Konstrukce.

Hlavní výzbroj křižníku tvořilo osm 152mm kanónů umístěných ve čtyřech věžích. Ty doplňovaly kanóny ráže 102mm, protiletadlové kanóny, kulomety, torpédomety (čtyři na každém boku) a hydroplány (postupně typy Fairey Seafox, Fairey Swordfish a Supermarine Walrus). Po vstupu do služby byly u všech lodí dodatečně přidány čtyři další 102mm kanóny. Skladba lehké výzbroje se během války u každé z lodí měnila.

Operační služba.

HMS Ajax a "Achilles" se spolu s těžkým křižníkem HMS Exeter v prosinci 1939 utkaly s německým těžkým křižníkem Admiral Graf Spee v bitvě u ústí Rio de La Plata. "Exeter" zde sice byl těžce poškozen, "Admiral Graf Spee" však určitá poškození také utrpěl a jeho kapitán ho později raději sám potopil.  Dne 19. července 1940 se "Sydney" v bitvě u mysu Spatha podílel na potopení italského lehkého křižníku "Bartolomeo Colleoni". V červenci 1940 se "Sydney", "Orion" a "Neptune" účastnily bitvy u Punta Stilo. V listopadu 1940 se "Orion", "Ajax" a "Sydney" účastnily útoku na Taranto.  V březnu 1941 "Ajax", "Orion", "Sydney" a "Perth" bojovaly v bitvě u Matapanu. V květnu 1941 byl "Orion" těžce poškozen náletem při evakuaci Kréty. Dne 11. listopadu 1941 se "Sydney" západně od Austrálie střetl s německým pomocným křižníkem Kormoran, který ho dokonale překvapil, potopil, ale sám po bitvě také klesl ke dnu.  "Perth" nejprve bojoval v bitvě v Jávském moři a poté byl ztracen během bitvy v Sundském průlivu počátkem roku 1942. "Hobart" byl součástí spojeneckých sil v bitvě v Korálovém moři. "Neptune" se potopil po najetí na několik min 19. prosince 1942. "Leander" byl v červenci 1943 těžce poškozen v bitvě u ostrova Kolombangara.

Třída Leander byla třída lehkých křižníků Royal Navy, přijatých do služby v letech 1933–1936. Třída se skládala z osmi lodí. Pět bylo v první skupině, tříčlenná druhá skupina se lišila uspořádáním pohonného systému (měla pouze 4 kotle a dva komíny místo jednoho) a sloužila v australském námořnictvu. Všechny lodě této třídy se účastnily druhé světové války, tři byly v bojích potopeny.


Autorství a datace.

Autor je neznámý, jméno Aristeas může být jak skutečné, tak fiktivní. Sám autor se prezentuje spíše jako pohan silně sympatizující s židovstvím, ale jeho podrobná znalost zákona hovoří spíše pro židovský původ. Problematická je i datace, v podstatě známe jen "terminus a quo", kterým je samotný překlad Septuaginty (3. stol. př. n. l.) a "terminus ad quem", kterým jsou zřejmé citace tohoto "Listu" u Filóna Alexandrijského a Josefa Flavia. Místem sepsání je téměř jistě egyptská Alexandrie, hlavní město ptolemajovské říše.

Obsah.

"List Aristeův" není ve skutečnosti dopisem, nýbrž vyprávěním o vzniku překladu. Zahrnuje v sobě kromě samotného klíčového vyprávění i několik rozsáhlých odboček. Jsou jimi vyprávění o propuštění všech židovských otroků v Egyptě za Ptolemaia II. Filadelfa, popis Ptolemaiových darů židovskému veleknězi Eleazarovi, popis Jeruzaléma a Palestiny, Eleazarova dlouhá odpověď o smyslu židovských zákonů a sedm dní rozhovorů mezi Ptolemaiem a židovskými překladateli.

Legenda o překladu.

Samotná legenda o vzniku překladu Septuaginty byla později rozšířena Filónem Alexandrijským. Zatímco podle "Aristeova listu" na překladu pracovalo 72 učenců vyslaných z Jeruzaléma (po 6 z každého kmene), kteří každý den svou práci konfrontovali a zapisovali to, na čem se shodlo nejvíce překladatelů, až po 72 dnech svou práci dokončili, podle Filóna pracovali všichni po 72 dní v naprostém odloučení, a když po 72 dnech své dílo srovnali, zjistili, že se shoduje ve všech detailech. Tato legenda dala též jméno řeckému překladu. "Septuaginta" znamená latinsky „sedmdesát“, což pochází ze (zaokrouhleného) počtu překladatelů (72).

Další prvky textu.

Prvořadý účel spisu je zdůraznit kvalitu a autoritu septuagintálního překladu Tóry (či později v případě křesťanů Starého zákona), potlačit pozdější korekce a opravy v překladu (jak činili v 2. století n. l. např. Aquila nebo Theodotion). Současně s tím však "Aristeův list" prezentuje židovské písmo a zákon pohanskému publiku a zdůrazňuje, že židovství i se svou psanou tradicí, která se nyní nachází i v jazyce vzdělanců (tj. řečtině), není v ničem pozadu za řeckou kulturou, ba naopak vyniká a je hodno stát se její významnou součástí. Vyplývá to především z toho, že spis kromě samotné obhajoby překladu (a zákazem jakýchkoli budoucích změn) zdůrazňuje v dlouhých, ryze sapienciálních pasážích (viz sedmidenní rozhovory) všeobecnou moudrost židovských učenců, která se týká běžného života a nad kterou žasnou všichni přítomní pohanští filozofové, a symbolickým výkladem židovských zákonů o pokrmech (Eleazarova odpověď na Aristeovu otázku o smyslu těchto zákonů).  Z hlediska stylu je spis čtivý, neboť používá mnoha literárních prvků a nástrojů:: fiktivní dopisy, výtahy a opisy z egyptských análů, opisy královských výnosů, rozhovory při hostině, dialogy v přímé řeči atd.

List Aristeův nebo také jen Aristeas nese název podle jména (fiktivního?) autora, který tento spis napsal. Jedná se o židovský apokryfní (pseudoepigrafní) spis vyprávějící o vzniku řeckého překladu židovských písem, tzv. Septuaginty, přesněji o vzniku překladu Pentateuchu.


Mechanismus hry.

Každý hráč má před sebou hrací desku s 15 políčky. Na dvou z nich jsou od začátku hry dvě místnosti dřevěné chýše, v nichž bydlí dva členové rodiny. Ostatní políčka jsou prázdná. Na nich hráč může orat pole, sázet plodiny, stavět chlévy a ohrady pro zvířata nebo rozšiřovat svůj dům. Každý hráč také na začátku obdrží 7 karet malého vybavení, které si ve hře může koupit za příslušné suroviny, a 7 karet povolání, která během hry může zahrát a získat tak nějaké výhody.  Hra má celkem 14 kol. V každém kole hráči napřed jeden po druhém posílají své členy rodiny vykonávat akce. Těch je ve hře velké množství, např. orání pole, setí obilí a zeleniny, stavba ohrad a chlévů pro chov zvířat (lze chovat ovce, prasata a krávy), získávání plodin, zvířat nebo stavebních surovin (ve hře jsou čtyři stavební suroviny – dřevo, jíl, kámen a rákos, které slouží k nákupu vybavení a k výstavbě dalších místností domu), pečení chleba, rozšiřování nebo vylepšování svého domu (dům je možné z původního dřevěného vylepšit na jílový a pak na kamenný), rozšiřování rodiny, nákup vybavení, vyložení povolání a podobně. Na začátku je k dispozici jen několik akcí, v každém kole přibude jedna další. Jednu akci může v jednom kole vykonat jen jeden hráč.  Poté, co hráči pošlou všechny členy svých rodin vykonat práce, kolo skončí. Na vyznačená místa se doplní další suroviny, hráči si rozeberou žetony svých členů rodiny zpátky k sobě a začíná další kolo.  Po skončení některých kol se však ještě koná sklizeň. Při ní hráči sklidí ze svých polí obilí a zeleninu a rozmnoží svá zvířata. Každý hráč však také musí nakrmit svou rodinu, což znamená odevzdat dvě jídla za každého člena rodiny (za člena, který se právě narodil, se odevzdává jen jedno jídlo). Nemá-li dost jídel, musí si za každé chybějící jídlo vzít žebráckou kartu, za kterou na konci hry ztratí 3 body.  Na konci hry po 14. kole si hráči sečtou své body. Ty se získávají za všechny druhy plodin a zvířat, které hráč vypěstoval nebo odchoval, za členy rodiny i za velikost a druh domu. Naopak hráč body ztratí, když mu některá plodina nebo druh zvířete chybí, když mu zbylo nevyužité pole nebo získal žebráckou kartu. Hráč s nejvyšším počtem bodů vyhrává.

Vydání v Česku.

V Česku byla hra vydána ve dvou částech: základní sada obsahuje kompletní hru, ale jen redukovaný balíček karet povolání a vybavení, označený jako E-deck (od slova "Einsteiger", nováček). Rozšíření, které lze dokoupit zvlášť, obsahuje dva balíčky pokročilejších karet povolání a vybavení, označované jako I-deck ("Interaktiv") a K-deck ("Komplex"), které v cizojazyčných verzích vyšly jako součást základní sady. K tomuto způsobu prodeje bylo přistoupeno proto, aby základní sada nemusela být pro české hráče příliš drahá.  Dalším rozšířením je Z-deck, balíček 24 poměrně silných karet povolání a vybavení, které ani v zahraničí nebyly obsaženy v základní sadě a byly původně vydány jako bonus pro zákazníky, kteří si předběžně objednali anglické vydání. V české verzi je možné tento balíček získat zatím jen jako bonus při nákupu základní verze a rozšíření současně.  Na rozdíl od původního německého vydání obsahuje česká verze barevné figurky zvířat (v původním vydání byly jen dřevěné krychličky).

