenu "Apollo". I když jde o velmi početnou ságu, s jednotlivými díly neztrácí na kvalitě a udržuje si patřičný standard a napětí. Pro svůj obrovský záběr a komplexnost se dá srovnat se slavnými sériemi jakými jsou např. "Nadace" od Isaaca Asimova či "Duna" Franka Herberta.  Georges-Jean Arnaud využívá svých znalostí a zkušeností z tvorby románů rozličných žánrů, knihy mají kvalitní příběh a logickou linii. Na rozdíl od sci-fi románů jiných autorů (např. Arthur C. Clarke, Stanisław Lem, aj.) zde není tolik kladen důraz na precizní popis prostředí, nýbrž na děj, který má spád.

Struktura ságy.

Sága je rozdělena do tří sérií:  Celá první řada "Ledové společnosti" (1980–1992) začala znovu vycházet na konci devadesátých let a vyšla v celkem 16 souborných svazcích. Každý obsahoval vždy čtyři originální díly. Obálky těchto sborníků vytvořil Philippe Jozelon.  Na poslední svazek č. 16 zbývaly pouze dva díly – č. 61 a 62. Georges-Jean Arnaud po osmi letech (v roce 2000) napsal speciálně pro toto vydání nový román, který spadá do první řady a samostatně nikdy nevyšel (v bibliografii níže je označený jako 61.b). Vydavatelství chtělo uchovat stejný formát těchto svazků a tak přidalo do vydání č.16 ještě encyklopedii "Encieclopédie des Glaces", kterou vytvořil Noe Gaillard.  Fanoušci si žádali další díly, autor je vyslyšel a začal v letech 1996–2001 psát "Kroniku ledové společnosti", v níž se vracel k neuzavřeným událostem z první řady. V roce 2001, neboť zájem byl stále obrovský, začal psát romány druhé řady – "Ledová společnost: Nová epocha".  Na internetu lze nalézt i mapy světa, na nichž jsou zakresleny jednotlivá města a hranice společností. Francouzské vydavatelství Dargaud začalo vydávat komiks ze světa "Ledové společnosti". Realizace se ujal Philippe Bonifay a studio Jotim.  Jednotlivé díly ságy jsou členěny takto:  + "Encieclopédie des Glaces" [angl. "Ice Encyclopedia"] (by Noé Gaillard) (Omnibus 16, 2000)

Inspirace.

Počítačové hry.

Existuje několik počítačových her vycházejících z prostředí populárních „ledovek“:

Televizní zpracování.

V roce 2006 se "Ledová společnost" dočkala televizní adaptace, v koprodukci Francie, Kanady a Belgie vznikl stejnojmenný seriál o 26 dílech.

České překlady.

Do češtiny bylo zatím přeloženo 31 dílů první série "Ledové společnosti", které vyšly knižně v nakladatelství Najáda. Dále vyšlo několik fandovských překladů.

Příběh.

Obšírná sága vykresluje příběh civilizace, která se musela na Zemi přizpůsobit Nové době ledové. Celá lidská populace žije pod kopulemi měst na kolejích spojených rozsáhlou železniční sítí. Zde se odehrává boj o přežití a nadvládu, projevují se mocenské ambice mnoha – často tajných – frakcí.  Mezi různé organizace patří například:  Železniční sítě jsou spravovány mocnými společnostmi, které tak de facto ovládají svět a mezi sebou vedou války. Přepravují suroviny, jídlo, určují přednosti na tratích pro jednotlivé soukromé vlaky, vyrábí a dopravují na frontu zbraně a válečný materiál atd.  Jednotlivé společnosti:  Většina tratí je elektrifikována, standardem jsou tudíž elektrické lokomotivy. Parní lokomotivy, které se dostanou i na odlehlá místa, jsou luxusem a kromě členů Bezpečnosti, kterým jsou přiděleny si je mohou dovolit pouze nejbohatší občané.  Všechny vlaky jsou vybaveny elektronickým zařízením – krabičkou různé barvy. Slouží ke komunikaci a určuje statut majitele, automaticky přizpůsobuje přednost na trati. Jakýkoliv zásah do tohoto zařízení je trestný.  Vědec glaciolog Lien Rag se snaží vypátrat původ a tajemství ledových společností. Jak později vyplyne z děje, Novou dobu ledovou zapříčinila exploze Měsíce (kde byl skladován jaderný odpad), jehož hojné pozůstatky a prach obíhají kolem Země a blokují sluneční záření. Civilizace zkolabovala a než povstala nová – Ledová společnost, uběhla dvě staletí barbarství.  Jednou z největších záhad je existence klanů „Zrzavých lidí“ žijících na ledovci. Tito lidé snášejí krutou zimu bez větších obtíží a nepodléhají žádné nadvládě, jejich původ je obestřen tajemstvím. Jsou silní a statní. Občané společnosti jimi opovrhují, považují je za zvířata, i když se najdou ženy, kterým imponuje mužnost samců a neodolají pokušení.  Lien Rag stejně jako ostatní občané společnosti Zrzavým lidem zpočátku nedůvěřuje, posléze se přidá na jejich stranu a hájí jejich zájmy a práva.

Ledová společnost (francouzsky "La Compagnie des Glaces") je dnes již více než devadesátidílná postapokalyptická sci-fi sága francouzského spisovatele Georgese-Jeana Arnauda.


Život.

Narodila se v Rosariu v Argentině. Jejími rodiči byli anglický inženýr Hugh Edward Hart Wrinch a Ada Souter. Rodina se však brzy vrátila do Anglie a Dorothy pak vyrůstala v Surbitonu, blízko Londýna. Navštěvovala zde střední školu Surbiton. V roce 1913 zahájila studia matematiky na universitě Girton College v Cambridge. Promovala v roce 1916. Při dalších studiích přírodních věd se seznámila s Bertrandem Russellem. Když pak byl Russell vězněn za protiválečné aktivity, Wrinchová byla jeho neplaceným vědecký pracovníkem a osobním tajemníkem.  Její kariéra se rozděluje na dvě období. Mezi rokem 1918 až 1932 publikovala 20 zpráv o teoretické a aplikované matematice a 16 o vědecké metodologii a filozofii vědy. Russell měl silný vliv na její filozofickou práci. Také psala řadu článků pro Harolda Jeffreyse — ty pak tvořily základ její knihy z roku 1931 "Scientific Inference" ("Vědecké usuzování").  Wrinchová byla neúnavná a produktivní. V roce 1929 se stala první ženou, která obdržela Oxfordský titul DSc. Její profesionální pozice byla přesto vždy nejistá. V roce 1918 byla jmenovaná docentkou matematiky na Londýnské univerzitě, ale po dvou letech se vrátila k výzkumu. V roce 1922 se vdala za matematického fyzika Johna Williama Nicholsona. Nicholson byl členem Balliola College v Oxfordu, a proto se přestěhovala do Oxfordu. Tam vykonávala různé dočasné práce po celých 16 let. V roce 1927 se jim narodila dcera Pamela. Její kniha o rodičovství, věnovaná Russellovi, znamenala odvážnou práci v oblasti sociologie. Nichols byl v roce 1930 uznán jako duševně nemocný. V roce 1937 bylo Wrinchino manželství s ním proto rozvedeno.  V roce 1932 byla Wrinchová jednou ze zakladatelů "Biotheoretical Gathering", mezioborové skupiny, která usilovala o vysvětlení života pomocí objevů o tom, jak fungují proteiny. Svůj model struktury proteinu nazvala cyklolovou strukturou ("cyclol structure"). Model vyvolal značnou polemiku. Do roku 1939 byly chemikem Linusem Paulingem nahromaděny důkazy proti modelu a model byl prohlášený za zcela chybný. V těchto debatách pociťovala nedostatek znalostí z chemie.  V roce 1939 se ona a její dcera přestěhovala do Spojených států. V roce 1941 se provdala za Otto Charlese Glasera, předsedu katedry biologie a náměstka prezidenta Amherst College. Od roku 1942 do roku 1971 s ním pracovala jako vědecký pracovník na Smith College.

Dorothy Maud Wrinchová (12. září 1894, Rosario, Argentina – 11. únor 1976; od roku 1922 Nicholsonová, od roku 1941 Glaserová) byla matematička a teoretická biochemička. Proslula svým pokusem o vysvětlení struktury proteinů s použitím matematických principů. Je oceňována za přínos a inspiraci v oblasti molekulární biologie.


Přehled.

SLS ve verzi Block 1 použitý pro tuto misi se bude skládat ze dvou pěti-segmentových Urychlovacích bloků na pevné palivo, čtyř motorů RS-25D, které původně létaly na raketoplánu, a kryogenního druhého stupně. Artemis 1 má prověřit systémy lodi před pilotovaným letem a kromě toho otestuje i tepelnou ochranu při vysoké návratové rychlosti, která bude 11 km/s.  Dne 16. ledna 2013 NASA oznámila, že Evropská kosmická agentura postaví pro Orion servisní modul na základě evropské zásobovací lodi Automated Transfer Vehicle, takže let může být také považován za test toho, jak spolupracuje evropská část s ostatními americkými systémy.  Při Exploration Flight Test 1 (EFT-1) byla kabina konstruována tak, že pokud by se přidaly i chybějící části (sedadla, systém podpory života), nedosáhlo by se požadované hmotnosti. Bylo plánováno, že následné kapsle budou na základě výrobních zkušeností upraveny tak, aby byly lehčí.  V lednu 2015 NASA a Lockheed oznámili, že některé komponenty v kabině pro Artemis 1 mají být až o 25 procent lehčí ve srovnání s předchozí. Toho by bylo dosaženo změnou primární struktury – kabina pro Artemis 1 by mohla být svařena ze 3 panelů pro kužel, oproti 6 panelům použitých pro kabinu EFT-1. Celkový počet svarů by se snížil z 19 na 7, čímž se ušetří další hmotnost svařovacího materiálu. Další úspory byly způsobeny přezkoumáním různých komponent a kabeláže. Pro Artemis 1 bude kapsle vybavena kompletním systémem podpory života, ale zůstane bez posádky. V únoru 2017 NASA oznámila, že Robert Lightfoot, dočasný správce agentury, požádal o průzkum možnosti změny letu Artemis 1 na pilotovaný.

Pilotovaná varianta.

Mise bude bezpilotní, nicméně NASA provedla studii zkoumající pilotovanou variantu mise. Při pilotované variantě by letěli dva astronauti a let by byl z bezpečnostních důvodů mnohem kratší. Takováto změna by znamenala i oddálení startu. Dne 12. května 2017 NASA po třech měsících oznámila, že mise Artemis 1 bude opravdu bezpilotní.

Sekundární náklad.

Třináct nízkonákladových CubeSatů má být vybráno jako sekundární náklad pro testovací let Artemis 1. Budou umístěny na druhém stupni rakety. Dva CubeSaty byly vybrány prostřednictvím NASA Next Space Technologies for Exploration Partnership, tři prostřednictvím Human Exploration and Operations Mission Directorate, dvě prostřednictvím Science Mission Directorate a tři byly vybrány od mezinárodních partnerů NASA. V prvním kole byly vybrány tyto satelity:  NASA udělila v březnu 2015 dvě zakázky na CubeSaty. Jeden od společnosti Lockheed Martin (1,4 milionu dolarů) a druhý Morehead State University (7,9 milionu dolarů). Ty dostaly za úkol vyvinout SkyFire a Lunar IceCube, ty by mohly být vyneseny při letu Artemis 1. Tři zbývající CubeSaty byly vybrány prostřednictvím soutěže Cube Quest Challenge, kterou vyhlásila NASA a soutěží v ní týmy z USA. Dne 8. června 2017 byly v NASA Ames vyhlášeny tyto vítězné CubeSaty: Soutěž měla přispět k otevření průzkumu hlubokého vesmíru nevládním sondám.

Podobné mise.

Apollo 8 byla podobná mise, která se uskutečnila v roce 1968. Posádku tvořili tři astronauti a byla určena pro testy velitelského a servisního modulu Apolla mimo nízkou oběžnou dráhu Země. Motor servisního modulu byl využit třikrát pro vstupy a opuštění oběžné dráhy Měsíce.

Artemis 1 (dříve označovaná jako Exploration Mission 1, EM-1, Space Launch System 1 či SLS-1) je plánovaný první let rakety Space Launch System (SLS) a zároveň druhý nepilotovaný let lodi Orion. Start je plánován na rok 2021 ze Startovacího komplexu 39B v Kennedyho vesmírném středisku. Kosmická loď Orion stráví přibližně 3 týdny ve vesmíru, včetně šesti dní na retrográdní oběžné dráze kolem Měsíce. V rámci programu Artemis má po misi Artemis 1 v roce 2023 následovat let Artemis 2, což by měl být první pilotovaný let Orionu.