Další rozšíření.

Kromě K-, I- a Z-decku vzniklo několik dalších rozšíření:

Ocenění.

Hra získala v roce 2008 speciální cenu Spiel des Jahres ("SonderPreis") za výjimečnou komplexní hru a obsadila 1. místo v prestižní německé hráčské anketě Deutsche Spieler Preis. V roce 2008 získala Agricola též české ocenění Hra roku.

Humor.

Mnoho karet v Agricole obsahuje ilustrace, které narážejí na populární kulturu, jiné deskové hry nebo herní designéry, například karta povolání „přístavní dělník“ parafrázuje jeden z mechanismů hry Osadníci z Katanu (výměnu několika stejných surovin za jednu jinou v přístavech) a na jejím obrázku je karikatura autora Osadníků Klause Teubera. Karta „nosič kamene“ zase nápadně připomíná Obelixe, kvůli němu se také ve hře chovají divoká prasata (oblíbená Obelixova pochoutka) namísto prasat domácích.

Agricola (název znamená latinsky „zemědělec“) je moderní společenská hra z roku 2007, jejímž autorem je Uwe Rosenberg a vydavatelem německá firma Lookout Games. V Česku hru vydala v roce 2008 kompletně v češtině firma MindOK. Hráči ve hře představují sedláky ze 17. století a jejich úkolem je získat co nejvíce bodů za prosperitu farmy – pěstování obilí a zeleniny, chov zvířat, rozšiřování svého domu a rodiny. Kromě toho se také musejí starat o jídlo pro členy své rodiny.


Kariéra.

Klubová kariéra.

Mason vyrostl v rodném městě Oakville v kanadské provincii Ontario, kde hrál lední hokej až do dorosteneckého věku, kdy se přestěhoval do vyšší úrovně, do klubu Oakville Rangers harjícím v lize OMHA. V roce 2004 byl vybrán v 11. kole Prioritního draftu OHL týmem London Knights. V sezóně 2004-05 vyhrál s klubem Grimsby Peach Kings titul v lize OHA Jr. C.  Steve Mason začal svou juniorskou kariéru v klubu London Knights, v lize Ontario Hockey League. Poté co odchytal ve své nováčkovské sezóně 12 zápasů, byl v roce 2006 draftován Columbusem Blue Jackets ve 3. kole na celkově 69. místě. Mason začal sezónu 2007-08 v Columbusu, ale do Londonu se vrátil poté co dělal náhradníka ve dvou zápasech NHL. V době, kdy hrál na MS juniorů 2008, byl vyměněn v OHL z Londonu do klubu Kitchener Rangers. Poté co se vrátil z MS juniorů na kterém s národním týmem Kanady získal zlatou medaili, byl povolán do klubu Blue Jackets, kvůli zdravotním problémům jejich brankářů. Nenastoupil, ale ani v jednom zápase a byl brzy odeslán do Kitcheneru. Před koncem sezóny si Mason zranil koleno, ale i přesto nastupoval v playoff. Poté co v prvním kole porazili Plymouth Whalers, podrobil se astroskopické operaci kolene, kvůli čemuž vynechal zbytek playoff včetně Memorial Cupu. Tým nakonec playoff OHL vyhrál i bez Masona, ale v Memorial Cupu byli poraženi týmem Spokane Chiefs.  Před jeho blížící se první sezónou podstoupil druhou operaci kolene, což ho přimělo k tomu, aby vynechal první měsíc ligy American Hockey League, kde měl nastupovat za Syracuse Crunch. Krátce po připojení se k týmu Crunch byl 4. listopadu 2008 povolán do Columbusu, kde nahradil zraněného brankáře Pascala Leclaira. V NHL debutoval 5. listopadu 2008, při porážce 4:5 s Edmontonem Oilers. 22. listopadu 2008 vychytal své první čisté konto v NHL, když chytil všech 15 střel při vítězství 2:0 nad Atlantou Thrashers. Mason pokračoval jako týmová jednička i po návratu Leclaira po zranění a byl vyhlášen nováčkem měsíce listopadu, když si připsal 5 vítězství, 2 porážky a 2 vychytaná čistá konta. Poté co vychytal 3 čistá konta po sobě proti Philadelphii Flyers, Los Angeles Kings a Anaheimu Ducks byl jmenován i nováčkem prosince. Díky svým výsledkům byl vybrán do sestavy nováčků v utkání NHL YoungStars Game, ale nakonec jej vynechal. Později se ukázalo, že Mason trpěl mononukleózou. 8. února 2009 byl napsán na listinu zraněných. K týmu se vrátil 13. února 2009 a pomohl Blue Jackets k vítězství 3:2 nad Detroitem Red Wings. Po sezóně vyhrál Calder Memorial Trophy pro nejlepšího nováčka sezóny NHL a dostal tak přednost před dalšími kandidáty Krisem Versteegem z Chicaga Blackhawks a Bobby Ryanem z Anaheimu Ducks. Také byl nominován na Vezinovu Trofej pro nejlepšího brankáře sezony NHL společně s Timem Thomasem z Bostonu Bruins a Niklasem Backströmem z Minnesoty Wild. Trofej nakonec vyhrál Tim Thomas.

Reprezentační kariéra.

Mason reprezentoval Kanadu do 20 let v osmi utkáních Super Series 2007 proti juniorům Ruska. Později dovedl Kanadu ke zlatým medailím na MS juniorů 2008 v Pardubicích, v České republice. Když ve finále porazili Švédsko 3:2 a Mason byl vyhlášen hráčem zápasu. Také byl jmenován do All-Star Týmu turnaje. Současně byl vyhlášen nejlepším brankářem a nejlepším hráčem šampionátu.  Po jeho prvním ročníku NHL byl pozván na letní soustředění Kanadské reprezentace před Olympijskými Hrami 2010 ve Vancouveru. Nominován, ale nakonec nebyl.

Steve Mason (* 29. května 1988, Oakville, Ontario, Kanada) je kanadský hokejový brankář hrající v týmu Winnipeg Jets v severoamerické NHL.


Nomenklatura.

"Poncirus trifoliata" (L.) Raf., 1838 "Poncirus trifoliatus" (L.) Raf., 1838 (gramatická varianta, uváděná v databázi IPNI)  Řada autorů uvádí jako synonymum citronečníku trojlistého ještě druh "Limonia trifolia" Burm.f., 1768 (syn. "Triphasia trifolia" Burm.f. P.Wilson, 1909). Vzhledem k tomu, že uvedený druh byl popsán jako neopadavý keř, rostoucí divoce v Indonésii a na Filipínách, jde zcela zřejmě o omyl. Podobně je zpochybňována i synonymita druhů "Triphasia aurantiola" Lour. 1790 a "Limonia trifoliata" L., 1771 s citronečníkem.

Původ.

Pochází z Koreje a severní až střední Číny. Jedná se o jedinou s citrusy spřízněnou rostlinu, kterou lze pěstovat i ve volné přírodě v Česku.

Popis.

Keř je opadavý, obvykle značně trnitý, ale byly vyšlechtěny i beztrnné formy. Listy jsou typicky trojčetné, výjimečně pětičetné, střídavě uspořádané. Prostřední list bývá 3–5 cm dlouhý, krajní pak měří 2–3 cm. Rozemnuté listy vydávají typickou citrusovou vůni. Řapík je úzce křídlatý. Hrozivě vypadající trny dosahují délky až 5 cm. Pětičetné bílé květy jsou podobné citrusům, ale větší, asi 3–5 cm v průměru. Na rostlině se objevují v dubnu, ještě před vyrašením prvních listů. Vůně je oproti pravým citrusům poměrně nevýrazná. Plody jsou kulaté, 3–5 cm v průměru a slabě plstnaté. V mládí jsou zelené, v době zralosti získají sytý žlutý odstín. Chuť je kvůli značnému obsahu pryskyřic trpká až hořká, navíc většinu plodu zabírají polyembryonická semena.  Citronečník se nedožívá příliš vysokého věku; ve středoevropských podmínkách výjimečně 25 let.

Stanoviště.

Citronečník je mrazuvzdorný, vydrží pokles teplot až k hranici -25 °C a i v případě namrznutí úspěšně regeneruje. Podmínkou pro úspěšné přečkání zimy je však vyzrání letorostů, a proto se jeho pěstování daří jen v nejteplejších oblastech republiky, kde je vegetační období dostatečně dlouhé. To však platí jen pro starší rostliny. Mladší jsou výrazně choulostivější a na zimu je nutné je chránit; doporučuje se proto semenáčky první zimu ponechávat ve skleníku. Citronečník je citlivý na obsah vápníku a solí, zejména chloridů. Jinak snáší jak lehké písčité, středně těžké i velmi těžké jílovité půdy, s dostatkem vlhkosti, pokud však nejsou příliš zamokřené; roste jak v kysele tak zásaditě reagujících půdách.

Použití.