Životopis.

Haviland se narodil jako syn Charlese Fielda a Madeleine Burty Havilandové v Paříži. Jeho otec vlastnil firmu Haviland & Co., což byl známý výrobce porcelánu v Limoges, jeho matka byla dcerou kritika umění Philippa Burtyho. Jeho rodina byla na svou dobu velmi bohatá a Haviland vyrůstal obklopen uměním, hudbou a divadlem.  Bakalářský titul získal na Pařížské univerzitě, v letech 1899-1902 absolvoval postgraduální studium na univerzitě v Harvardu. Po absolvování působil v letech 1901-17 v New Yorku jako zástupce firmy svého otce. Dělal svou práci tak, aby svému otci vyhověl, ve skutečnosti však v kanceláři trávil minimum času.  Začátkem roku 1908 se se svým bratrem Frankem, který byl také fotografem, šli podívat na výstavu kreseb Augusta Rodina v Galerii 291, kde se setkal s Alfredem Stieglitzem. Oba bratři si na výstavě koupili nějaká díla, brzy poté se s Stieglitzem spřátelili a vedli společně dlouhé diskuse o umění a kultuře. Haviland galerii považoval za "„unikátní oázu vzdělávání“" a začal v ní trávit většinu svého času.  O několik měsíců později, Stieglitz uvažoval o uzavření galerie kvůli vysokému nájmu. Jakmile se to Haviland dozvěděl, šel hned za pronajímatelem a podepsal s ním tříletý pronájem na ještě větší prostor, který byl přímo přes chodbu. Stieglitz byl za tuto velkorysost Havilandovi vděčný a na další desetiletí se z obou stali téměř nerozluční přátelé a kolegové.  Začátkem roku 1909 začal Haviland psát pravidelné sloupky pro Stieglitzův časopis "Camera Work", ve kterém mu byla později v témže roce zveřejněna jedna z jeho portrétních fotografií ("Miss G. G.", č. 28, říjen). O rok později byl jmenován zástupcem šéfredaktora. Měl také funkci tajemníka galerie a pomohl zorganizovat mnoho výstav francouzských umělců.  V roce 1912 Haviland získal první cenu na výroční výstavě fotografií Johna Wanamakera ve Philadelphii (posuzoval Stieglitz). O několik měsíců později bylo v časopise "Camera Work" zveřejněno dalších šest jeho fotografií (č. 39, 1912).  V roce 1913 (vydáno 1916) Haviland spolu s Marius de Zayasem vydali jednu z prvních rozsáhlých knih o moderním umění pod názvem (New York, 1913 nebo 1916) ("Studie o moderní evoluci obrazného výrazu") (New York, 1913)." Kniha byla „jedním z prvních pokusů vypořádat se ze základními problémy moderního umění.“  V roce 1914 měl ve Stieglitzově galerii 291 samostatnou výstavu jeho bratr Frank Burty Haviland. Později téhož roku byly v Camera Work zveřejněny ještě dva Havilandovy snímky (v čísle 46).  V roce 1915 se Haviland spojil s dalšími dvěma lidmi, kteří se stali pravidelnými návštěvníky „"291"“ - Agnes Meyerovou a Ernestem de Zayasem. Byli všichni frustrováni tím, jak Stieglitz v té době nakládal s umělci a cítili, že "Galerie 291" uvízla na slepé koleji. Naplánovali novou publikaci, aby pomohli Stieglitzovi a jeho galerii nabrat novou energii. Haviland se brzy stal jednou z hnacích sil nové myšlenky a také redaktorem nově vzniklého radikálního časopisu nazvaného na počest galerie "„291“". Další rok Haviland se svými spolupracovníky investoval do nakladatelství a vydavatelství časopisu hodně své energie a času. Snažili se po vypuknutí první světové války oživit newyorskou uměleckou scénu ještě společně se spisovatelkou a mecenáškou Agnes Ernstovou-Meyerovou. Následující rok strávil de Zayas většinu času a energie na redigování a vytváření prací pro nový časopis. Jeho interpretace básní Meyerové a dalších autorů byla počátkem konceptu vizuální poezie ve Spojených státech. Přestože byl časopis "291" výtvarně zdařilý, nebyl atraktivní pro širokou veřejnost a jeho vydávání bylo zastaveno po dvanácti číslech.  V roce 1916 Havilanda zavolal jeho otec zpátky do Francie, aby se dohodli o dalším osudu rodinné firmy v Limoges. Kvůli otcově špatnému zdravotnímu stavu zůstal ve Francii a následující rok se oženil se Suzanne Laliqueovou, dcerou slavného sklářského návrháře Reného Laliqua, který projektoval sklo ve stylu art nouveau.  Během pobytu ve Francii si Haviland často se Stieglitzem korespondoval, ale s ohledem na nevěstu a větší angažování v rodinném podniku se již nikdy do New Yorku nevrátil.  Jeho otec zemřel v roce 1922 a několik let poté byl Haviland zcela pohlcen právními pletkami o vlastnictví podniku. Majetkové pře byly nakonec v roce 1925 vyřešeny a Haviland svůj podíl investoval do nákupu panství pocházejícího ze 17. století. Svou energii začal investovat do vinice a strávil zbytek svého života pěstováním a výrobou vína a žil jako farmář-džentlmen, který nebyl závislý na příjmech.  Haviland zemřel v Paříži ve Francii v roce 1950.

Paul Burty Haviland (17. června 1880 – 21. prosince 1950) byl americký fotograf, spisovatel a kritik umění narozený ve Francii, který byl úzce spjat s Alfredem Stieglitzem a spolkem "Fotosecese".


Výsledky.

Jedním z jejich dosavadních největších úspěchů je zlato z ženské štafety na Mistrovství světa v biatlonu 2015 ve finském Kontiolahti. Na stejném mistrovství pak získala stříbrnou medaili ze stíhacího závodu. Na Mistrovství světa v biatlonu 2016 v norském Oslu nejprve získala ve sprintu bronzovou medaili, aby se v následné stíhačce dokázala zlepšit a celý závod po bezchybné střelbě ovládnout. Později přidala stejnou medaili ve vytrvalostním závodě a v ženské štafetě. V závěrečné disciplíně závodu s hromadným startem pak ve finiši porazila Finku Kaisu Mäkäräinenovou a ukořistila stříbrnou medaili.  Zlatou medailí zahájila šampionát v rakouském Hochfilzenu v roce 2017, když triumfovala společně s německou smíšenou štafetou. O den později přidala další medaili, když ve sprintu získala stříbrnou medaili. Následně obhájila titul ze stíhacího závodu, když v závodu jen jednou chybovala, a stejný počet chyb ji zajistil i titul mistryně světa ve vytrvalostním závodu. Čtvrtou zlatou medaili na šampionátu získala s ženskou štafetou. Povedený šampionát korunovala ziskem páté zlaté medaile z Hochfilzenu, když triumfovala v závěrečné disciplíně závodu s hromadným startem.

Olympijské hry a mistrovství světa.

Dahlmeierová je čtyřnásobnou účastnicí Mistrovství světa v biatlonu a rovněž účastnicí zimních olympijských her. Jejím nejlepším výsledkem v závodech jednotlivců je zlatá medaile ve sprintu na Zimních olympijských hrách 2018. Dále získala zlaté medaile ze stíhacího závodu na mistrovství světa v norském Oslu v roce 2016 a tří zlatých medailí ve stíhacím závodu, vytrvalostním závodu a závodu s hromadným startem z rakouského Hochfilzenu v roce 2017. "Poznámka: Výsledky z mistrovství světa se započítávají do celkového hodnocení světového poháru, výsledky z olympijských her se dříve započítávaly, od olympijských her v Soči 2014 se nezapočítávají."

Juniorská mistrovství.

Zúčastnila se tří juniorských šampionátů v biatlonu. Celkově na těchto šampionátech získala tři zlaté medaile, z toho dvě byly individuální a jednu vybojovala se štafetou (všechny vybojovala na MSJ 2013 v Obertilliachu). K tomu ještě přidala jednu stříbrnou a dvě bronzové medaili.

Světový pohár.

Sezóna 2012/13 Sezóna 2013/14 Sezóna 2014/15  Sezóna 2015/16 Sezóna 2016/17 Sezóna 2017/18 Sezóna 2018/19

Laura Dahlmeierová (* 22. srpna 1993, Garmisch-Partenkirchen) je bývalá německá biatlonistka, dvojnásobná olympijská vítězka, sedminásobná zlatá a trojnásobná stříbrná i bronzová medailistka z mistrovství světa a vítězka celkového hodnocení světového poháru ze sezóny 2016/17. Je rovněž několikanásobnou medailistkou z juniorských šampionátů. Dne 17.5.2019 se rozhodla ukončit svojí profesionální biatlonovou kariéru.


Hráčská kariéra.

Dne 30. června 2013 ve vstupním draftu NHL 2013, po jeho vysoce úspěšné sezóně, byl Drouin vybrán už v 1. kole jako 3. celkově týmem Tampa Bay Lightning. O několik dní později, dne 5. července, podepsal s tímto klubem tříletou nováčkovskou smlouvu. Nicméně se před sezónou 2013/14 nevešel na soupisku Lightning a tak byl poslán zpět do Mooseheads, kde odehrál celou sezónu.  Během přípravného kempu Tampy Bay před ročníkem 2014/15 utrpěl Drouin zranění. Pár dní nato, 9. září 2014, potvrdilo vedení Lightning, že Drouin utrpěl mírnou zlomeninu v palci a bude chybět tři až čtyři týdny. Po uzdravení byl dne 16. října 2014 poslán do farmářské týmu Tampy Syracuse Crunch v American Hockey League (AHL), kde měl získat herní vytížení. Klub plánoval, že ho v AHL nechá do doby nejvýše dvou týdnů, i když bylo konstatováno, že by mohl být povolán do NHL ještě tímto časovým úsekem. Jen tři dny nato, byl povolán do prvního týmu, přičemž si za Crunch připsal ve 3 zápasech 1 branku a 2 asistence s kladnou bilancí plus/minus +4.

Reprezentační kariéra.

S kanadským výběrem do 18 let triumfoval na Memoriálu Ivana Hlinky 2012, kde si připsal 5 asistencí. Následně se posunul do juniorské reprezentace, kde společně se svým spoluhráčem z Halifaxu Nathanem MacKinnonem absolvoval MSJ 2013 v ruské Ufě, kde s mužstvem skončil na 4. místě. Stejné umístění zopakoval i následující rok na juniorském šampionátu ve švédském Malmö.  Dne 27. května 2016 jej kanadský trenér Todd McLellan zařadil v dodatečné nominaci na svou soupisku Výběru severoamerických hráčů do 23 let pro Světový pohár v ledním hokeji 2016 v Torontu. S týmem obsadil konečné 5. místo, když nedokázali postoupit ze skupiny. Na turnaji zaznamenal ve třech odehraných utkáních jediný bod za branku.

Jonathan Drouin (* 28. března 1995, Sainte-Agathe-des-Monts, Québec) je kanadský hokejový útočník hrající v severoamerické National Hockey League (NHL) za tým Montreal Canadiens, v roce 2013 ho draftovala ze 3. pozice Tampa Bay Lightning jako druhého nejvýše postaveného Kanaďana v tomto draftu.


Klubová kariéra.

Caen.

Narodil se v Le Blanc-Mesnil, Seine-Saint-Denis portugalskému otci a francouzské matce. Hrál mládežnický fotbal pro tři kluby a v roce 2008 ve věku 14 let podepsal smlouvu ve Stade Malherbe Caen. Poté, co začal na seniorské úrovni s rezervním týmem, debutoval v sezoně 2012–2013. Byl také zvolen do týmu roku.

Lorient.

Dne 27. června 2013 se přesunul do Ligue 1, a to po podepsání čtyřleté smlouvy s FC Lorient. V týmu debutoval 10. srpna proti Lille OSC, hrál celých 90 minut a Lorient prohrál 0 – 1. 1. listopadu vstřelil svůj první gól za Lorient a otevřel tak skóre v zápasu proti držitelům titulu Paris Saint-Germain F.C., ale jeho tým nakonec utrpěl porážku 1 – 2. Sezonu ukončil se sedmi vstřelenými brankami a pomohl týmu odvrátit sestup.

Borussia Dortmund.

16. června 2016 ho získala Borussia Dortmund, kde Guerreiro podepsal čtyřletý kontrakt. Borussia měla údajně za fotbalistu zaplatit 12 mil. eur. Pod trenérem Thomasem Tuchelem byl primárně nasazován jako záložník.

Reprezentační kariéra.

Guerreiro přijal výzvu k reprezentaci Portugalska na úrovni do 21 let, kterou mu poslal trenér Rui Jorge a debutoval 21. března 2013 v domácí porážce 0 – 1 proti Švédsku. 7. listopadu 2014, přestože sotva uměl portugalsky, byl vybrán Fernandem Santosem pro kvalifikaci portugalské reprezentace na UEFA Euro 2016 na zápas proti Arménii a přátelské utkání s Argentinou.

Osobní život.

V roce 2014 Guerreiro uvedl, že podporuje tým S.L. Benfica. Sníval také o tom, že bude hrát za Real Madrid a jeho vzorem byl Cristiano Ronaldo. Jeho portugalský trenér do 21 let, Rui Jorge, si ho pamatoval jako velmi introvertního člověka, částečně kvůli jeho jazykovým obtížím.  Guerreiro byl vybrán do základní sestavy pro Euro 2016. Hned v prvním zápase hrál 90 minut a Portugalsko remízovalo 1 – 1 s Islandem na Saint-Étienne. Ve finále porazilo Portugalsko Francii 1 – 0. Během soutěže byl Guerreiro nominován na cenu pro mladého hráče turnaje, kterou nakonec získal jeho spoluhráč Renato Sanches.  Navzdory zranění v sezoně byl Guerreiro vybrán pro Světový pohár FIFA 2018.

Raphaël Adelino José Guerreiro (* 22. prosince 1993 Le Blanc-Mesnil) je profesionální portugalský fotbalista, který hraje za německý tým Borussia Dortmund a za Portugalský národní tým, hlavně jako levý krajní obránce, ale také jako levý záložník. Narodil se ve Francii a svoji kariéru začal v Caen. V roce 2013 podepsal smlouvu s Lorientem, ve kterém debutoval v Ligue 1. V červnu 2016 přestoupil do Borussie Dortmund. Guerreiro reprezentoval Portugalsko na úrovni do 21 let, poté na seniorské úrovni. Poprvé byl pozván do reprezentace v roce 2014. Byl součástí týmu na MS 2018 a na Euro 2016, které Portugalsko vyhrálo.


Tok.

Řeka pramení v severní části národního parku Severní Kaskády. Nedaleko hory Mount Shuksan si vytváří vlastní údolí. Řeka pokračuje severozápadním směrem skrz příkré, ledovcové údolí a nabírá vody některých menších, ledovcových přítoků z obklopujících hor. Mnoho přítoků proudí z velké výšky, nikde se ale nevyskytují vodopády. Většina dolního toku se vyskytuje v podobě dvou velkých umělých jezer, která jsou částí hydroelektrického projektu Baker River. První jezero je 14 kilometrů dlouhé Bakerovo jezero, které bylo původně přírodní, než jeho úroveň zvedla hráz. Pod hrází se nachází jezero Lake Shannon, které je 12 kilometrů dlouhé. Na jeho jižním konci je další hráz. Po té zůstává řeka už nepřerušovaná s výjimkou malé rybářské hráze ve městě Concrete. Po zhruba dvou kilometrech od hráze na jezeře Lake Shannon řeka ústí do řeky Skagit.  Většina Bakerova jezera se nachází v okrese Whatcom, stejně jako hráz na konci jezera. Dolní hráz, na konci jezera Lake Shannon už je v okrese Skagit. Obě hráze vlastní společnost Puget Sound Energy.

Přírodní historie.

V řece Baker se nachází jediná stálá populace lososu nerka v povodí řeky Skagit. Washingtonské ministerstvo ryb a divokého života navíc zjistilo, že zdejší nerkové jsou od ostatních geneticky odlišní. V roce 1992 byl ale jejich stav vyhlášen jako kritický. Už o sedm let dříve se vrátilo do vod pouze 92 dospělých. Od devadesátých let se ale díky zákonům proti pytlačení a rybolovu populace zvýšila a v roce 2003 zde bylo napočítáno přes 20 tisíc jedinců.  Výstavba umělých zařízení na řece ale postupně znemožnila rybám přístup k hornímu toku řeky. Už v roce 1896 postavil stát Washington na Bakerově jezeře sádku, která byla první pro lososy nerka. Zrušena byla v roce 1933. Přístup k hornímu toku řeky a k Bakerově jezeře znemožnila až výstavba dolní hráze v roce 1925. Konstrukce horní hráze v roce 1959 pak zaplavila okolní údolí a vylila i třecí místa lososů. Pod horní hráz se tedy později nainstalovala umělá třecí místa a v roce 1990 byla některá přidána i do potoku Sulphur Creek. Když se lososi vrací, aby se dostali do horního toku, jsou uvězněni pod dolní hrází a musejí čekat, než je lidé přepraví nahoru.  V řece se vyskytují také jiné druhy ryb, například losos kisuč.

Přítoky.

Nejdůležitějšími přítoky řeky jsou (sestupně):

Baker River je přibližně 48 kilometrů dlouhá řeka a přítok řeky Skagit na severozápadě amerického státu Washington. Nachází se v oblasti Severních Kaskád, severně od Seattlu a východně od hory Mount Baker. Její povodí je zhruba 700 km2 rozsáhlé a nachází se především v národním parku Severní Kaskády. Řeka je posledním důležitým přítokem řeky Skagit před jejím ústím do Skagitského zálivu. Řeka protéká městem Concrete a leží na ni dvě vodní elektrárny, které vlastní společnost Puget Sound Energy, která zásobuje elektřinou město Seattle a zbytek regionu Pugetova zálivu.


Životopis.

Narodil se Einir a Tomosovi Rheonovým ve městě Carmarthen. Má staršího bratra Aleda. Když mu bylo pět let, jeho rodina se přestěhovala do Cardiffu. Navštěvoval Ysgol Gyfun Gymraeg Glantaf a ve svých sedmnácti letech začal s hraním, když získal role ve školních divadelních představeních a zúčastnil se slavnosti National Eisteddfod of Wales, před tím, než studoval na London Academy of Music and Dramatic Art.

Kariéra.

Herectví.

Ve svých sedmnácti letech měl svou první televizní roli ve velšském seriálu "Pobol Y Cwm". Hrál Macsena Whita, ale seriál později opustil, aby mohl studovat na Londýnské akademii múzických a dramatických umění. Jeho první významná divadelní role přišla ve hře Eight Miles High, která se v roce 2008 hrála v Royal Court Theatre v Liverpoolu.  Později v roce 2008 byl obsazen do role Moritze Stiefla v londýnské produkci rockového muzikálu "Probuzení jara", který získal cenu Tony. Svou roli hrál od ledna 2009 v Lyric Hammersmith a po přemístění i v Novello Theatre, než byla v květnu 2009 derniéra, o pět měsíců dříve, než se plánovalo. Získal nominaci na What's On Stage Award v kategorii nejlepší herec ve vedlejší roli v muzikálu. V roce 2010 za své ztvárnění role získal cenu Laurence Oliviera v kategorii nejlepší mužský herecký výkon v muzikálu ve vedlejší roli.  Ihned po muzikálu "Probuzení jara" byl obsazen do seriálu "". Seriál vyhrál cenu BAFTA a časopis 247 Magazine ho popsal jako "směs Skins a Heroes". Iwan hraje nervózního a plachého Simona Bellamyho, který získá schopnost neviditelnosti. 20. prosince 2011 oznámil přes sociální síť Twitter, že seriál opouští spolu se svou kolegyní ze seriálu, Antoniou Thomas.  Hostoval jako Ben Theodore v komediálním seriálu "Grandma's House". V roce 2011 se také objevil ve finálové epizodě seriálu "Tajný deník call girl". Ve stejný rok byl nominován na cenu Golden Nymph v kategorii nejlepší herec v dramatickém seriálu za svou roli Simona Bellamyho v seriálu "".  Od roku 2013 do roku 2016 hrál v seriálu "Hra o trůny" postavu jménem Ramsay Bolton. V roce 2017 bylo oznámeno, že si zahraje jednu z hlavních rolí v seriálu "Inhumans".

Hudba.

S psaním písní a zpíváním začal v šestnácti letech, když byl hlavní zpěvákem skupiny The Convictions, ale skupinu opustil, aby se mohl věnovat své herecké kariéře. V roce 2010 nahrál svoji první sólovou práci, EP nazvanou "Tongue Tied" v RAK Studios v Londýně. EP produkovali Jonathan Quarmby a Kevin Bacon a digitálně vyšlo v červnu 2010. V dubnu 2011 se do RAK Studios vrátil, aby nahrál svoje druhé EP "Changing Times". Opět ho produkovali Quarmby a Bacon a přidali se zde 3 doprovodní hudebníci. Changing Times vyšlo 10. října 2011. V únoru 2012 na rádiovém chatu s AWAL OnAir Radio Rheon oznámil, že právě pracuje na plném albu.

Osobní život.

Rheon žije v Londýně se svojí přítelkyní Zoë Grisedale. Dvojici se narodilo dítě v srpnu 2018.

Iwan Rheon (* 13. května 1985, Carmarthen, Wales, Spojené království) je velšský divadelní, filmový a televizní herec, zpěvák a skladatel. Vyhrál cenu Laurence Oliviera a absolvoval London Academy of Music and Dramatic Art.


Princip.

MathJax je stažen zároveň s obsahem webu, prohledá stránku, zda obsahuje nějaké vzorce a postará se o zobrazení matematiky. MathJax tedy nepotřebuje žádné dodatečné instalace písem nebo softwaru na straně čtenáře. Jediné, co potřebuje, je podpora Javascriptu v prohlížeči, což mu umožňuje běžet i na mobilních zařízeních.  MathJax může k zobrazení matematiky využít kombinací možností HTML a kaskádových stylů nebo využít podporu MathML v prohlížeči. Jakým způsobem bude matematika zobrazována, to závisí na možnostech prohlížeče, na písmech dostupných v čtenářově počítači a na nastavení. Od verze v2.0-beta je navíc zahrnuta možnost zobrazování pomocí SVG.  V případě zobrazování pomocí HTML a CSS se MathJax snaží použít dostupná matematická písma, případně se u starších prohlížečů uchýlí k obrázkům. Pro nové prohlížeče, které podporují webová písma, MathJax stáhne přes web potřebná písma z předpřipraveného souboru. Pro prohlížeče nepodporující stahování písem MathJax zkusí najít použitelná písma v čtenářově systému. Pokud se ani to nepodaří, MathJax stáhne v potřebných případech obrázky patřičných symbolů. Chování je navíc konfigurovatelné, je možné zapnout či vypnout stahování písem, použití místních písem i použití obrázkového písma.  MathJax umí zobrazit matematické výrazy napsané podle pravidel LaTeXu nebo MathML. Vzhledem k tomu, že MathJax je určený pouze pro zobrazování matematických výrazů, zatímco LaTeX je určený pro sazbu celých dokumentů, nejsou podporovány všechny LaTeXové konstrukce – pouze ty, které sází matematiku.

Kompatibilita s prohlížeči.

V nejpoužívanějších prohlížečích funguje MathJax dobře. Příklady takových prohlížečů jsou: Internet Explorer 6, Mozilla Firefox 3, Google Chrome 0.3, Safari 2.0 nebo Opera 9.5. Některé starší verze zmíněných prohlížečů fungují, ale nepodporují webová písma, takže se MathJax uchýlí k obrázkům.  Plný výpis kompatibility s prohlížeči je k disposici na stránkách MathJaxu.

Kompatibilita s publikačními systémy.

MathJax je možné doinstalovat do řady populárních publikačních systémů, například MediaWiki, Drupalu, WordPressu a Joomla!.

Podpora TeXu.

MathJax umí zpracovat příkazy matematického prostředí LaTeXu. Navíc jsou skrze rozšíření podporovány i příkazy AMS-LaTeXu. MathJax také podporuje TeXová makra a některé formátovací příkazy jako \color ("barva") nebo \underline ("podtržení").

Podpora MathML.

Ve verzi beta 2 přidal MathJax částečnou podporu pro MathML 2.0 (a některé konstrukce MathML 3.0), přičemž podporuje pouze prezentační MathML.

MathJax je javascriptová knihovna pro zobrazování matematických výrazů a rovnic ve webových prohlížečích za pomoci LaTeXu a MathML. Jedná se o multiplatformní a otevřený software, je uvolněna pod licencí Apache license.


Kariéra.

Juniorská kariéra.