Citronečník se uplatňuje především jako vynikající mrazuvzdorná podnož pro všechny druhy citrusů. Roubovancům propůjčuje částečně zakrslý růst a zvyšuje jejich odolnost proti nízkým teplotám (přibližně o 3 °C). Kuriozitou je, že se v tomto případě roubuje stálezelená dřevina na opadavou podnož, přičemž srůstnost je velmi dobrá. Citronečník se též používá při šlechtění citrusů, jeho kříženci s citrusy jsou taktéž vynikající podnoží.  Nejčastěji se vyskytují kříženci trifoliáty: V zahradnictví se pěstuje jako okrasná solitéra a to jak pro výrazné květy na brzkém jaře, tak pro zajímavě vyhlížející a dlouho neopadávající žluté plody. V teplejších krajinách se někdy používá k vytváření živých plotů, které jsou vzhledem k nebezpečně vyhlížejícím trnům zcela neprostupné, i když nejsou příliš husté.  Přes trpkou až hořkou a svíravou chuť dužiny mohou plody sloužit k přípravě marmelády. Čerstvé plody obsahují málo šťávy, ale z déle skladovaných lze připravit tonizující nápoj, obsahující i značné množství vitamínu C. Ve východních kuchyních se používají mladé lístky k ochucování jídel.  Zejména ve východním léčitelství byl používán sušený plod jako močopudný prostředek (diuretikum), projímadlo (laxativum), pročišťující prostředek, při zažívacích potížích (např. dyspepsii), proti nadýmání (karminativum), jako prostředek potlačující zvracení (antiemetikum), pro uvolňování křečí (antispastikum), proti bolestem zubů a ke stahování cév. Odvar z kůry se používal jako prostředek pro odkašlávání (expektorans) a ke snižování horečky (antipyretikum). Všeobecně obsahové látky citronečníku zvyšují krevní tlak a mají mírně povzbuzující účinky na organismus.

Obsahové látky.

Plody obsahují celou řadu účinných látek patřících mezi flavonoidy, kumariny, monoterpeny a alkaloidy, zejména:

Původ jména.

Latinský druhový název je odvozen od slov "tres" (tři), resp ve složeninách "tri-" a "folium" (list), tedy „trojlistý“.

Citronečník trojlistý ("Poncirus trifoliata"), známý též pod převzatým názvem trifoliáta, je trnitý keř z čeledi routovitých a blízký příbuzný citrusů. Je jediným zástupcem svého rodu.


Mládí.

Narodila se 10. června 1711 v paláci Herrenhausen. Její otec Jiří byl dědičný princ brunšvicko-lüneburský, syn kurfiřta Hanoveru Jiřího. Její matka byla Karolina z Ansbachu, dcera Jana Frederika markraběte Braniborsko-Ansbašského. Když se narodila měla titul "Její Jasnost" princezna Amélie Hanoverská. Ve své rodině byla známá jako Emily.

Velká Británie.

Podle Act of Settlement 1701 se její dědeček 1. srpna 1714 stal králem Velké Británie a to po smrti královny Anny Stuartovny. Ameliin otec se stal vévodou z Cornwallu a 27. září 1714 princem z Walesu. Od té doby měla titul "Její královská Výsost" princezna Amélie. Se svou rodinou se přestěhovala do Velké Británie a usadily se v londýnském St James's Palace.  V dětství byla velmi nemocna ale v dospělosti byla zdravá. Roku 1722 její matka která měla progresivní myšlenky nechala Amélii a její sestru Karolinu očkovat proti neštovicím způsobem variolace který do Anglie přinesly z Konstantinopole lady Mary Wortley Montagu a Charles Maitland. Dne 11. června 1727 zemřel král Jiří I. a jeho nástupcem se stal jeho syn Jiří II. S jejím otcem žila do konce jeho života.  Její teta Žofie Dorotea Hannoverská královna Pruska navrhla Amélii jako vhodnou manželku pro svého syna korunního prince Fridricha ale jeho otec král Fridrich Vilém I. ho přinutil se oženit s Alžbětou Kristýnou Brunšvicko-Bevernskou. Amélie byla možná matkou skladatele Samuela Arnolda a to přes aféru s Thomasem Arnoldem.  Amélie milovala jízdu na koni a lov. Nebyla oblíbená např. baronem John Herveyem a lady Pomfretovou, kteří ji považovali za „jednu z nejpodivnějších princezen“.

Pozdější život.

Roku 1751 se po smrti Roberta Walpoleho stala strážkyní Richmondského parku. Princezna způsobila velké pobouření a to uzavřením parku pro veřejnost a určením jenom pro nejbližší přátele a lidi se zvláštním povolením. Roku 1758 místní sládek John Lewis chtěl vstoupit do parku, ale vrátný ho zastavil a předvedl před soud. Soud rozhodl v jeho prospěch a princezna byla nucena zrušit zákaz vstupu veřejnosti.  Princezna byla velkorysá a přispívala dobročinným organizacím. Roku 1760 darovala £100 společnosti která se starala o sirotky.  Roku 1761 se stala vlastníkem Gunnersbury Estate v Middlesexu. Byla také vlastníkem Cavendish Square.  Zemřela svobodná a to dne 31. října 1786. Byla pohřbena v kapli Jindřicha VII. ve Westminsterském opatství. Na jejím těle byla nalezena miniatura prince Fridricha.

Princezna Amélie Britská (Amélie Sofie Eleanor; 10. června 1711, Hannover – 31. října 1786, Londýn) byla druhou dcerou britského krále Jiřího II.


Život.

Narodila se 27. března 1921 v Paříži, Antoinette a Raymondu Berrovi, kteří oba byli ze starého francouzského židovského rodu. Měla čtyři sourozence, tři sestry a jednoho bratra. Studovala na universitě v Sorbonně ruskou a anglickou literaturu. Po studiích složila zkoušky s výborným prospěchem. Pozornost upoutala hlavně diplomovou prací o "„Pojetí římských dějin v Shakespearovi“", za kterou dostala velký počet bodů. Dále chtěla absolvovat konkurz na doktorandské studium, ale protižidovské zákony okupované Francie jí to zakazovaly.  Od roku 1941 pracovala v podzemní organizaci Entraide temporaire, založené Denisou a Fredem Milhaudovými, která se starala o lepší osud židovských dětí. Tato organizace pomohla zachránit 500 dětí z celkového počtu 11 000 deportovaných. Za druhé světové války si na začátku roku 1942 v Paříži začala psát deník. Studovala obor anglického jazyka a literatury, jejíž znalost se do jejího stěžejního díla promítlo. Její rodina byla jedna z osmi židovských rodin v Paříži, na které se vztahovala uzákoněná výjimka, že Židé, kteří se výjimečně zasloužili o francouzský stát, nebudou postihováni stejně jako další Židé. Přesto byli odvezeni do koncentračních táborů a téměř všichni tam zahynuli. Její otec byl nejdřív zatčen za úplnou maličkost, měl špatně připnutou židovskou hvězdu. Jeho známý za něj složil kauci, takže byl propuštěn, ale mohl pracovat jen u sebe v kanceláři, bez styku s veřejností. Během let 1943 a 1944 musela s rodiči stále častěji opouštět domov a přespávat u známých. 7. března se ale Berrovi rozhodli vrátit na noc domů a to se jim stalo osudné. Druhý den jsou zatčeni a deportováni do Drancy. V den svých 23. narozenin odjela se svými rodiči do koncentračního tábora Osvětim. Její otec i matka tam zemřeli již v roce 1944, jediná přežila víc než rok. Po dlouhém pochodu byla přesunuta do Bergen-Belsenu, kde počátkem dubna 1945, pár dní před osvobozením tábora Angličany, zemřela na tyfus. V tomto koncentračním táboře zemřela z rodiny jediná, další členi její rodiny zahynuli v Osvětimi. Stejně jako ona zemřela v Belgen-Belsenu i další známá židovská dívka, Anne Franková.

Deník Héléne Berrové.

Svůj deník si začala psát 7. dubna 1942. 27. listopadu psaní přerušila a pokračovala až 25. srpna 1943. Původně ho neplánovala publikovat, psala ho pouze pro sebe. Sama se k tomu ve svém deníku vyjádřila takto: ""Psát tak, jak cítím, to jest naprosto upřímně, nikdy s myšlenkou, že to bude někdo číst, což by mohlo vést ke zkreslování vlastního postoje.""  Prvních padesát stránek deníku je psáno klidně, jako by se nic nedělo. Obsahují popisy krajiny, krásy světa, literaturu. Až od podzimu 1943 a od doby, kdy musela nosit žlutou hvězdu, je z jejího deníku cítit předzvěst smrti a beznaděj. "„Héléne Berrová věděla, že žije v nejhlubší hlubině neštěstí a barbarství. Jak to ale povědět těm hodným a lhostejným lidem, které potkávala? Nemožné, proto psala deník.“" (citace Patricka Modianiho)  Stále více se Paříží šířily zprávy o deportacích, koncentračních táborech a pronásledování. I přes všechny okolnosti pokračovala ve své činnosti pro podzemní organizaci a byla ochotná pomáhat až do poslední chvíle. Svůj deník svěřila věrné rodinné služebné Andree Bardiauové, aby ho v případě, že by ji samotnou zatkli, předala jejímu snoubenci Jeanu Morawieckému. Její Deník se stal literární událostí a je do dnes považován za nejvýznamnější svědectví o holocaustu v Paříži.

Héléne Berrová (27. března 1921, Paříž, Francie – duben 1945, Bergen-Belsen, Německo) byla francouzská spisovatelka, žena židovské víry, který dokumentovala život v době nacistické okupace Francie v deníku "Le Journal d'Hélène Berr". Ve Francii je považována za "francouzskou Anne Frankovou".


Děj.