Svou juniorskou kariéru nastartoval v lize United States Hockey League, kde působil od roku 2008 do roku 2010 za tým Chicago Steel, později za Sioux Falls Stampede. Poté studoval rok v Northeastern University, hrál za jejich hokejový tým v soutěži Hockey East. V roce 2011 byl první volbou draftu NHL týmem Dallas Stars ze 14., místa. Sezonu 2011/12 začínal v juniorské lize OHL působící v týmu Saginaw Spirit. V průběhu základní části přestoupil k soupeři Niagara IceDogs, za které dokončil ročník. S Niagara IceDogs se dostal do finále playoff o J. Ross Robertson Cup, byli poražený týmem London Knights 1:4 na zápasy.

Seniorská kariéra.

První krůčky za seniorský hokej udělal na farmě Dallasu v Texas Stars, kvůli výluce v NHL 2012/13. Za dobré výkony si v průběhu sezony zahrál v AHL All-Star Game. Po skončení výluky debutoval v NHL 1. února 2013 za Dallas Stars proti Phoenix Coyotes. V zápase odehrál přes patnáct minut a vystřelil jednou na branku. Následující ročník strávil převážně na farmě v Texasu. S týmem se probojovali do playoff a získali historický první Calderův pohár. Sezonu 2014/15 strávil střídavě mezi NHL a AHL. Kvůli zranění musel vynechat převážnou část sezony 2015/16.

Reprezentační kariéra.

V roce 2009 se zúčastnil s americkou reprezentací turnaj Memoriál Ivana Hlinky. Později se rozhodl reprezentovat kanadskou reprezentaci. V roce 2012 byl nominován do turnaje mistrovství světa juniorů v ledním hokeji. S týmem získali bronzové medaile, bodově se však neprosadil.

Jamieson Oleksiak (* 21. prosince 1992 v Toronto, Ontario) je kanadský hokejový obránce, hrající v zámořské NHL za tým Dallas Stars.


Obsah.

Romeo a Julie je velká opera o pěti dějstvích. Její děj se odehrává ve Veroně ve 14. století.

První dějství.

Na maškarní bál pořádaný v domě šlechtického rodu Capuletů u příležitosti narozenin Julie se vloudí i Romeo a Mercutio - dva členové rodu Monteků, který je s Capulety znepřátelen. Romeo se na první pohled zamiluje do Julie, ona do něj ostatně také.  Romea poznáná Juliin bratranec Tybalt a málem dochází k bitce, kterou však zažehnává hostitel a hlava rodu Capuletů - Juliin otec.

Druhé dějství.

Romeo, skrytý v Capuletově zahradě, vyznává Julii lásku. Navzdory pronásledování ze strany Capuletů se Romeovi podaří dohodnout s Julií na tajném sňatku.

Třetí dějství.

Romeo a Julie jsou tajně oddáni františkánským mnichem Lorenzem, který doufá, že sňatek usmíří znepřátelené rody.  Brzy na to ale dochází k vyostření konfliktu - dojde k souboji mezi Mercutiem a Tybaltem. Romeo se marně snaží zabránit boji, ve kterém Mercutio nakonec umírá. Romea přítelova smrt rozčílí, sám se dává do boje s Tybaltem a zabíjí ho. Jako trest dostává Romeo jeden den na opuštění města.

Čtvrté dějství.

Romeo před odchodem do vyhnanství stráví noc u Julie, nad ránem se s ní loučí a odchází do vyhnanství.  Julie má být podle posledního Tybaltova přání provdána za jeho přítele Parise. Prosí o pomoc bratra Lorenza a ten jí dává kapky navozující stav strnutí podobný smrti - předpokládá, že domněle mrtvou Julii uloží do rodinné hrobky a on ji pak spolu s Romeem vysvobodí. Julie kapky požije při zahájení svatebního obřadu a klesá k zemi - všichni její příbuzní předpokládají, že spáchala sebevraždu.

Páté dějství.

Lorenzo přichází k hrobce, ale Romeo dohodnutou schůzku nestihne, zdrží ho další spor mezi Monteky a Capulety. Jen co Lorenzo odejde, dorazí na místo konečně i Romeo. Netuší nic o podstatě Lorenzova plánu, takže považuje Julii za mrtvou a otráví se jedem, který má čirou náhodou zrovna u sebe. Julie později procitá ze strnulosti a vidí u hrobky Romeovu mrtvolu. Páchá sebevraždu podruhé, tentokrát již doopravdy - probodne se Romeovou dýkou.

Romeo a Julie (v originále Roméo et Juliette) je název opery Charlese Gounoda z roku 1867. Autory libreta jsou Jules Barbier a Michel Carré na motivy stejnojmenné divadelní hry Williama Shakespeara.


Vznik opery.

Stravinskij začal operu komponovat v roce 1908, po dokončení 1. jednání v roce 1909 však práci přerušil. Důvodem byla lákavá nabídka spolupráce s choreografem Sergejem Ďagilevem a jeho souborem Ballets Russes, jejímiž plody jsou tři Stravinského vůbec nejproslulejší skladby, balety Pták Ohnivák (1910), Petruška (1911) a Svěcení jara (1913), které pak zásadním způsobem ovlivnily vývoj moderní evropské vážné hudby. K rozpracovanému Slavíkovi se Stravinskij vrátil teprve v roce 1913 díky objednávce ruského režiséra Alexandra Sanina, který zamýšlel dílo uvést v nově založeném, vzápětí však zrušeném Moskevském svobodném divadle. Přestože byl Slavík komponován v ruštině pro ruskou premiéru, poprvé byl uveden v Paříži.  V roce 1962 Stravinskij partituru Slavíka v několika detailech revidoval.

Světová premiéra.

Pařížská premiéra se konala 26. května 1914 v Théâtre National de l'Opéra v Paříži v režii a choreografii Borise Romanova, hudebním nastudování dirigenta Pierra Monteuxe a se sólisty a orchestrem Ďagilevova souboru Ballets Russes. Scénu a kostýmy navrhl (stejně jako pro Petrušku) Ďagilevův výtvarník Alexandre Benois. Romanov zvolil pro svou inscenaci ve své době neobvyklé řešení - zpěváci byli umístěni spolu s hudebníky do orchestřiště a na jevišti byly postavy tančeny a mimovány.

Další provedení.

V červenci 1914 hostoval Ďagilevův soubor s pařížskou inscenací Slavíka v Londýně. V lednu 1916 vznikla v Petrohradě přelomová avantgardní inscenace ruského režiséra Vsevoloda Mejercholda, která se vyznačovala antinaturalismem a konstruktivismem. Mejercholdovou inscenací byla ovlivněna i německá premiéra Slavíka v roce 1923 v Mannheimu za řízení Ericha Kleibera.  Premiéra v českých zemích se konala v Novém německém divadle v Praze dne 28. května 1935 v režii Renata Monda a pod taktovkou Fritze Zweiga. V češtině jej uvedlo Národní divadlo v Brně (premiéra 20. května 1937, budova Divadla Na hradbách).  První uvedení v pražském Národním divadle bylo plánováno na rok 2010. Po rozpočtových škrtech bylo divadlo nuceno provést operu pouze koncertně. Dílo nastudoval dirigent Tomáš Netopil a v hlavní roli vystoupila ruská sopranistka Olga Trifonova.  Premiéra opery se v Národním divadle konala v říjnu 2015, 22. (1. premiéra) a 23. (2. premiéra). V roli Slavíka se představila pěvkyně Olga Jelínková. Opera "Slavík" byla uvedena spolu s operou Petra Iljiče Čajkovského "Jolanta" v hudebním nastudování britského dirigenta Jana Latham-Koeniga a v režii Dominika Beneše.

Děj opery.

První jednání.

V noci před svítáním si na pobřeží zpívá rybář svou píseň. Čeká jako každou noc na slavíka, aby pookřál při jeho zpěvu, a slavík skutečně přilétá. Jeho zpěv však přeruší příchod dvořanů, které sem přivádí kuchařka z císařského paláce. Císař se doslechl o kráse slavičího zpěvu a zatoužil ho mít ve svém paláci, dvořané tedy nedočkavě slídí po neznámém ptáku. Kromě kuchařky ho totiž nikdy nikdo neslyšel, a tak si jeho zpěv pletou s bučením krávy či s kvákáním žab. Když se slavík konečně objeví, dvořané jsou zklamáni – tak nádherný hlas a takový obyčejný ptáček... Císařův rozkaz je nicméně třeba splnit a slavík přijímá pozvání ke dvoru.

Druhé jednání.

V císařově porcelánovém paláci je veliký shon. Vše je třeba vyzdobit lampiony a zvonečky, chystá se slavnostní předání slavíka císařovi. Jistě je obrovský a blýská se jako diamant, když po něm císař touží! Ale kuchařka vysvětluje, že krása slavíka spočívá v něčem jiném. Jeho zpěv totiž dokáže v člověku probudit cit a dojmout až k slzám. Hřmotný čínský pochod ohlašuje císaře. Slavík je představen a vyzván ke zpěvu. Jeho píseň císaře ohromí. Rozhodne se darovat slavíkovi svůj zlatý střevíc. Odměnou pro slavíka však byly již císařovy slzy. Vtom jsou uvedeni tři japonští vyslanci, kteří císaři předávají dar od jejich panovníka – umělého slavíka. Jeho mechanický zpěv je ihned císaři předveden. Císař se shání znovu po skutečném slavíkovi a zjišťuje, že ten mezitím zmizel. Vyhostí ho proto za hranice své říše a umělému slavíkovi vyhrazuje čestné místo na svém nočním stolku.

Třetí jednání.

Po čase se císař vážně roznemohl. Přicházejí k němu přízraky jeho skutků, ty jediné ho nikdy neopustí. Císař chce slyšet hudbu. To slyší slavík a přilétá, aby císaře znovu potěšil. Zazpívá nádhernou píseň, která dojme i samu smrt stojící opodál. Slavík ji žádá, aby císaři vrátila odňaté znaky jeho moci. Smrt je okouzlena slavičím zpěvem a souhlasí. Císař znovu nabízí slavíkovi odměnu, ten ji ale znovu odmítá. V domnění, že již císař zemřel, přicházejí za ním jeho dvořané. Najdou však císaře zdravého a v plné síle. Příběh pak uzavírá rybář svou písní o ptácích, kteří jsou posly nebes.

Charakteristika díla.

Andersenova literární předloha založená na fantastických, exotických a symbolických motivech a nesená zároveň v lehké nadsázce a jemné, avšak citelné ironii konvenovala estetice impresionismu a secese, kterou na počátku 20. století řada autorů stále ctila. Všechny charakteristické prvky literární předlohy se Stravinskij a Mitusov snažili v libretu zachovat a ve Stravinského zhudebnění pak byly ještě dále rozvinuty. Ve struktuře libreta a částečně i v jeho zhudebnění bývá poukazováno také na předchozí vliv pozdních fantastických oper Nikolaje Rimského-Korsakova.  Významný časový předěl mezi kompozicí prvního a obou zbývajících jednání zásadně ovlivnil podobu opery a vytvořil její zvláštní dvojí tvář, která je na tomto díle ceněna. Stravinského kompozice baletů Pták Ohnivák, Petruška a Svěcení jara jsou totiž zásadním mezníkem ve vývoji autorova stylu, který se posunul směrem k expresionismu, k příkrým harmoniím a intonacím, drsnějším zvukovým barvám a divoké rytmice. Tyto prvky se v hojné míře uplatňují právě od počátku 2. jednání opery Slavík, které začal Stravinskij psát až v roce 1913.  Tento zlom a kontrast velmi vhodně zapadl do dramaturgie rozpracované opery a autor toho patřičně využil – právě 2. jednání totiž zobrazuje vyumělkovaný svět císařského dvora, kde je krása věcí diktátu, nikoli svobody a přirozeného citu. Hned od počátku 2. jednání zapojuje autor do hry celý složitý arzenál moderní symfonické instrumentace. Zobrazení císařské pompéznosti dosahuje vrcholu v instrumentálním Čínském pochodu, který ohlašuje příchod panovníka. Podobně jako v 1. jednání kreslí Stravinskij hudebními prostředky klidnou atmosféru lesa a podmanivý zpěv slavíka, inspiruje se ve 2. jednání přímo čínským koloritem, a to jak v instrumentaci, tak v použití pentatonické stupnice, respektive v užívání pouze celotónových postupů. Ty vytvářejí drsný, neuhlazený zvukový dojem, zatímco chromatické, půltónové slavičí intonace vnášejí do hudby zpět vláčnost a jemnocit. Ve 3. jednání se hudebně-dramatické zpracování vrací k jemné lyrice a volnějšímu spádu 1. jednání. Dílo uzavírá tentýž zpěv rybáře za scénou, který se ozývá také na počátku opery a na konci 1. a 2. jednání. Role Slavíka, psaná pro lyrický koloraturní soprán, patří ve svém hlasovém oboru k technicky nejnáročnějším partům celé operní literatury. Kromě zvolna plynoucích, podmanivých lyrických zpěvů obsahuje role řadu vokalíz, napodobujících slavičí zpěv a založených na extrémně vysokých, intonačně i artikulačně obtížných koloraturách a figuracích. Ústředním hudebním číslem je z tohoto hlediska "Píseň slavíka" ve 2. jednání, zakončená tónem f3. Hlasová ekvilibristika Slavíka je však pojata v souladu s charakterem této postavy jemně a hravě a technická stránka partu nikdy nevystupuje samoúčelně do popředí posluchačovy pozornosti.