Krásný a mladý Adonis je na lovu. Potkává se s bohyní lásky a krásy Venuší, která se ho až agresivně snaží svést. Stáhne ho z koně na zem a odmítá pustit, dokud ji nepolíbí. Přesvědčuje ho lichotkami, kritikou i odkazy na řád přírody. Adonis ji vytrvale odmítá a pokouší se uniknout.  Když jeho kůň zvětří klisnu a uteče za tím, čemu se Adonis brání, rozzuří ho to. Venuše neustává v přemlouvání a něžném boji. Adonidovo příkré vysvětlení, že na lásku se cítí příliš mlád, ji přivede do mdlob. To mladíka vyděsí tak, až zapomene na svůj odmítavý postoj a křísí ji polibky a dotyky.  Venuše se probouzí a je nadšena, že aspoň částečně uspěla. Nastává noc a bohyně zve Adonida k milování. Ten raději odchází za přáteli, se kterými se chystá druhý den lovit kance.  Venuše je nešťastná a má o něj strach, noc probdí a ráno se ho vydá hledat. Najde už jen jeho zkrvavené tělo. Bohyně pronese proroctví, že láska už nikdy nebude bez smutku. Z Adonidovy krve vyraší rudá květina, Venuše si ji utrhne a odjíždí domů truchlit.  Zde báseň oproti mýtu i Ovidiovu zpracování končí. Láska nebyla naplněna a hlavní mužská postava básně zůstává mrtvá.

Formální stránka.

Báseň je na titulní straně uvozena dvojverším z Ovidiových Amores. "Vilia miretur vulgus : mihi flavus Apollo Pocula Castalia plena ministret aqua." (Shakespeare, 2009) (Ať se dav jeví nad obyčejnými věcmi, pro mě nechť zlatovlasý Apollón připraví šálky plné vody z fontány Kastalie.)  Báseň má 199 strof po šesti verších (celkem 1194 veršů), které se rýmují dle schématu ababcc.  Báseň se vyznačuje silným erotickým nábojem, rafinovanou prací s jazykem, formální přesností, promyšlenou strukturou a výraznou vizualizací děje. Autor pracuje jak s konvenčními metaforami sexuální touhy a vášně (jako oheň, hlad, pára), tak s množstvím zvířecích a loveckých metafor. Pro Shakespeara typické zrcadlení děje lze najít ve zmínce o uprchlém Adonidově koni, a jako v zrcadle je i změněné – Adonidův kůň běží za klisnou a ona na jeho milostnou hru přistupuje.  V této narativní básni se objevují i motivy později využité v Shakespearově lyrické poezii, v sonetech (motiv sebelásky a motiv nesmrtelnosti prostřednictvím našich potomků). (Shakespeare, 2009)

Soudobé vnímání.

V době, kdy báseň vyšla, byla poezie chápána jako nadřazená dramatu, určenému nižším vrstvám (Dunton-Downer, 2006), a proslavila Shakespeara více než divadelní hry, které do té doby napsal. Neopětovaná láska či milostná touha byla v renesanci velmi oblíbeným námětem. Shakespeare navíc tuto tematiku obrací – oproti obvyklému vzorci nechává jednostrannou vášní trpět ženu, navíc bohyni.  Krom erotického námětu stojí za úspěchem básně především její elegantní styl, opěvovaný například Francisem Meresem v pojednání Palladis Tamia z roku 1598.  „Kdyby Múzy mluvily anglicky, mluvily by Shakespearovými krásně plynoucími větami.“ (Wells, 2004)

Venuše a Adonis (anglicky Venus and Adonis) je první z narativních básní Williama Shakespeara a vůbec první jeho vytištěné dílo (Shakespeare, 2009). Poprvé ji vydal Richard Field ze Stratfordu nad Avonou, Shakespearův vrstevník, v roce 1593 (Dunton-Downer, 2006) a za Shakespearova života vyšla ještě devětkrát (ibid). Dochovala se pouze jediná kopie prvního vydání, což svědčí o značné oblibě básně (Wells, 2004)


Životopis.

Začátky.

Angelica Vanessa Bell se narodila 25. prosince 1918 v rodinném sídle Charleston Farmhouse v městečku Firle v hrabství East Sussex. Byla dcerou malířky a zakladatelky skupiny Bloomsbury, Vanessy Bell a kritika Clive Bella. Jejím biologickým otcem byl však malíř Duncan Grant. Angelica do svých sedmnáctých let o skutečném otci nevěděla. Měla dva bratry, syny Cliva a Vanessy, Juliana a Quentina. Julian se narodil v roce 1908 a zemřel ve španělské občanské válce v roce 1937. Byl básníkem. Quentin se narodil v roce 1910 a zemřel v roce 1996. Byl historikem umění. Mladší sestra její matky byla Virginia Woolf, spisovatelka a členka Bloomsbury.

Osobní život.

Dětství trávila Angelica střídavě v rodinném panství Charleston, v té době patřící lordu Gagemu, a v domě 46 na Gordon Square v Londýně. V roku 1929 začala navštěvovat Longford Grove School v Essexu. Zajímala se o umění, literaturu a historii. Na škole pobyla šest let. V šestnácti odjela s rodiči do Říma a rozhodla se být herečkou. Později ji rodiče poslali do Paříže, aby se tam naučila jazyk. Žila v domě umělců Zoum a François Walterových, kteří Angelicu hodně ovlivnili. Po návratu do Londýna začala studovat London Theatre Studio. Nakonec se rozhodla být malířkou a zapsala se proto na studium Euston Road School.  V roce 1942 se i přes protesty rodičů provdala za spisovatele Davida Garnetta. Ten byl dřívějším milencem jejího biologického otce. Měli spolu čtyři dcery. Amaryllis Virginia (1943-1973) byla herečkou, Henrietta (1945) je spisovatelkou a zároveň rodinnou kronikářkou, Nerissa Stephen zvaná Nel (1946–2004) byla malířkou, spisovatelkou a keramičkou, a byla dvojčetem Frances, familiérně zvané Fanny (1946). Manželství s Garnettem vydrželo do sedmdesátých let. Když Duncan Grant v roce 1978 zemřel, rozhodla se Angelica založit Nadaci Charleston, která by původní rodinné sídlo udržovala a časem zpřístupnila veřejnosti. V roce 1983 opustila Británii a usadila se v městečku Forcalquier v Provence. Tam žila až do 4. května 2012, kdy ve věku 93 let zemřela.

Kariéra.

Angelica Garnett v průběhu svého života vystavovala obrazy v Miláně, Londýně, Forcalquier a Charlestonu. Krom obrazů a návrhů interiérů se Angelica věnovala i psaní. Napsala několik esejí a dvě knihy. V roce 1983 vyšly vzpomínky s názvem "Deceived with Kindness. A Bloomsbury Childhood", ve kterých se zpovídá ze svého života se členy Bloomsbury a o nelehkém vztahu s matkou. Dílo bylo oceněno Cenou Joea Ackerleyho za autobiografii roku. Druhá kniha nazvaná "The Unspoken Truth" je soubor fiktivních příběhů založených na prožitých zážitcích.  Svojí poslední výstavu měla Angelica Garnett v místě svého narození v Charlestonu, který v dubnu 2012 ještě stihla navštívit.

Angelica Garnett, rodným jménem Angelica Vanessa Bell (25. prosince 1918 Charleston Farmhouse, Firle, Velká Británie – 4. května 2012 Aix-en-Provence, Francie), byla britská spisovatelka a malířka, dcera Vanessy Bell a Clive Bella. Její tetou byla Virginia Woolfová.


Biografie.

Jovan se narodil do chudé rodiny v Kragujevaci. Jeho otec brzy zemřel. Sám Jovan byl úspěšným žákem na základní škole, později studoval na střední škole v Bělehradě. Tam se stal členem organizace Družina mladeži srpske, což byl částečně politický spolek, který se inspiroval událostmi roku 1848. Na Bělehradském Lyceu ukončil svá studia v roce 1852. Bylo mu nabídnuto, aby studoval teologii v Rusku, nicméně nabídku odmítl. Naopak odešel studovat do Berlína a později Heidelbergu, nakonec do pařížské Sorbonny. Pro Ristiće byl formující především pobyt v Německu, který určil jeho pohled na fungování byrokracie; svojí politiku později orientoval podle pruského vzoru.  Od roku 1854 pracoval na srbském Ministerstvu vnitra, které řídil jeden z ustavobranitelů – Ilija Garašanin. Později se oženil s dcerou nejbohatšího obchodníka v Bělehradu, Hadži Tomou. Díky tomu získal přístup k bohatým podnikatelským kruhům, které byly napojeny na vládnoucí dynastii Obrenovićů.  K vysoké politice se dostal Ristić po roce 1861, kdy se stal srbským zástupcem v Istanbulu. Ristić zastupoval knížectví při jednání s Turky v roce 1861, kde se ukázal jako schopný vyjednávač. Jako ministr zahraničí Srbska se pokoušel vyjednat protiturecký spolek s Řeckem. Jeho úspěch mu vynesl nominaci na post ministra zahraničí, který získal po svém návratu do Bělehradu po skončených jednáních.  V polovině 70. let 19. století podporoval expanzivní politiku Srbska v jihovýchodní Evropě. Srbsko se mělo stát vůdčím státem na Balkáně, který by spojil všechny jižní Slovany. Podporoval proto několik konfliktů s Osmanskou říší, které pro Srbsko skončily příznivě a země získala nové území na východě a na jihu.  Známější a mnohem podstatnější však byla jeho úloha na Berlínském kongresu, kde byla Srbsku přiznána nezávislost na Osmanské říši. Následně však výměnou za ni muselo Srbsko přijmout řadu nepříliš výhodných smluv, které vedly nakonec k pádu Ristićovy vlády. Některé z nich byly dokonce tajné a nevěděl o nich nikdo jiný, kromě samotného premiéra a krále.  Jako předseda několika vlád a zároveň regent býval často v pozici nejmocnější osoby v zemi. Kromě politiky se také zabýval historií.

Jovan Ristić (v srbské cyrilici Јован Ристић, 16. ledna 1831 Kragujevac – 23. srpna 4. září 1899, Bělehrad) byl významným srbským politikem druhé poloviny 19. století; vůdčí osobností liberálního proudu v srbské politice a celkem třikrát předseda vlády, dvakrát regentem neplnoletých následníků srbského trůnu.


Biografie.

Původ, mládí.

Amálie se narodila jako dcera hraběte Johanna Albrechta I. zu Solms-Braunfels a jeho manželky Agnes zu Sayn-Wittgenstein. Své dětství strávila na zámku své rodiny v Braunfelsu. V rode 1619 přišla do Heidelbergu a stala se dvorní dámou Alžběty Stuartovny, manželky českého "zimního krále" Fridricha Falckého a přesídlila s ní do Prahy. Když po bitvě na Bílé hoře Fridrich musel opustit Čechy, Amálie spolu s jeho těhotnou manželkou prchaly na západ. Bez útočiště, neboť císař Ferdinand II. vydal zákaz, aby jim bylo kýmkoli poskytnuto, Alžběta začala na útěku rodit a Amálie jí v její těžké hodince pomáhala.  Svou cestu zakončily až v Haagu, kde jim místodržitel Mořic Nasavský poskytl azyl. Obě dámy měly ve zvyku navštěvovat místodržitelský dvůr, kde se nejmladší bratr Mořicův, Frederik Hendrik, do Amálie bláznivě zamiloval. Ta však odmítla stát se jeho milenkou a akceptovat cokoli jiného nežli manželství.

Manželství, potomci.

Mořic Nasavský neměl legitimních potomků, chtěl však zachovat dynastii; když cítil blížící se smrt (zemřel 23. dubna 1625), přiměl svého tehdy již čtyřicetiletého nejmladšího bratra ke slibu, že se ožení; Frederik Hendrik tedy 4. dubna uzavřel s Amálií sňatek.  Z manželství Amálie a Frederika Hendrika se narodilo devět dětí, kromě nejstaršího a předposledního samé dcery; tři z nich zemřely jako nemluvňata a další v deseti letech věku:  Když se Frederik Hendrik stal po bratrově smrti místodržitelem, jeho vliv podstatně vzrostl a spolu s ním i vliv Amáliin. Spolu pozvedli dvorský život v Haagu a nechali vystavět řadu paláců, mezi nimi Huis ten Bosch. Amálie byla hlavní iniciátorkou řady královských sňatků, včetně svatby svého syna Viléma s anglickou Princess Royal Marií Henriettou Stuartovnou či sňatků svých dcer s významnými německými knížaty.  Amálie byla označována za inteligentní, sebevědomou až arogantní, ambiciózní ženu; nepříliš hezkou, ale svěží a přitažlivou. Tyto vlastnosti ji předurčili k tomu, že měla značný politický vliv: byla rádcem svému manželovi a když roku 1640 onemocněl, otevřeně participovala na politickém dění a přijímala zahraniční diplomaty.

Vdova.

Amálie ovdověla v roce 1647, nikterak se však nestáhla do ústraní. Její vliv se promítl i do uzavření vestfálského míru v roce 1648. Jako uznání za tento její přínos jí v roce 1649 španělský král Filip IV. udělil území kolem Turnhoutu.  Musela se ovšem i bránit vnitropolitickým tlakům, namířeným proti jejímu synovi Vilémovi. Po jeho předčasné smrti (zemřel roku 1650 ve čtyřiadvaceti letech na neštovice) se stala Amálie poručnicí svého vnuka Viléma III., který se narodil jako pohrobek šest dní po smrti svého otce, a tvrdě se brala o znovuzískání jeho ztracených práv. Korunou jejích snah se stalo Vilémovo předsednictví ve Státní radě a jeho jmenování vrchním velitelem a dědičným místodržícím v roce 1672.  Amálie zemřela v požehnaném věku 73 let 8. září 1675 v Haagu. Její ostatky byly uloženy v Královské hrobce v Nieuwe Kerku v Delft, v místě posledního odpočinku nizozemských panovníků.

Amálie zu Solms-Braunfels (31. srpna 1602, Braunfels – 8. září 1675, den Haag), hraběnka Solms-Braunfels, byla manželka Frederika Hendrika Oranžského, nizozemského místodržitele.


Historie.

Totožnost autora fotografií nebyla nikdy zjištěna. Mohl jím být buď Ernst Hoffmann, nebo Bernhard Walter, oba dva muži z oddílu SS zodpovědní za snímání otisků prstů a fotografování identifikačních podobenek těch vězňů, kteří nebyli vybráni pro „vyhlazení“.  S výjimkou tří snímků pořízených zvláštním komandem je toto Osvětimské album jediným dochovaným fotografickým důkazem o vnitřním fungování koncentračního tábora Osvětim.  Album má 56 stran a obsahuje 193 fotografií. Původně v něm bylo fotografií více, ale před tím, než bylo darováno muzeu holocaustu v Izraeli v Yad Vashem, dostali některé z fotografií pozůstalí, kteří na nich poznali své příbuzné a přátele.  Obrázky dokumentují proces nově příchozích maďarských Židů na začátku léta roku 1944. Dokumentují vystupování židovských vězňů z vlaku, následující výběrové řízení, prováděné lékaři SS a dozorci v táboře, při kterém se oddělí ty, kteří byli považováni za vhodné k práci od těch, kteří měli být posláni do plynových komor. Fotograf zaznamenal skupiny lidí vybraných pro práci, a také ty, kteří byli vybráni na smrt. Fotograf také dokumentoval způsob fungování zóny zvané "Kanada", kde byl tříděn ukořistěný osobní majetek vězňů, před odesláním do Německa.  To, že album přežilo válku je pozoruhodné, vzhledem k značnému úsilí ze strany nacistů, aby vše zůstalo utajeno.

Podobná fotografická alba.

Historicky srovnatelným albem je snad pouze album fotografií Koncentračního tábora Sachsenhausen velitele Karla Otty Kocha s 500 snímky, 200 z toho úhledně popsanými z doby vzniku tábora v roce 1936 a 1937 v Oranienburgu, pozdní objev v moskevském tajném archivu.  Další srovnání je možné se čtyřmi fotografiemi zveřejněnými Georgem Didi-Hubermanem v roce 2007. Pořídil je jeden vězeň uvnitř v táboře. S propašovaným fotoaparátem se podařilo v srpnu 1944 řeckému vězni Alexovi, který byl nucen pracovat na speciální příkazy Sonderkommanda, pořídit dokumenty kremační jámy a tři fotografie žen čekajících na vpuštění do krematoria V.

Osvětimské album (německy Auschwitz Album) je jedinečný fotografický záznam holocaustu z druhé světové války. Sbírka fotografií pořízených v rámci nacistického německého tábora smrti je jediným dochovaným obrazovým důkazem o vyhlazovacím procesu uvnitř koncentračního tábora Osvětim (s výjimkou tří dalších fotografií pořízených vězni, které byly zveřejněny zvláštním komandem).


Život.

Anna d'Este se narodila 16. listopadu 1531 jako nejstarší dcera ferrarského vévody Herkula II. (syn Lucrezie Borgia a vnuk papeže Alexandra VI.) a Renaty Francouzské (dcera Ludvíka XII.) Vyrůstala ve Ferraře, kde se jí dostalo vynikajícího vzdělání. Budoucí spisovatelka a učenka Olympia Fulvia Morata byla vybrána za jednu z jejích společnic.  V roce 1548, po dlouhých a obtížných jednáních, byla zasnoubena s francouzským vévodou z Aumale Františkem, synem vévody de Guise. Smlouva byla podepsána 28. září ve Ferraře a samotné manželství uzavřeno v Saint-Germain-en-Laye poblíž Paříže 16. prosince. Princezna se do Itálie nikdy nevrátila. Anna byla vnučkou Ludvíka XII., a tedy sestřenkou Jindřicha II. Francouzského.  Sňatkem se stala členkou mocného rodu Guisů a díky svým italským kořenům měla obzvláště úzké vztahy s královnou a později královnou - matkou, Kateřinou Medicejskou. Z těchto důvodů měla u dvora význačné postavení. Po smrti svého tchána v roce 1550 spravovala rodinný majetek a obrovské bohatství Guisů s pomocí své tchyně, Antoinette Bourbonské. Anna působila jménem svého otce jako prostředník mezi francouzským a ferrarským dvorem. Porodila sedm dětí, z nichž se čtyři dožily dospělosti.  V únoru 1563 byl František de Guise zavražděn. Zatímco byl vrah chycen a ihned usmrcen, Anna udělala všechny potřebné kroky, aby mohla zažalovat vůdce francouzských hugenotů, Gasparda de Coligny, kterého z vraždy vinila. Během následujících tří let vyvíjela vdova svými žádostmi tlak na krále a jeho dvořany, ale v lednu 1566 prohlásila králova rada admirála Colignyho za nevinného a uložila věčné mlčení v této věci. Většina jejích současníků vinila vévodkyni vdovu de Guise odpovědnou za výstřel na Colignyho z 22. srpna 1572, který byl signálem pro začátek Bartolomějské noci.  29. dubna 1566 se Anna provdala za Jakuba z Nemours. Od té doby trávila princezna většinu času v Annecy nebo na cestě mezi jejím vévodstvím Genevois a francouzským dvorem. V politicky obtížných situacích působila jako prostředník mezi svým manželem a savojským vévodou. Anna podporovala kariéru svých synů, pomohla svým klientům k získání živobytí a nárokovala si přední místo při oficiálních dvorních ceremoniích. Po smrti svého druhého manžela v roce 1585 žila Anna v Paříži, v Hôtel de Nemours. S vytvořením Katolické ligy, v níž hráli její synové důležitou roli, její význam značně vzrostl.  V prosinci 1588 nechal Jindřich III. Francouzský zavraždit dva její syny a ji uvěznit. I když nám prameny nic neříkají o vévodkyniných činech po jejím propuštění, někteří současníci ji považovali za zodpovědnou za královo zavraždění. Během obléhání Paříže Jindřichem IV. byla Anna prohlášena za "královnu - matku" ligy, ale po Bourbonově konverzi zpět ke katolictví ho uznala za krále a snažila se přesvědčit své syny ke stejnému kroku. V roce 1594 Anna odcestovala do Paříže, aby vzdala hold Jindřichu IV. Poslední roky strávila ve vysoce úctyhodném postavení "superintendante de la maison" královny Marie Medicejské. Také se však zadlužovala a starala se o finanční situaci svých dětí i vnoučat.