Instrumentace.

Stravinskij pro svou časově nerozsáhlou operu předepisuje velký operní orchestr doplněný o řadu speciálních nástrojů. Orchestr je sestaven takto: pikola, 2 flétny, 2 hoboje, anglický roh, 3 klarinety, basklarinet, 2 fagoty, kontrafagot, 4 lesní rohy, 4 trubky, 3 trombony, tuba, tympány, zvony, triangl, tamburína, činely, velký buben, tam tam, klavír, celesta,mandolína, kytara, 2 harfy a smyčcové nástroje.

Samostatná hudební čísla.

Opera Slavík není psána jako tradiční "číslová" opera (sestavená z hudebně samostatných částí), přesto se v ní vyskytuje několik relativně oddělených a ucelených vokálních či instrumentálních „čísel“.

Odvozené skladby.

Z Ďagileovova podnětu vytvořil Stravinskij z hudby ke Slavíkovi instrumentální suitu "Zpěv slavíka" (Chant du Rossignol). Její premiéra se konala v Ženevě 6. prosince 1919. Suita je sestavena ze dvou trojic kontrastních částí: "Presto – Andantino – Presto" a "Čínský tanec – Zpěv slavíka – Hra mechanického slavíka". V roce 1920 provedl tuto suitu Ďagilevův soubor Ballets Russes scénicky v choreografii Leonida Mjasina a hudebním nastudování Ernesta Ansermeta. Výpravu k této inscenaci vytvořil Henri Matisse. Rybářova píseň a Píseň slavíka se objevily v roce 1923 jako dvojice písní s doprovodem orchestru. V roce 1932 vznikla Stravinského úprava "Písně slavíka" a "Hry mechanického slavíka" pro housle a klavír.

Opera Slavík (; ) je operní prvotina ruského hudebního skladatele Igora Stravinského. Dílo je označeno jako „hudební pohádka o třech dějstvích“, jedná se však spíše o operní „jednoaktovku“ s dobou trvání přibližně 50 minut. Libreto napsal skladatel ve spolupráci se svým přítelem Stěpanem Mitusovem. Předlohou se jim stala známá pohádka "Slavík" Hanse Christiana Andersena o čínském císaři, který zatouží po zpěvu obyčejného slavíka. Stravinského opera vznikala ve dvou fázích, 1908-9 a 1913-14, a její premiéra se konala 26. května 1914 v Théâtre National de l'Opéra v Paříži. Po hudební stránce je opera pozoruhodná spojením impresionistických a expresionistických postupů a je zároveň dokladem autorova stylového vývoje ve druhé dekádě 20. století.


European Union Regulation.

Kontext.

Nezákonná těžba dřeva – těžba dřeva způsobem, který porušuje zákony nebo právní předpisy v zemi těžby – má závažné hospodářské, environmentální a sociální dopady na některé velmi cenné lesy, které na světě zbývají, a na komunity, které jsou na nich závislé. Má za následek ztrátu příjmů, kazí úsilí zákonných hospodářských subjektů a souvisí s odlesňováním, ztrátou biologické rozmanitosti a emisemi skleníkových plynů. Je rovněž spojena se spory o pozemky a zdroje a odnímání práv místním komunitám.  EU je důležitým vývozním trhem pro země, v nichž jsou velmi závažné úrovně nezákonnosti a špatné správy v oblasti lesnictví. Uváděním dřeva a dřevařských výrobků, které potenciálně pocházejí z nezákonných zdrojů, na trh EU, země EU v zásadě podporují nezákonnou těžbu dřeva.  S cílem tento problém vyřešit vytvořila EU v roce 2003 akční plán http://www.euflegt.efi.int/portal/ FLEGT (Prosazování práva, správa a obchod v lesnictví), který poskytuje řadu opatření pro vytlačení nezákonně těženého dřeva z trhů, vylepšení dodávek zákonného dřeva a zvýšení poptávky po zodpovědných dřevařských výrobcích. Dvěma klíčovými prvky akčního plánu jsou EUTR a dobrovolné dohody o partnerství (obchodní dohody se zeměmi vyvážejícími dřevo, které přispívají k tomu, že se nezákonně těžené dřevo neuvádí na evropský trh).

Přehled.

S cílem celosvětově bojovat proti nezákonné těžbě dřeva EUTR zakazuje uvádění nezákonně vytěženého dřeva a výrobků z tohoto dřeva na trh EU. EUTR dělí ty, kdo obchodují se dřevem a dřevařskými výrobky, do dvou kategorií – hospodářské subjekty a obchodníci. Každá z kategorií má své povinnosti.  Hospodářské subjekty – definované v nařízení jako subjekty, které poprvé uvádějí dřevo nebo dřevařské výrobky na trh EU – mají povinnost provádět „náležitou péči“. Obchodníci – definovaní v EUTR jako ti, kdo prodávají nebo nakupují dřevo nebo dřevařské výrobky, které již byly uvedeny na trh EU – mají povinnost vést informace o svých dodavatelích a zákaznících, aby je bylo možné snadno vysledovat.

Systém náležité péče.

Při uvádění dřeva nebo dřevařských výrobků na trh EU mají hospodářské subjekty povinnost vést "systém náležité péče", aby minimalizovaly nebezpečí, že budou obchodovat s nezákonně vytěženým dřevem nebo dřevařskými výrobky zhotovenými z nezákonně vytěženého dřeva. Vzor pro zavedení "systému náležité péče" pro obce, ostatní vlastníky pozemků a pro dovozce ze zemí mimo EU naleznete na: http://www.uhul.cz/nase-cinnost/narizeni-o-dreve/eutr/system-nalezite-pece.  Jinými slovy to znamená, že musí zavést systém řízení rizika se třemi prvky:  Hospodářské subjekty si mohou vytvořit vlastní systém náležité péče nebo použít systém vyvinutý kontrolní organizací.

Rozsah výrobků.

Toto nařízení se vztahuje na dřevo i na dřevařské výrobky vyrobené v EU a dovezené odjinud. Zahrnuté výrobky: výrobky z fošen, podlahové krytiny, překližka, buničina a papír atd. Recyklované výrobky a potištěný papír, jako například knihy, časopisy a noviny, nejsou zahrnuty.  Dřevo a dřevařské výrobky, na něž se vztahuje platná licence FLEGT nebo povolení CITES, jsou považovány za vyhovující požadavkům EUTR.  Vyčerpávající seznam výrobků, na něž se zákon vztahuje, je uveden v příloze EUTR: http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:32010R0995:CS:NOT EUTR se nevztahuje na jednotlivce, kteří prodávají nebo nakupují dřevo nebo dřevařské výrobky pro své osobní použití.

Uplatňování.

Nařízení EU v oblasti dřeva je závazné v každé zemi EU. Zákonodárný orgán v každé zemi stanoví účinné, přiměřené a odrazující sankce, aby bylo nařízení dodržováno. V každé zemi je příslušný orgán, který koordinuje prosazování nařízení. Příslušný orgán ve vaší zemi naleznete zde: https://web.archive.org/web/20130124004902/http://ec.europa.eu/environment/forests/pdf/list_competent_authorities.pdf

Sekundární legislativa.

Dne 23. února 2012 Evropská komise přijala Nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 363/2012 pro uzákonění pravidel pro uznávání kontrolních organizací a odejímání takových uznání.  Evropská komise dále dne 6. července 2012 přijala Prováděcí nařízení Komise (EU) č. 607/2012 s cílem zajistit, aby bylo nařízení jednotně uplatňováno po celé EU. Toto prováděcí nařízení uvádí podrobnosti o opatřeních pro posouzení rizik a zmírnění rizika, která jsou součástí „systému náležité péče“, a také o četnosti a povaze kontrol kontrolních organizací prováděných příslušnými orgány členských států.

Odkazy.

Reference.

Nařízení Evropského parlamentu a Rady, kterým se stanoví povinnosti hospodářských subjektů uvádějících na trh dřevo a dřevařské výrobky přijaté dne 20. října 2010 a uveřejněné v Úředním věstníku z 12. listopadu 2010  ÚHÚL je pověřenou osobou podle § 10 zákona č. 226/2013 Sb., o uvádění dřeva a dřevařských výrobků na trh, který do českého právního řádu převádí tzv. Nařízení EU o dřevě. http://www.uhul.cz/nase-cinnost/narizeni-o-dreve/  Nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) č. 363/2012 a Prováděcí nařízení Komise (EU) č. 607/2012  Internetové stránky pro nařízení EU v oblasti dřeva http://ec.europa.eu/eutr2013/  Text nařízení EU v oblasti dřeva – Evropská komise http://ec.europa.eu/environment/forests/timber_regulation.htm Shrnutí nařízení EU v oblasti dřeva http://ec.europa.eu/environment/forests/timber_regulation.htm#products  Pokyny pro nařízení EU v oblasti dřeva http://ec.europa.eu/environment/forests/pdf/guidance_document.pdf  Leták o nařízení EU v oblasti dřeva http://ec.europa.eu/environment/forests/pdf/EUTR_Leaflet_CS.pdf  FLEGT http://www.euflegt.efi.int/portal/  CITES http://www.cites.org/

Nařízení EU v oblasti dřeva (EUTR – nařízení (EU) č. 995/2010) je nařízení Evropské unie ze dne 20. října 2010, které zakazuje obchodování s nezákonně vytěženým dřevem a dřevařskými výrobky v EU. Zakazuje uvádění nezákonně vytěženého dřeva a výrobků z tohoto dřeva na trh EU a stanoví povinnosti hospodářských subjektů. Nařízení se vztahuje na všechny členské státy EU od 3. března 2013.


Životopis.

Narodil se 12. května 1963 v Tulse. Na kněze byl vysvěcen 12. července 1991 a byl inkardinován do diecéze Tulsa. Svá studia filosofie dokončil na "Saint Meinrad Seminary College" v Indianě, kde studoval Lauretiho v umění. Poté dále studoval teologii jako student Severoamerické papežské koleje v Římě.  Roku 1990 získal na Papežské Gregoriánské univerzitě titul bakaláře teologie, později na Papežském institutu Jana Pavla II. pro studium manželství a rodiny získal licentiát z teologie (1992).  Na Papežské Gregoriánské univerzitě získal licentiát a doktorát z kanonického práva (1998 a 1999). Současně byl studentem Papežské církevní akademie.  Po vysvěcení zastával následující pozice: farní vikář Katedrály Svaté Rodiny Nazaretské v Tulse, zvláštní sekretář biskupa Tulsy a vikář pro diecézní náboženskou výchovu.  Dne 1. července 1999 vstoupil do diplomatických služeb Svatého stolce. Pracoval na apoštolské nunciatuře v Nigérii a od roku 2002 v Sekci pro všeobecné záležitosti Státního sekretariátu. Kromě své rodné angličtiny ovládá italštinu, francouzštinu, němčinu a španělštinu.  Dne 16. července 2009 byl jmenován asesorem Pro všeobecné záležitosti Státního sekretariátu. V této funkci nahradil Gabriela Giordana Cacciu který byl ve stejný den jmenován apoštolským nunciem v Libanonu.  Papež František jej chirografem jmenoval sekretářem pěti členů papežské komise zodpovědné za šetření na Institutu pro skutky zbožnosti. Předsedou komise je kardinál Raffaele Farina, členem komise je kardinál Jean-Louis Tauran, biskup Juan Ignacio Arrieta Ochoa de Chinchetru je koordinátorem, Mons. Alfred Xuereb je delegátem komise a poslední členkou je profesorka Mary Ann Glendon.  V současné době je také předsedou Výboru pro finanční zabezpečení.  Dne 9. února 2016 jej papež František jmenoval titulárním arcibiskupem z Marcianopolis a apoštolským nunciem Botswaně a v Jihoafrické republice.  Dne 13. února 2016 byl jmenován apoštolským nunciem v Lesothu a Namibii.