Smrt.

Když 17. května 1607 zemřela, hodnota jejích movitých věcí přišla na o něco více než 4000 livrů. Vnitřnosti a srdce vévodkyně bylo pohřbeno v Paříži a v Joinvillu, zatímco její tělo bylo přeneseno do Annecy, kde bylo pohřbeno vedle jejího druhého manžela. Hroby se nedochovaly.

Potomci.

Děti z prvního manželství s Františkem de Guiseː  Děti z druhého manželství s Jakubem z Nemoursː

Anna d'Este (16. listopadu 1531 - 17. května 1607) byla významnou princeznou se značným vlivem u francouzského dvora a ústřední postavou náboženských válek. Prvním manželstvím se stala vévodkyní z Aumale a de Guise, druhým sňatkem pak vévodkyní z Nemours a Genevois.


Vývoj.

Mezi roky 1932 a 1936 probíhal ve společnosti Nieuport-Delage vývoj dvojmístného střemhlavého bombardéru Nieuport Ni.140 pro "Aéronavale", což byla letecká složka francouzského námořnictva. Jednalo se o dvoumístný stroj s pevným podvozkem s výrazně lomeným křídlem do tvaru písmena W. Po začlenění společnosti Nieuport do společnosti Loire-Nieuport v roce 1933 byl letoun přejmenován na Loire-Nieuport LN.140. První ze dvou prototypů (LN.140-01) poprvé vzlétnul 12. března 1935, ale během tvrdého přistání havaroval a nebyl opraven. Letové zkoušky pokračovaly s druhým prototypem (LN.140-02) až do jejich zrušení po další havárii v červenci 1936.  Další vývoj se proto soustředil na projekt LN.40, který sice těžil ze zkušeností s vývojem letounu LN.140, ale jednalo se o nový letoun s lepšími aerodynamickými vlastnostmi. Pevný podvozek byl nahrazen zatahovacím a bylo odstraněno místo pro druhého člena posádky. V druhé polovině roku 1937 byl objednán prototyp a následovala objednávka na 6 předsériových letounů pro letadlovou loď "Béarn". I Francouzské letectvo nakonec projevilo zájem o pozemní verzi letounu LN.40, která byla označena LN.41. Původní plány hovořily o 184 letounech, kterými mělo být vybaveno šest perutí, přičemž každá měla mít 18 letounů. Zbylé měly být v rezervě.  První prototyp poprvé vzlétnul 6. července 1938. Druhý jej následoval v lednu 1939 a třetí v květnu 1939. Čtyři předsériové letouny byly dodány v červenci 1939 a byly odeslány ke zkouškám na palubu letadlové lodi "Béarn". Nicméně letové testy ukázaly, že aerodynamické brzdy letounu jsou neúčinné, coč vedlo k tomu, že piloti používali jako aerodynamickou brzdu vytažený podvozek. Letoun také nemohl provést střemhlavý útok s plnými palivovými nádržemi. Pro letectvo byl také letoun příliš pomalý, a proto požadovalo vývoj rychlejšího stroje, který měl být označen Loire-Nieuport LN.42.  V červenci 1939 obdržela společnost SNCAO ("Société Nationale de Constructions Aéronautiques de Ouest"), do které byla po znárodnění začleněna společnost Loire-Nieuport, objednávku na 36 letounů LN.401 pro francouzské námořnictvo a 40 letounů LN.411 pro francouzské letectvo ("Armée de l'Air"). Verze LN.411 byla téměř identická s verzí LN.401, ale postrádala přistávací hák, mechanismus sklápění křídel a další vybavení potřebné pro námořní letouny. První letouny LN.411 byly dodány v září 1939 a byla zadána objednávka na dalších 270 strojů. Tato objednávka však byla v říjnu 1939 zrušena a letouny LN.411 byly předány námořnictvu.  Společnost Loire-Nieuport se také pokoušela vyvinout rychlejší verzi s motorem Hispano-Suiza 12Y-31 s výkonem 640 kW (860 hp) oproti motoru Hispano-Suiza 12Xcrs s výkonem 515 kW (690 hp) instalovaném na letounech LN.401. Tato verze označená LN.402 vykonala svůj první let 18. listopadu 1939. Dalšímu vývoji letounu LN.402 zabránila porážka Francie v červnu 1940 a následné příměří.  V roce 1942 postavila společnost SNCASO z uskladněných dílů dalších 24 letounů pro potřeby letectva Vichistické Francie.  Konečnou verzí měla být verze LN.42 s mnohem výkonnějším motorem Hispano-Suiza 12Y-51 o výkonu 820 kW (1 100 hp), ale její vývoj přišel pozdě pro použití v druhé světové válce. Letoun dostal také nové křídlo bez lomení s menším rozpětím 13 m. Před pádem Francie byl sice dokončen prototyp, ale ten již nevzlétnul. Přesto byl letoun po celou dobu války ukryt před Němci. Letové zkoušky byly obnoveny 24. srpna 1945 a pokračovaly až do roku 1947. Avšak jednalo se už o zastaralý typ a tak byl postaven jen jeden letoun.

Popis.

LN.401/411 byl jednomístný jednomotorový bombardovací dolnoplošník s lomenými křídly do tvaru písmena W. Verze LN.401 měla sklápěcí křídla pro lepší skladnost na palubě letadlové lodi. Hlavní podvozek bylo možné částečně zatáhnout do výstupků pod křídly letounu. Jako aerodynamická brzda se používala dolní polovina směrového kormidla, která se rozevírala do dvou sekcí. Toto řešení se v praxi neosvědčilo, piloti místo této brzdy používali k brždění střemhlavého letu poměrně velké kryty vysunutého podvozku.  Pro zlepšení stability letounů byly na konce vodorovné ocasní plochy dodatečně namontovány svislé plošky. Letoun poháněl zpravidla řadový vidlicový kapalinou chlazený dvanáctiválcový motor Hispano-Suiza 12Xcrs s výkonem 515 kW, který poháněl třílistou kovovou nastavitelnou vrtuli.  Hlavňovou výzbroj letounu tvořil letecký kanón Hispano-Suiza HS 404 uložený v trupu nad motorem mezi válci motoru s bubnovým zásobníkem na 60 nábojů a 2 kulomety Darne vz. 32 Marine ráže 7,5 mm v křídlech se zásobou 600 nábojů na zbraň. Letoun dále nesl jednu pumu o hmotnosti 225 kg nebo 150 kg ve výklopné vidlici, která zabezpečovala bezpečné odhození pumy mimo prostor otáčení vrtule letounu. Případně mohl letoun nést 10 pum o hmotnosti 10 nebo 15 kg. Ve srovnání s podobnými letouny své doby se jednalo o sice dobře ovladatelný, ale pomalý letoun s malým výkonem motoru a malou nosností. Absence zadního střelce také znemožňovala obranu letounu zezadu. Letoun byl slabě pancéřován, pancíř o tloušťce 5 mm nebyl pro německé kulomety překážkou. Rovněž nádrže neměly ochranné obaly. Hlavním problémem však byl výkon motoru. Výkony se nezlepšily ani po častém odstranění 20 mm leteckého kanónu z letounu.

Operační historie.

Dvě "escadrilles" francouzského námořního letectva označené AB2 a AB4 byly vybaveny letouny LN.401/411 na přelomu let 1939 a 1940. AB2 obdržela první střemhlavé bombardéry LN.401 v listopadu 1939, zatímco AB4 obdržela bombardéry LN.411, které odmítlo pozemní letectvo, v únoru 1940. Bombardéry dodané letectvem byly vítanou posilou, protože výroba letounů LN.401 pro námořnictvo byla velice pomalá.  Oba typy letounů byly použity v boji během bitvy o Francii v roce 1940. Jelikož jediná francouzská letadlová loď Béarn v té době zajišťovala dopravu letounů zakoupených v USA do Francie, působily tyto námořní letouny výhradně z pozemních letišť. Útočily na německé motorizované kolony a na shromážděné pozemní jednotky. Ztráty letounů byly těžké. Během jediného útoku 19. května 1940, kterého se účastnilo 20 letounů, bylo ztraceno 10 letounů a dalších 7 bylo neopravitelně poškozeno. Výroba nedokázala ztracené letouny nahrazovat a po měsíci bojů přišly obě jednotky asi o dvě třetiny svých sil.  Zbylé letouny byly nejprve staženy na jih Francie, kde se účastnily průzkumných a bojových akcí proti Itálii. 18. června 1940 se zúčastnily nočního náletu na italský přístav Imperia. 25. června 1940 přeletěly letouny do severní Afriky, kde byly uskladněny.  Po uzavření příměří byly sřemhlavé bombardéry LN.401/411 staženy ze služby a obě "escadrilles" byly přezbrojeny na bombardéry Glenn-Martin 167-F.  Po obsazení území Vichistické Francie 10. listopadu 1942 německými vojsky, padlo do rukou německých vojáků 12 letounů vyrobených v roce 1942. Zbylé letouny byly dopraveny do Tuniska, kde byly spolu s uskladněnými letouny zničeny při útocích Spojenců.

Varianty.

Nieuport Ni.140 (LN.140) LN.40 LN.41 LN.401 LN.411 LN.402 LN.42

Specifikace (LN.401).

"Technické údaje pocházejí z publikace „War Planes of the Second World War: Volume Eight Bombers and Reconnaissance Aircraft“".

Loire-Nieuport LN.40 byla série francouzských námořních a pozemních střemhlavých bombardovacích letounů, která sloužila u "Aéronavale" na konci 30. let 20. století. Letouny sloužily na počátku druhé světové války.


Rozšíření.

Pochází z jižního Mexika a přilehlých středoamerických zemí, z Guatemaly a Belize. Tento nevelký původní areál byl již v dávných dobách rozšířen severním směrem až do Texasu a Floridy, po celé Střední Americe, většině ostrovů Karibiku a v Jižní Americe od Venezuely a Kolumbie až po Bolívii, Paraguay a sever Argentiny. V pozdější době byla rozšířena pantropicky a v současnosti její areál zasahuje do tropické Asie, Afriky, Austrálie i na tichomořské ostrovy. Je široce pěstovaná, rychle roste, snadno zplaňuje a šíří se i na dosud nedotčená místa, často vystupuje v roli pionýrské rostliny.

Ekologie.

Místa výskytu v tropickém vlhkém nebo polosuchém klimatu bývají ohraničená 15° až 25° zeměpisné šířky na obě strany od rovníku. Vyhovují jí průměrné roční dešťové srážky v rozmezí 650 až 3000 mm s variabilní intenzitou, snese šesti až sedmiměsíční období sucha. Za optimální průměrnou roční teplotu je považováno 25 až 30 °C, při které prosperuje v pásmu od pobřeží až do nadmořské výšky okolo 2000 m n. m. Nesnáší půdy kyselé, saturované hliníkem a přesycené vodou. Potřebuje plně osluněné stanoviště s vápnitou, písčitou půdou do hodnoty 8 pH, která může být i slabě zasolená. Také se řídce vyskytuje v subtropech, kde však v chladnějším období zastavuje růst.  V případě zničení nadzemní části rostliny mrazem vyrůstá druhým rokem z kořenů nová rostlina. Nebývá zahubena lesními požáry, po spálení koruny se znovu opouští z přeživších kořenů. Obdobně se chová po ořezání větví či spasení listů, kdy se velmi rychle obnovuje. Druh má symbiotický vztah s půdními bakteriemi rodu Rhizobium, které žijí v uzlinách kořenů a fixují atmosférický dusík, jeho část využije rostlina a o zbytek je obohacena půda či je použit okolními rostlinami.  Je považována za agresivního kolonizátora opuštěných, původně obdělávaných polí nebo vykácených lesních holin. Produkuje veliké množství tvrdých semen, která si podržují životnosti až 20 let. Při ideálních podmínkách, za dostatku tepla a vody, kvete postupně celoročně a plody dozrávají za 10 až 15 týdnů po odkvětu, rostlina může mít plody již v prvém roce po výsadbě. Často jsou na dřevině ke spatření květy a současně nezralé i zralé plody. V případě horších podnebných podmínek na severní polokouli kvete v dubnu až červenci a plody dozrávají v srpnu až říjnu. Jsou to dřeviny poměrně krátkověké, jejich nejvyšší věk je udáván do 50 let. Ploidie druhu je 2n = 104.

Popis.

Stálezelený strom vysoký obvykle do 15 m nebo rozložitý keř dorůstající do 3 m. Strom mívá hladký, šedohnědý kmen o průměru 10 až 30 cm a jeho větve jsou zpočátku pýřité, později lysé a mají hnědé lenticely. Střídavě vyrůstající listy jsou dvakrát zpeřené, primární vřetena mají dlouhá 15 až 20 cm a sekundárních, dlouhých 5 až 15 cm, bývá tři až deset párů. Vstřícně vyrůstající lístky jsou dlouhé 0,5 až 2 cm a široké 0,2 až 0,5 cm, bývají podlouhle vejčité až čárkovité, na bázi jsou klínovité a na vrcholu špičaté, po obvodě brvité, na líci jasně zelené a na rubu nasivělé. Drobné deltoidní palisty brzy opadávají. Na koncích řapíků listů jsou extraflorální nektaria, které navštěvují nejvíce mravenci. Kořenový systém stromu i keře prorůstá velmi hluboko a je do široka rozložený.  Četné drobné květy jsou v počtech 100 až 180 sestavené do květenství hlávek, která bývají velká asi 2 cm. Hlávky na 3 cm dlouhých stopkách, vyrůstají jednotlivě nebo po dvou až šesti z úžlabí listů na mladých výhonech. Květy jsou bělavé, přisedlé, oboupohlavné a při kvetení vypadají celá květenství jako bílé bambulky, jež později žloutnou. Květ má pětizubý, úzce zvonkovitý, 2 mm dlouhý kalich a korunu s pěti 5 mm bílými plátky. Deset volných, světle žlutých tyčinek čnících z květů nese chlupaté prašníky, stopkatý semeník s mnoha vajíčky má nitkovitou čnělku s drobnou bliznou. Květy neprodukují nektar, nabízejí opylovačům pouze pyl, jsou tetraploidní, bývají opylovány létajícím hmyzem nebo se opylují samosprašně. Z hlávkovitého květenství se obvykle vytvoří 5 až 20 plodů, což je jedním z poznávacích znamení druhu.  Plod je rovný, plochý, kožovitý lusk, který je ve zralosti tmavohnědý až červenohnědý, dlouhý 11 až 22 cm a široký 1,5 až 3 cm. Má stopku 3 cm dlouhou, vespod je špičatý a obsahuje 6 až 25 hnědých, leklých, zploštělých, úzce vejčitých, tvrdých semen, která jsou dlouhá 6 až 9 mm a široká 3 až 5 mm. Lusk se neotvírá explozivně a zralá semena vypadávají na zem v blízkosti mateřské rostliny, některé lusky s dřeviny odpadnou neotevřené nebo s několika nevypadlými semeny; 15 až 20 tisíc semen váži 1 kg.

Význam.

Leucéna bělohlavá má největší význam jako krmivo, v několika zemích jihovýchodní Asie, v Kambodži, Myanmaru, Laosu a Thajsku, je nejdůležitějším zdrojem krmiva pro domácí (přežvýkavce), zkrmují se listy a mladé větvičky. Jsou pro ně chutné, dobře stravitelné a obsahují mnoho bílkovin, což vede k násobným přírůstkům na váze v porovnáním s pouhou pastvou na trávě, proto bývá nazývána "vojtěškou tropů".  Toto výživné krmivo by ale mělo tvořit jen menší část celkové denní dávky, neboť listy i zralá semena obsahují mimosin, aminokyselinu toxickou pro téměř všechny obratlovce, kterým způsobuje po spásání větších dávek šedý zákal, vypadávaní srstí a problémy s reprodukcí. Téměř neškodí přežvýkavcům, ti mají v bachoru mikroby Synergistes jonesii, které účinky mimosinu minimalizují. Průběžně rozkvétající květy poskytují včelám dostatek pylu pro dobrou snůšku medu.  Pro lidí jsou jedlé pouze vařené mladé listy, nezralé lusky, nezralá semena nebo květní poupata. Mladé lusky s nezralými semeny se trhají celoročně a prodávají se na tržištích jak v Mexiku, tak v jihovýchodní Asii, kam jsou dodávané z plantáží. Sušená semena jsou velmi tvrdá a před případným použitím se fermentují, nebo se suchá melou na mouku a míchají s kukuřičnou, či se upraží, semelou a nahrazují kávu. Jsou průběžně šlechtěné kultivary s nízkým obsahem mimosinu.  Dřevo leucény bělohlavé je tvrdé a těžké, asi 800 kg/m3, je světle žluté s červenohnědým jádrem, středně husté a při sušení nepraská. Lze snadno zpracovávat na různé stolařské výrobky, zhotovují se z něho parkety, nábytek a mnohé domácí potřeby. Větší využití je omezeno malými rozměry, kmen nebývá širší 20 cm a je často uzlovitý s odbočkami nových větví. Tyče z něj se používají pro podporů popínavých rostlin nebo na ploty. Pro trvalé venkovní stavby není dřevo příliš vhodné, není odolné proti termitům. Jeho předností je vysoká výhřevnost, asi 19 MJ/kg, hoří pomalu, málo kouří, produkuje málo jisker a je z něho míň než 1 % popele. Vyrábí se z něho kvalitní dřevěné uhlí s výhřevnosti až 29 MJ/kg (hnědé uhlí průměrně 17 MJ/kg, černé uhlí 33 MJ/kg). Ze dřeva se také dělá buničina a papír s dobrou potiskovatelností, ale malou pevnosti v tahu a možností vzniku trhlin při skládání, je také vhodnou surovinou pro průmyslovou výrobu dřevotřískových desek.  Dřevina se vysazuje ke zpevnění erozí ohrožených ploch, v okolí domu jako stromy poskytující stín, do větrolamů nebo živých plotů. Má potenciál obnovovat úrodnost půdy, její kořeny zachytávají dusík a rychle se rozkládající listy se používají jako zelené hnojení. Vysazují se v pásech jako stínící kryt nebo podpora pro mladé rostliny kakaovníků, kávovníků, čajovníků, vanilovníků a dalších plodin. Sázejí se na strmých svazích a v oblastech s prodlouženým obdobím sucha, kde se využívá dobré odolnosti při nedostatku vláhy.