Mons. Peter Bryan Wells (* 12. května 1963, Tulsa) je americký římskokatolický kněz, arcibiskup a apoštolský nuncius v Botswaně, Jihoafrické republice, Lesothu a Namibii.


Vývoj.

Impulsem pro vývoj XP-88 byl požadavek USAAF na vývoj nového dálkového eskortního stíhače z roku 1946. Letoun měl být proudovou náhradou osvědčeného typu North American P-51 Mustang. Byl požadován dolet 1450 km a vysoké výkony. Práce na letounu, označeném Model 36, začaly 1. dubna 1946. Už 20. června 1946 USAF objednalo stavbu dvou prototypů XP-88.  Voodoo byl dolnoplošník s šípovým křídlem s úhlem 35°. Dva motory byly ve spodní části trupu a vstupy vzduchu do nich byly v kořenech křídel. Trysky motorů ústily na zádi pod ocasními plochami. Prototypy měly motory "XJ34", ovšem sériové kusy měly pohánět motory Westinghouse "J46" o tahu 26,33 kN. Letoun nenesl radar a v jeho přídi měla být baterie šesti 20mm kanónů M39.  Prvním let prototypu XP-88 byl 28. říjen 1948. Letoun neměl ani přídavné spalování, ani výzbroj. Ukázalo se, že letoun je podmotorovaný a druhý prototyp, označený XF-88A byl vybaven přídavným spalováním. Ten vzlétl 26. dubna 1949 a i druhý prototyp byl později stejně upraven.  V soutěži o nový stíhač se XF-88 utkal s projekty Lockheed XF-90 a North American XF-93. V soutěži byl ještě před letovými testy vybrán XF-93, ale jeho sériová výroba nakonec nebyla objednána. Když v létě 1950 došlo k porovnání letounů za letu, XF-88 zvítězil, ale USAF přehodnotilo svůj postoj k projektu a dálkové stíhače již nepotřebovalo.  McDonnell pak uvažoval o palubní verzi, dvoumístné cvičné verzi, anebo o průzkumném XF-88, nic takového ale nebylo realizováno. První prototyp pak byl upraven na XF-88B. Dostal do přídě navíc turbovrtulový motor, byl testován v roce 1956. Při zkouškách jako vůbec první vrtulový letoun mírně překročil rychlost zvuku. Oba prototypy byly v roce 1958 sešrotovány.  McDonnell ve vývoji stroje této koncepce pokračoval. Jejím zvětšením vznikl McDonnel F-101 Voodoo, který vstoupil do služby 29. září 1954.

McDonnell XF-88 Voodoo byl dvoumotorový proudový dálkový eskortní stíhač, vyvíjený pro americké letectvo. Přestože samotný F-88 nebyl sériově vyráběn, stal se základem pro konstrukci úspěšného stíhače McDonnell F-101 Voodoo.


Zásluhy společnosti DeinBus.

Od roku 1934 existoval v Německu zákon, který neumožňoval, aby se na trhu objevila firma konkurující železniční společnosti Deutsche Bahn. Ta tak v Německu držela monopol. Zákon téměř zakázal jakoukoliv dálkovou autobusovou dopravu a měl za úkol ochránit státní železniční společnost před konkurencí. To se mu dlouhou dobu dařilo. Zlom přišel až v březnu roku 2009, kdy tři mladí studenti Christian Janisch, Alexander Kuhr a Ingo Mayr-Knoch začali hledat způsob, jak zákon obejít. Rádi totiž cestovali dálkovými autobusy po Evropě a uvědomili si, že v Německu takovou možnost lidé nemají. Podrobně prostudovali celý zákon a našli v něm mezeru. Zákon totiž výrazně neomezoval příležitostnou autobusovou dopravu. Zastaralý zákon též nepočítal s rozmachem moderních technologií a tedy i s rozmáhajícím se trhem se sdílených službami. Právě na těchto dvou bodech studenti vystavěli svůj nový byznys a 4. prosince 2009 poprvé vyrazili na první "zájezdovou" cestu mezi Frankfurtem a Kolínem nad Rýnem. V autobuse nabídli za 12,5 euro spolujízdu dalším desítkám cestujících. Pro porovnání je zajímavé uvést skutečnost, že srovnatelná jízdenka na vlak by stála kolem 64 eur. Díky tomu se jejich služba spolujízdy stala brzo populární.

Pyrhovo vítězství DeinBusu.

Vznik těchto služeb se samozřejmě nelíbil společnosti Deutsche Bahn, která správně odtušila, že další rozvoj DeinBusu a podobných služeb může ohrozit její monopol. Podala tak na společnost DeinBus žalobu. Ta však vyvolala opravdu silný zájem medií a mezi veřejností se začalo diskutovat, zda není čas zastaralý zákon změnit. Trojici studentů totiž dal sice soud za pravdu a ti tak nadále rozvíjeli své služby, ale zákon stále platil. Tlak veřejnosti na změnu nepolevoval, až se nakonec roku 2012 německá vláda rozhodla přepracovat celý zákon o přepravě osob. Již na začátku následujícího roku začal platit nový zákon, který umožňoval vznik soukromých vnitrostátních dálkových autobusových linek. Dein Bus vyhrál a měl volnost pro svůj rozvoj. Příležitost však vycítila i spousta jiných společností, které si chtěly též uzmout kus trhu pro sebe. V tuto chvíli vstoupila na trh i společnost FLIXBUS.

Vznik společnosti.

U vzniku společnosti FLIXBUS stáli, stejně jako u DeinBusu, tři mladí muži. Jednalo se o dva spolužáky - inženýra André Schwämmleina a informatika Daniela Krausse a Kraussova pracovního kolegu Jochena Engerta. Všichni již měli pracovní zkušenosti od velkých technologických společností a ani podnikání jim nebylo cizí. Společně správně zanalyzovali, že uvolnění trhu jim přinese skvělou příležitost, která se nemusí opakovat. V roce 2011 založili společnost GoBus a postupně se připravovali na možné uvolnění trhu. Když uvolnění v roce 2013 opravdu přišlo, tak byli připraveni a 13. února 2013 na německé silnice vyjeli jejich první autobusy, avšak již pod nový názvem FlixBus. V té době ještě s jinou grafikou a především modrou barvou. Svůj provoz začínali se spoji mezi Mnichovem, Norimberkem a Erlangenem. Do konce roku již vytvořili napříč celým Německem síť svých spojů. K tomu, aby zažili takto raketový start bylo samozřejmě potřeba peněz. Ty jim zajistily rozsáhlé investice od společnosti Daimler v kooperaci se společností Holtzbrinck Ventures.

Otevření trhu.

Téměř ihned po otevření trhu se v Německu objevila velká spousta nových dopravců. Velké procento z nich bylo založeno silnými investory, kteří neváhali do nového byznysu vložit miliony Eur. Nově otevřený trh nabízel všem spoustu možností, ale i tak začalo být na trhu autobusové dopravy brzo těsno. Dopravci zajištěni výraznými investory, kteří ale požadovali obvykle neustálý růst tržeb, se pustili do cenové války. Ceny za jízdné dosáhly takové úrovně, že dopravci již nedokázali býti v zisku. Menší dopravci začali postupně odpadat. Na konci roku 2014 ohlásil bankrot i nám již známý průkopník - společnost DeinBus. Díky investicím se ji sice nakonec podařilo zachránit, ale v současné době už pouze prodává jízdenky ostatních dopravců. Problémy s financemi začínal mít i FlixBus. Objem cestujících sice rostl, ale ziskový nadále nebyl. Zakladatelé se však rozhodli byznys nevzdat a začali s hledáním dalšího investora.

Zelená + modrá = Zelená.

Novým investorem se stala společnost General Atlantic. Právě díky její investici došlo na začátku roku ke spojení FlixBusu se silnějším konkurentem - společností MeinFernbus. Tato společnost provozovala spoustu linek svými autobusy zelené barvy s bílým názvem společnosti. Po krátké epizodě, kdy byly používány oba názvy spojených společností (název byl MeinFernbus Flixbus), došlo k ustálení jen na názvu FlixBus. Grafický jazyk společnosti se ustálil na jednoduchém základu, tedy jasné zeleno-oranžové barvě v kombinaci s bílými nápisy. Tato jednoduchá grafika je přesně tím co si dnes člověk představí, když se řekne slovo FlixBus. Převzato bylo i motto - Fahr grün!

Rozmach největší Evropské sítě.

Díky výrazné finanční podpoře investorů již v roce 2016 spojené společnosti přepravili přes 20 milionů cestujících. U toho společnost nezůstala a míří stále výše. I díky převzetí svých konkurentů postupně obsadil svými linkami většinu států Západní Evropy. V domácím Německu zaujímá dominantní postavení a patří mu tak více než 90% místního autobusového trhu. V současné době (konec roku 2018) spolupracuje s více než 320 dopravními partnery s 8000 řidičů, kteří řídí přes 2000 autobusů po 30 zemích Evropy. Každý den na skoro 300 000 spojů přepraví tisíce cestujících mezi 1800 destinacemi.

Síť v Česku.

V roce 2016 FlixBus rozšířil svoji síť i do České republiky. Postupně začal nabízet různá spojení s okolními státy, především však s Německem. V půlce roku 2015 vstupuje FlixBus v ČR i na trh vnitrostátní dopravy. Začal nabízet linky z Prahy do Brna, Plzně či Českých Budějovic. V Praze vzniklo nové středisko pro expanzi do Střední Evropy a Východní Evropy. Díky tomu brzy přibyla spojení třeba na Slovensko či do Chorvatska. I v České republice zaznamenává úspěch a nadále se rozvíjí.Česko má jednu z nejlepších a nejrozvinutějších sítí autobusové a celkově veřejné dopravy. Svou pozici si tak musí tvrdě dobývat dlouhodobou cenovou válkou. Největším konkurentem FlixBusu v Česku je společnost RegioJet českého podnikatele Radima Jančury. Nejdůležitější místní partner FlixBusu je autobusová společnost Umbrella bývalého českého fotbalisty Pavla Steinera. Postupně však získává i další partnery, například společnost ICOM.

FlixTrain.

V srpnu roku 2017 si společnost zaregistrovala značku FlixTrain. Za pomoci českého dopravce Leo Express, který předtím získal insolventní společnost Locomore, spustil FlixBus (potažmo mateřská společnost FlixMobility) přepravu na trase Berlín – Stuttgart. Od 23. března 2018 nabízí Flixtrain také spojení mezi Hamburkem a Kolínem nad Rýnem, které bylo dříve provozováno pod názvem Hamburg-Cologne-Express (HKX). Provozovatelem tohoto spojení je společnost Bahntouristikexpress. Od dubna 2018 jsou všechny vlaky FlixTrain v jednotném vzhledu, který je velmi podobný autobusům. V únoru 2019 byl oznámen plán na rozšíření provozu na trasu Berlín - Kolín nad RýnemKolín nad Rýnem. V současné době (březen 2019) je FlixTrain jediným konkurentem Deutsche Bahn na německém trhu dálkové železniční dopravy.

FlixBus je německá značka provozující meziměstskou autobusovou dopravu po celé Evropě a též v USA. Společnost zahájila svou činnost v roce 2013 po deregulaci německého trhu mobility. FlixBus původně usiloval o zavedení nového dopravního prostředku jako „alternativní, spolehlivé a zelené“ cesty autem, spolujízdou nebo s využitím státního železničního dopravce Deutsche Bahn. Po uvolnění trhu dálkové linkové autobusové dopravy ve Spolkové republice Německo však nakonec vsadil na autobusy. Dne 13. února 2013 poprvé vyjel na silnice autobus s logem FlixBus a začala rychlá expanze nových linek, která trvá dosud.


Mládí.

Narodil se jako jedno ze šesti dětí Michaela Alberiona a Teresy Alloccové. Byl chatrnějšího zdraví než jeho sourozenci. Za finanční podpory svého kmotra vstoupil v 16 letech do kněžského semináře v Albě. Jeho duchovním vůdcem se stal ctihodný kanovník František Chiesa.  V noci na 1. ledna 1901 se několik hodin modlil před Nejsvětější svátostí oltářní a přemítal o budoucnosti. Ucítil povolání udělat něco pro lidi nového století

Zakladatelem.

Alberione byl vysvěcen 29. června 1907 (svátek sv. Petra a Pavla) a stal se farářem v Narzole. Doktorát z teologie obdržel roku 1908. Založil pět řeholních kongregací (Společnost svatého Pavla, Dcery svatého Pavla, Sestry učednice Božského Mistra, Sestry Dobrého pastýře, Institut Marie Královny apoštolů), čtyři sekulární instituty (Institut Ježíše Kněze, Institut svatého archanděla Gabriela, Institut Zvěstování, Institut Svaté rodiny) a Sdružení paulínských spolupracovníků. Všechny tyto organizace používají veškeré možné způsoby moderních technologií pro šíření radostné zvěsti a upevňování věřících v osobní zbožnosti.

Společnost sv. Pavla.

20. srpna 1914 uložil dvěma teenagerům, Desideriu Costovi a Titovi Armanimu, práci v malé tiskárně pod vedením svého přítele zkušeného tiskaře. To lze považovat za počátek činnosti Typografické školy "Malý dělník" (Scuola tipografica Piccolo Operaio), dnes známé jako Společnost sv. Pavla.

Smrt a beatifikace.

Alberione zemřel přirozenou smrtí 26. listopadu 1971 v generálním domě v Římě. Hodinu před smrtí ho poctil návštěvou papež Pavel VI. Jakub Alberione je pohřben v kryptě římského kostela Panny Marie Královny apoštolů.  Za ctihodného byl prohlášen 25. června 1997 a o šest let později 27. dubna 2003 jej blahořečil papež Jan Pavel II.

Blahoslavený Jakub Alberione (4. dubna 1884 San Lorenzo di Fossano – 26. listopadu 1971 Řím), italsky Giacomo Alberione, byl italský katolický kněz, zakladatel Paulínské rodiny, jejíž posláním je hlásat evangelium skrze moderní sdělovací prostředky.


Děj.

Kniha vypráví o počátcích rodu Rougonů a Macquartů. Teta Dida (Adelaide Fouque) stojí na samém počátku obou rodů. Když se po smrti svého manžela Rougona, se kterým měla syna Pierra, zamiluje do pytláka a podloudníka Macquarta, jejichž lásku okolí neschválí, porodí mu dvě děti Urshulu (Voršilu) a Antoina. Mezi oběma syny se vede závistivá válka o majetek, kterou vyhraje Pierre, když lstí pošle Antoina na vojnu a Urshulu provdá za kloboučníka Moureta. Ten s ní odejde do Marseille. Pierre poté podstrčí Adelaide, kterou má ve své moci, jelikož se ho Adelaide bojí, listinu o prodeji zemědělského prostranství Fouqueů, které vlastnili po několik generací. Pierre ji pak odklidí do starého domu po Macquartovi a ožení se s dcerou místního olejáře, Felicité. Jejich snem je v městě získat významné místo a stát se mocnými. Proto se nejprve v období republiky postaví za monarchii, a později, díky tomu, že je přemluví syn Eugéne, na stranu císařství, ještě před státním převratem v roce 1852. Zatím se Antoine vrátí z vojny a připojí se k republikánům, od jejichž strany si slibuje dosažení svého snu, bezstarostného života. Antoine hrozivě vykořisťuje svou ženu, i své děti, Gervaisu a Jeana. Aby se nemusel starat o svou dceru Lise, pošle ji do Paříže. Ve strachu před ním, Gervaise i Jean utečou, a když jeho žena umře, stává se ještě větším republikánem. Při státním převratu nakonec vítězí Pierre, když zdánlivě „uchrání" město před vojskem povstalců. Dostává místo soukromého berního a stužku Čestné legie. Při závěrečné oslavné hostině jeden z hostů vloží Pierrovi do kabátu růžovou stužku, symbolizující řád Čestné legie.  Émile Zola popisuje konec takto: "„Avšak stužka z růžového hedvábí, vložená do knoflíkové dírky Pierrova kabátu, nebyla jedinou rudou skvrnou ve vítězoslávě Rougonů. Pod postelí v sousední místnosti ještě ležel zapomenutý střevíc s krvavým podpatkem. Svíce, která hořela u pana Peirotta na druhé straně ulice, krvácela potmě jako otevřená rána. A v dáli, v pozadí Svatomittreského staveniště, stydla na pohřebním kameni krvavá louže." (přel. Alois Tvrdek)"  Spojnici děje tvoří příběh Urshulina syna Silvera Moureta, který bydlí u své babičky, tety Didy, která se ho ujala, je upřímně nadšen pro republiku a zúčastní se spolu se svojí milou Miette neúspěšné vzpoury vesničanů, která skončí masakrem – dívka Mietta umírá kulkou vojáka, Silvera zabije posléze četník, kterému Silvere vyrazil pažbou pušky oko.  Postavy a jejich potomci, které jsou v knize představeny, posléze zabydlí zbylých 19 románů cyklu.

Štěstí Rougonů (1871) (originál "La Fortune des Rougon") je první román cyklu "Rougon-Macquartové" francouzského spisovatele Émila Zoly. Obsahuje autorův úvod k celému cyklu. Jeho děj se odehrává v jihofrancouzském městečku Plassans za dob státního převratu „prince prezidenta“ Ludvíka Napoleona roku 1851.


Životopis.

Studoval matematiku na univerzitě v Rostocku a získal PhD v Akademii věd NDR. V roce 1991 obhájil habilitaci v teoretické fyzice v Rostocku. Od analýzy časových řad sluneční aktivity se jeho zájmy od 80. let minulého století rozšířily obecněji na složité systémy, nelinearitu a teorii chaosu. To později vedlo k jeho výzkumu základů teorie složitých systémů, ale i k aplikacím ve vědách o Zemi, ve výzkumu lidského mozku a jiných systémů, které jsou charakterizovány vysokým stupněm složitosti a nelinearity.

Centra, výzkum a jeho organizace.

V rámci speciálního programu Společnosti Maxe Plancka v roce 1991 byl, jako jeden z mála vědců z východního Německa, pověřen vedením nové výzkumné skupiny. Vytvořil mezinárodně známou a vysoce respektovanou skupinu nelineární dynamiky. V roce 1994 se stal řádným profesorem teoretické fyziky a nelineární dynamiky na Postupimské univerzitě. V letech 1996-1999 byl zde děkanem Přírodovědecké fakulty a jako zakládající ředitel ustanovil velmi známé Interdisciplinární centrum dynamiky složitých systémů (1994-2008). V roce 2008 byl povolán k přetvoření výzkumné domény Transdisciplinární koncepty v PIK, kam přinesl perspektivu složitých systémů do věd o Zemi.  J. Kurths stál a stojí v čele mnohých akademických výzkumných iniciativ a hraje vedoucí úlohu ve vývoji nelineární dynamiky a teorie složitých sítí jak v mezinárodních, tak v mezioborových aspektech. Mezioborový výzkum jeho skupiny dosáhl pod jeho vedením zásadních úspěchů v pochopení synchronizace, rekurence, v oblasti analýz složitých sítí a nelineárních časových řad a jejich aplikací v geovědách, kognitivní psychologii, biologii, medicíně a v technických vědách. Udržuje rozlehlou síť vědeckých spolupracovníků, vychoval více než 60 PhD studentů z asi 20 zemí, z nichž asi 30 získalo akademické pozice v různých zemích. Publikoval více než 500 odborných článku a 8 knih. Je členem redakčních rad více než deseti odborných časopisů, například CHAOS, Philosoph.Trans. Royal Soc. A, PLoS ONE, Europ. J. Physics ST, J. Nonlinear Science a Nonlinear Processes in Geophysics, a také knižní řady Springer Series in Complexity.

Mezinárodní vědecké aktivity.

Kurths je nebo byl vedoucí osobností v mnoha mezinárodních vědeckých aktivitách. Byl prezidentem sekce pro nelineární procesy v geovědách při Evropské unii geověd. Jeho úsilí podporovat mezinárodní spolupráci vedlo k organizaci několika velkých projektů EU a DFG, je představitelem International Research Training Group on complex networks (DFG-Německo a Brazílie).

Vyznamenání a ceny.

Jürgen Kurths byl zvolen členem American Physical Society a Fraunhofer Society (Německo). V roce 2005 získal Alexander von Humboldt research award od CSIR (India). V roce 2010 se stal členem Academia Europaea, a v roce 2012 členem Makedonské akademie věd a umění. Lobačevského univerzita v Nižném Novgorodu, a Černyševského univerzita v Saratovu mu udělily čestné doktoráty Dr. h.c. Je honorárním profesorem Postupimské univerzity a hostujícím profesorem na Southeast University v Nanjing. Byla mu udělena medaile Lewis Fry Richardson Medal of the European Geosciences Union v roce 2013.

Jürgen Kurths (* 11. března 1953, Arendsee (Altmark), Německo), je německý fyzik a matematik, expert v oblasti nelineární fyziky složitých systémů. Známý je především díky svým zásadním příspěvkům v nelineární dynamice, v teorii složitých systémů a sítí, a v aplikacích těchto teoretických konceptů v řešení zásadních problémů a aktuálních výzev v klimatologii, fyziologii, systémové biologii a v technických vědách.


Historie.

Příběh The Piano Guys se začíná psát u Paula Andersona, který vlastnil klavírní obchod v Saint George v Utahu. Setkal se s hudebníkem Jonem Schmidtem, kterého se zeptal, zda by s ním mohl hrát na nadcházejícím koncertu. O několik měsíců později začali Paul Anderson, Tel Stewart a Jon Schmidt natáčet videa. Tehdy začali The Piano Guys fungovat jako studio. V létě roku 2013 se od skupiny odpojil Tel Stewart, který předtím pomáhal s vytvářením videí. Po pěti letech nahrávání videí sklidili ze strany diváků na YouTube velký obdiv.

Členové.

Jon Schmidt.

Tento klavírista původem z Německa probudil své nadání k hudbě ve velmi mladém věku díky klavírním lekcím, ke kterým ho přiměli jeho rodiče. Své první skladby začal skládat již v jedenácti letech a velmi brzo také začal vyučovat hru na klavír. Kariéru hudebníka dělá od svých dvaceti let.

Steven Sharp Nelson.

V The Piano Guys přispívá hrou na cello, a to jak akustické, tak elektrické. Hudební vzdělání získal na univerzitě v Utahu, kde absolvoval roku 2002. Dnes nabízí i elektrická cella pod značkou Sharp Musical Instruments.

Paul Anderson.

Paul Anderson se se svou rodinou přestěhoval do Utahu ve dvanácti letech. Když dokončil střední školu, odjel do Seattlu, aby tam sloužil v Církvi Ježíše Krista Svatých posledních dnů. Zatímco zde sloužil, zalíbily se mu klávesy, u kterých zůstal. Paul tvrdí, že jeho netradiční vzdělání mu pomohlo uspět, protože se dříve vůbec neorientoval v ekonomice. Práci producenta a kameramana v The Piano Guys si podle svých slov velmi oblíbil a říká, že by byl šťastný, kdyby zde mohl pracovat věčně.

Bývalí členové.

Tel Stewart.

Tel Stewart se narodil a vyrůstal v Leeds v Utahu. Studoval mediální komunikaci s důrazem na digitální filmovou produkci a navštěvoval Dixie State College, studio pro natáčení videí pro zábavu či fotografování svateb. Byl to právě on, kdo přišel s nápadem klavírního zvedáku a po premiéře této filmové techniky v klipu ke Game Day začal spolupracovat na dalších videích s klavíry v přírodě. V létě roku 2013 se odpojil, aby, podle svých slov, "mohl zůstat kreativní".

Úspěchy.

Několik skupinových videí na YouTube má více než 15 milionů zhlédnutí. Dne 22. července 2013 měl jejich YouTube kanál více než 251 milionů zhlédnutí.

Nejznámější klipy.

Ve většině písní nahráli několik zvukových stop, které byly poté smíchány. Mají vyvolat dojem, že je ve videu mnoho nástrojů, ačkoli ve skutečnosti hrají jen dva lidé.

Michael meets Mozart.

"Michael Meets Mozart"  V tomto videu Jon a Steven hrají původní hip hop a klasický mash-up, který je zpestřen různými zvukovými efekty. Podle popisu videa byly všechny zvukové efekty vytvořeny pouze pomocí nástrojů uvedených ve videu (klavír, violoncello, bicí a basový buben) a z více než 100 nahraných skladeb. Tento klip je vysílán na YouTube od 17. května 2011 jako pocta W. A. Mozartovi a Michaeli Jacksonovi.

Cello song.

"Cello Song"  Tato skladba je přizpůsobením Bachovy suity pro sólové violoncello Prélude bez doprovodu. Zatímco původní předehra je pro sólové violoncello, Steven ji upravil pro 8 violoncell. Na YouTube bylo video nahráno 14. června 2011. V popisu Steven vysvětluje, že klip přejmenoval na "Cello Song", protože si lidé nepamatovali jeho původní jméno.

Moonlight.

"Moonlight"  V tomto videu hraje Steven Sharp Nelson soundtrack ke známému seriálu Moonlight. Na jednu část klipu použil elektrické violoncello, na druhou violoncello klasické. Tento klip byl na Youtube nahrán 14. července 2011.

Rock meets Rachmaninoff.

"Rock meets Rachmaninoff"  Toto video ukazuje, jak Jon Schmidt hraje moderní verzi Prelude Sergeje Rachmaninova. Podle popisu Jon psal tuhle písničku, když jeho syn založil svou první kapelu a zkoumal hudbu na YouTube. Na YouTube existují dvě verze této písně. Na rozdíl od ostatních klipů zde klavír zní mnohem hlasitěji než ostatní nástroje.

Cello wars.

"Cello Wars"  Steven hraje mistra Jedi a pána Sithu, který proti sobě přišel svést hudební boj na violoncella. Jedi a Sith k boji používají více než jen svá violoncella - sílu svých světelných mečů.

Peponi.

"Peponi"  Zde se The Piano Guys rozhodli vyzkoušet africké téma. Videoklip byl nahráván na vrcholu místního Red Stone Mountain nedaleko St. George Utah. Na přepravu posádky a klavíru bylo potřeba použít vrtulníky.

Beethoven's 5 secrets.

"Beethoven's 5 Secrets"  V roce 2012 americká Heritage Lyceum (filharmonie) a jeho ředitel Kayson Brown začali experimentovat s myšlenkou klipu na základě páté symfonie Beethovena. Orchestr zahrál "Tajemství Beethovenovy" s The Piano Guys na YouTube, kteří tímto získali 2 miliony zhlédnutí do 2 měsíců ode dne vydání klipu.

YouTube's "Most Up and Coming Channel".

V červnu 2011 se jejich kanál na YouTube ocitl na vzestupu díky dvěma videím - "Piráti z Karibiku" s Jarrod Radnich a "Michael Meets Mozart" s Jonem Schmidtem a Stevnem Sharp Nelsonem. Nejlepším klipem podle počtu zhlédnutí je klip Piráti z Karibiku. Tento klip představil jejich přítele, pianistu a skladatele Jarroda Radnicha, který ukazuje svůj výkon a kompoziční dovednosti na klavír. The Piano Guys natočili druhé video s Jarrodem Radnichnem a nahráli jej 7. června 2011. Radnich zahrál na téma Johna Williamse 'Harry Potter a kámen mudrců'. Tento klip dosáhl v prosinci 2012 více než 9 milionů zhlédnutí.

Alba.

Youtube Hits Vol. 1  Album vydali v prosinci 2011.  The Piano Guys  Album vydali v říjnu 2012.  The Piano Guys 2 Album bylo vydáno v květnu 2013.  Family Christmas  Album bylo vydáno v říjnu 2013.

The Piano Guys je americká hudební skupina. Tato skupina se proslavila především díky serveru YouTube, kde publikuje hlavně hudební klipy populárních písní (ztvárněné stylem mash-up).


Život.

Rodina a studium.

Frauke Petryová se narodila v Drážďanech a od roku 1989 dospívala ve Schwarzheide () v Dolní Lužici v Braniborsku. V roce 1992 se rodina přestěhovala do Bergkamenu v Severním Porýní-Vestfálsku, kde Petryová odmaturovala v roce 1995 na státním gymnáziu. V letech 1995 až 1998 studovala chemii v Anglii na Univerzitě v Readingu. V letech 1998 až 2000 pokračovala na univerzitě v Göttingenu, kde získala doktorský titul.  Byla vdaná za evangelického faráře Svena Petryho, se kterým má čtyři děti. V říjnu 2015 bylo veřejně oznámeno jejich vzájemné odloučení a rozvod. Jejím novým životním partnerem je předseda AfD v Severním Porýní-Vestfálsku Marcus Pretzell. V prosinci 2016 uzavřeli Petryová a Pretzell sňatek. V květnu 2017 se jim narodil syn, který je pátým dítětem Frauke Petryové.

Politické působení.

Volební rok 2017.

Od určité doby ztratila Frauke Petryová ve straně hodně ze svého dřívějšího vlivu. Nestala se ani hlavní celoněmeckou kandidátkou pro volby do Spolkového sněmu, jež se konaly dne 24. září 2017. Byla sice zvolena poslankyní za Alternativu pro Německo ve spolkové zemi Sasko, a to tzv. přímou volbou v obvodě, kde kandidovala, s velkým počtem hlasů. Avšak hned dne 25. září oznámila, že nebude členkou stranické frakce (poslaneckého klubu) AfD, nýbrž pouze nezařazenou členkou Bundestagu, a den poté sdělila, že také ukončí své členství ve straně. Její postavení jako celoněmecké spolupředsedkyně AfD - tím druhým předsedou je Jörg Meuthen - bylo již od zemských voleb v Sasku v roce 2017, kde došlo k výraznému vnitrostranickému střetu, po kterém se Frauke Petryová rozbrečela, značně oslabené. Její vystoupení z AfD nabylo platnosti ke dni 29. září 2017, čímž přestala být předsedkyní této strany.  Podle její aktivity, mj. podle zřízení odpovídajícím způsobem nazvané webové stránky již v červenci 2017, se pozorovatelé domnívají, že Petryová zamýšlí založit novou politickou stranu s názvem Die Blauen (Modří). Jediným politikem s celoněmeckým stupněm známosti, který ji zatím v této snaze otevřeně podpořil, je její manžel a poslanec Evropského parlamentu zvolený za AfD, Marcus Pretzell. I Pretzell již z této strany vystoupil, a to k 2. říjnu 2017.

Frauke Petryová ("Petry", rozená "Marquardt", * 1. červen 1975 Drážďany) je německá politička. Od července 2015 až do 29. září 2017 byla celoněmeckou (spolu-)předsedkyní strany Alternativa pro Německo (AfD). Od úspěchu AfD ve volbách do Spolkového sněmu dne 24. září 2017 je poslankyní Bundestagu, sdělila však, že se vzdala členství v poslaneckém klubu AfD, je tedy nezařazená. Ke dni 29. září 2017 vystoupila z AfD.


Rozšíření.

Za místa původního výskytu této květiny jsou považované oblasti Číny, Mongolska a Vietnamu, odkud se v dávné minulosti rozšířily do Japonska, na Korejský poloostrov a jih ruského Dálného východu. V současnosti bývají pivoňky čínské běžně pěstované v zahradách téměř celého mírného pásma, téměř vždy se však nejedná o původní rostliny, nýbrž o vyšlechtěné křížence.

Ekologie.

Ve své domovině rostou na loukách, na kamenitých i křovinami porostlých stráních i po okrajích lesů. Vyskytují se na osluněných stanovištích s vlhkou, mírně kyselou a živinami bohatou půdou až do nadmořské výšky 2300 m. Za vhodných podmínek rostou a kvetou na stejném místě po desítky let. Jsou tolerantní k široké škále půdních podmínek, ale dlouho nepřežijí na stanovištích trvale zamokřených nebo dlouhodobě suchých. Je geofyt s ploidií 2n = 10.

Popis.

Vytrvalá bylina vysoká okolo 60 cm vyrůstající z hustých, ztlustlých kořenů. Lodyha je rozvětvená, lysá a její jarní, mladé odbočky bývají tmavočerveně naběhlé. Listy jsou velké, lesklé, kožovité, a obvykle dvakrát trojčetné, na líci bývají tmavě a na rubu světle zelené, okraj mají chrupavčitý a někdy vroubkovaný. Lístky jsou oválné až kopinaté, mívají krátké řapíčky nebo jsou po stranách přisedlé.  Na koncích z lodyhy odbočujících větví vyrůstají vonné květy velké 7 až 10 cm, jsou růžové nebo bílé, u zahradních kultivarů bývají větší a purpurové až červenofialové. Květy jsou oboupohlavné a mají volný, zelený, pětičetný kalich a korunu složenou z osmi a více obvejčitých lístků. Obsahují zvětšený nektarový terč, žluté tyčinky s prašníky a tři až šest pestíků s růžovou, zakřivenou bliznou. Květy se mohou opylit i vlastním pylem přeneseným hmyzem, nejčastěji motýly, přilétajícími pro nektar. Plod je dřevnatějící, podlouhle elipsoidní měchýřek dlouhý asi 2,5 cm a vyrůstající obvykle v souplodí. Po dozrání podélně puká a vypouští velká, hnědá semena.

Rozmnožování.

Přírodní odrůdy se množí semeny nebo rozrůstáním kořenů. Vyšlechtěné odrůdy se pro zachování vlastností množí oddělky kořenů, navíc často nevytvářejí plody nebo jejich semena neklíčí. Semena původních kultivarů vysetá brzy po dozrání klíčí asi za šest týdnů, mladým semenáčům škodí brzké přesazení, vysazují se na stanoviště obvykle až ve dvou letech. Kvetou za čtyři až pět let. Silnější rostliny lze dělit na jaře i na podzim. Oddělek s jedním nebo dvěma pupeny bude po několik let vytvářet jen listy, s více pupeny pokvete mnohem dřív.

Význam.

Pivoňka čínská má velký význam pro okrasné zahradnictví, přestože se nyní pěstuje jen výjimečně, téměř všechny současné odrůdy jsou kříženci, kteří z ní pocházejí. Uplatňuje se v zahradách jako solitéra i ve skupinách různých odrůd rozkvétajících postupně. Je také vhodnou květinou k řezu.  Vědecké jméno rodu "Paeonia" je odvozeno ze jména Paean, řeckého boha lékařů, v Číně je pivoňka využívána více než 1500 let jako léčivá rostlina. Používá se hlavně kořen starší rostliny sklízený na podzim. Hlavní léčivou složkou je paeonol, paeoniflorin a mnoho dalších monoterpenů a flavonoidů.

Pivoňka čínská ("Paeonia lactiflora") je vytrvalá, původem východoasijská květina, která byla v zahradách Číny a Japonska pěstována již v pátém století našeho letopočtu. V roce 1754, kdy byla dovezena do Evropy, existovalo v Asii již více než sto kultivarů vzniklých přirozeně nebo šlechtěním. Dovezené rostliny se od v Evropě známé pivoňky lékařské odlišovaly a zalíbily se, což bylo popudem pro další šlechtění evropskými zahradníky. Je považována za mateřskou rostlinu téměř všech dnes pěstovaných kultivarů bylinných pivoněk.


Život a dílo.

Byla dcerou admirála britského námořnictva Charlese Elphinstona Fleeminga, která se provdala Cornwallise Maudeho, 1. hraběte de Montalta a 4. vikomta Hawardenského v roce 1845, se kterým měla deset dětí (z nichž přežilo osm - sedm dcer a jeden syn). Fotografii se začala věnovat asi na konci roku 1857 nebo začátku 1858 (ve svých čtyřiceti letech), zatímco žila na panství svého manžela v Dundrumu u Tipperary v Irsku. Po přestěhování do Londýna v roce 1859 dostala možnost založit studio ve svém domě v South Kensingtonu. Tam pořídila mnoho pro svou tvorbu charakteristických portrétů, z nichž mnohé jsou její děti.  Poprvé vystavovala na výroční výstavě Fotografické společnosti v Londýně v lednu 1863 a členkou Společnosti byla zvolena v březnu následujícího roku. Její práce byly široce uznávané pro svou "uměleckou dokonalost", na výstavách získala řadu medailí za kompozici.  Její fotografie z tohoto období ukazují většinou osamělé ženy v melancholii. Jsou umístěny v jasně osvětlených situacích, často u okna, obklopené tkaninami, drapéremi, záclonami a zrcadly. Fotografie jsou bohaté na světlo a bohatou škálu stínů, plný romantické a sentimentální atmosféry. Spisovatel a fotograf Lewis Carroll její práce velmi obdivoval a také se jimi inspiroval. V roce 1864 několik fotografií od ní zakoupil. Jejím dalším současníkem byla Julia Margaret Cameronová, která začala fotografovat ve svých padesáti letech.  Zemřela náhle na zápal plic 19. ledna 1865. Nekrolog, zveřejněný 27. ledna 1865 v časopise British Journal of Photography, napsal Oscar Gustave Rejlander.  Fotografie Hawardenové byly posmrtně vystaveny na Dublinské mezinárodní výstavě v roce 1865. Její tvorba ovlivnila celou řadu umělců, kromě Lewise Carrolla, také řadu současných fotografů, jako je například Sally Mann.  Kolekce asi 90 procent jejích portrétů se nachází ve sbírkách Victoria and Albert Museum v Londýně.

Vikomtesa Clementina Elphinstone Maude, rozená Fleeming (1. června 1822 - 19. ledna 1865), známá jako Lady Clementina Hawarden byla významná portrétní fotografka v 60. letech 19. století.