Invazivita.

Leucéna bělohlavá je považována za plevel, když se samovolně vyskytuje v otevřených, často pobřežních nebo říčních stanovištích, v narušených a různě degradovaných ruderálních lokalitách a příležitostně i na zemědělské půdě. Není známo, že by napadala nenarušené uzavřené lesní plochy. Dřeviny tohoto druhu jsou schopné rychle vytvořit monospecifické houštiny nahrazující přirozený les a které často zapříčiňují, že rozsáhlé plochy narušeného terénu budou prakticky nepoužitelné, pro lidi neprůchodné a zároveň budou vytlačovány druhy místní flory. Jako agresivní plevelný druh je evidována ve více než 20 zemích na všech kontinentech s tropickým podnebím.

Leucéna bělohlavá ("Leucaena leucocephala") je stálezelená dřevina vyskytující se ve formě nevysokého stromu s otevřenou, zaoblenou korunou nebo rozložitého keře. Je nejčastěji rostoucím, široce kultivovaným druhem nevelkého rodu leucéna, který osídluje území s tropickým podnebím. V některých oblastech je považována za užitečnou rostlinu (např. v Americe), v jiných však za nejhorší plevel (např. v Austrálii či jižní Africe); je dokonce zařazena na seznamu "100 nejinvazivnějších druhů světa".


Úkoly mise.

Sonda navazuje na starší mise Voyager 1 a Voyager 2 z roku 1977. Během plánované dvouleté mise měla předávat informace z oblastí na pokraji Sluneční soustavy, zejména hledat vlastnosti případného ochranného štítu před nebezpečným zářením z dalších částí galaxie Mléčné dráhy. V současné době je totiž protitlak slunečního větru velmi nízký. Na rozdíl od obou misí Voyagerů, které míří mimo Sluneční soustavu, se IBEX nevzdálí od Země dále než na tří-čtvrtinovou vzdálenost Měsíce. Mapování hranice heliosféry je prováděno pomocí takzvaných energetických neutrálních atomů, které vznikají při výměně elektrického náboje mezi částicemi slunečního větru a částicemi mezihvězdného prostoru. Tyto atomy poté cestují zpět k našemu Slunci a při této cestě je IBEX detekuje a vytváří mapu.

Konstrukce sondy.

Základní konstrukci sondy měla na starosti společnost Orbital Science Corporation, která je zároveň výrobcem nosné rakety Pegasus. Hlavními vědeckými nástroji je dvojice detektorů energetických neutrálních atomů. Jeden detektor je citlivý na částice s vyšší energií (300 eV až 6 keV) a druhý na částice s nižší energií (10 eV až 2 keV). Oba dokáží zaznamenávat časy, směry, hmotnosti a energie detekovaných atomů. Vývoj a výrobu detektorů zajišťovaly Lockheed Martin Advanced Technology Center a Los Alamos National Laboratory.

Řízení mise.

Bylo svěřeno oddělení vědeckého výzkumného výzkumu v Southwest Research Institute, které sídlí v San Antoniu (USA - stát Texas).

Průběh mise.

Sondu vypustil spolu s raketou Pegasus XL /Star 27 ve výši 12 km nad Zemí letoun Lockheed L-1011 dne 19. října 2008. K svému letu odstartoval z atolu Kwajalein. Po úspěšném startu bylo sondě agenturou COSPAR přiděleno označení 2008-051A.  V první fázi byla sonda umístěna na silně eliptickou dráhu s nízkým perigeem. Poté byl v apogeu zažehnut motor na tuhá paliva, který zvýšil i perigeum a navedl sondu na požadovanou vysokou eliptickou dráhu.  Konečná dráha IBEXu je tedy eliptická oběžná dráha Země s vysokou excentricitou, jejíž výška se pohybuje od perigea ve výšce 6000 až 11 000 kilometrů, až po apogeum ve výšce až 300 000 kilometrů, tedy asi tři-čtvrtiny vzdálenosti mezi Zemí a Měsícem. Tato orbitální data se mění v důsledku odporu atmosféry v perigeu, a gravitačních turbulencí z gravitačního pole Měsíce a dalších kosmických těles. Vysoké apogeum umožňuje sondě opustit magnetosféru Země i Van Allenovy pásy a provádět měření, bez rušivých vlivů od nabitých částic. Ve vzdálenosti přibližně 70 000 kilometrů od Země již neprobíhají měření, ale sonda se věnuje jiným činnostem, jako například odesílání nasbíraných dat zpět na Zemi.

Výsledky měření.

Prvotní údaje ukázaly, dříve neočekávaný, relativně tenký pruh, v němž je hustota energetických neutrálních atomů dva až třikrát vyšší, než jinde na obloze. Tento pruh se nenachází v oblasti nazývané bow shock, což je oblast vzniklá na pomezí heliosféry a mezihvězdného média při pohybu sluneční soustavy mezihvězdným prostorem. Původ tohoto jevu je tedy zatím nejasný. Podle jedné z teorií je zvýšená hustota energetických neutrálních atomů způsobena interakci mezi heliosférou a lokálním magnetickým polem naší galaxie. Podle této teorie magnetické pole Slunce deformuje siločáry galaktického magnetického pole a to vede ke stlačování heliosféry. Fyzikální podstata tohoto jevu je však stále neznámá.  Měření IBEXu jsou porovnávána s daty odeslanými oběma Voyagery, které již dorazily do oblasti vzniku energetických neutrálních atomů a s daty od sondy Cassini u Saturnu. Snímkování celé oblohy trvá půl roku a rozdíly ve snímaných oblastech mezi jednotlivými sekvencemi se mohou lišit podle sluneční aktivity, hustoty mezihvězdného media a změn magnetických polí slunce a galaxie. Údaje IBEXu tak mohou pomoci k lepšímu pochopení těchto dějů. Také se očekává, že získané informace pomohou lépe stanovit polohu sluneční soustavy v mléčné dráze.

IBEX ("Interstellar Boundary Explorer"), též Explorer 91, je vesmírná sonda NASA, jež byla vypuštěna v říjnu 2008 a která zkoumá hranici mezi sluneční soustavou a mezihvězdným prostorem.


Osifikace.

Během prenatálního vývoje dochází k primární osifikaci, přitom vznikají v diafýzách dlouhých kostí osifikační centra (jádra). Primární centra rostou longitudinálně a současně s jejich růstem vzniká dalšími procesy dřeňová dutina kosti a dále také plášťová a spongiozní část kosti. Výsledkem primární osifikace je fibrilární, vláknitá kost, která ještě není definitivní. Během dalšího vývoje plodu vznikají sekundární osifikační centra v epifýzách dlouhých kostí, která rostou radiálně. Výsledkem sekundární osifikace je lamelární kost, která je již definitivní tvarem i strukturou. Všechna centra osifikace procházejí určitým počtem morfologických stadií, jejichž určení je základem pro stanovení kostního věku. Nejlépe k tomuto účelu slouží rentgenový snímek ruky, kde je na malé ploše soustředěno velké množství osifikačních jader a také je snadno dostupná k vyšetření.

Metody určení kostního věku.

Pro určení kostního věku jsou v současnosti nejvyužívanější metody TW2, TW3 a GP. První metoda TW2 byla vytvořena Brity Tannerem a Whitehousem a je založena na hodnocení tvaru, velikosti a prostorových vztahů kostí ruky. Posuzuje se distální epifýza kosti vřetenní (radia) a loketní (ulny), dále první, třetí a pátý metakarp, falangy prvního, třetího a pátého prstu, sedm karpálních kůstek a dále se hodnotí osifikace skeletu ruky jako celku. Každá z kostí dostane podle stupně zralosti písmeno B až I (písmeno A patří dosud nezaloženým kostem) a pro bližší specifikaci je každý stupeň zralosti definován ještě slovy, náčrtem a dvěma rentgenovými snímky příslušné kosti. Dále je každému stadiu přidělena číselná hodnota – skóre. Součet jednotlivých hodnot dává dohromady SMS (skeletal maturity score), které může dosahovat hodnoty 0-1000. Dosahuje-li skóre hodnoty 1000 znamená to plnou kostní zralost, tj. ukončený růst skeletu.  TW3 je metoda, která postupně nahrazuje TW2. TW3 vychází z TW2, princip skorování a postupu kost po kosti je tentýž. Mezinárodní tým pod vedením prof. Tannera inovoval ale způsob hodnocení kostního věku. Protože dnes je biologické zralosti dosahováno dříve, bylo třeba recentních dat – Tannerův tým tedy pozměnil interpretaci kostního věkupodle nového souboru z roku 2001, pocházející z belgické, španělské a americké populace(Am. evropského původu). Rozdíl mezi hodnocením podle TW2 a TW3 pro děti od 9 let činí 1 rok, u dětí pod 9 let jsou výsledky stejné. Poslední z nejhojněji využívaných metod hodnocení kostního věku je Greulich-Pyle, založena na porovnávání rentgenogramů s fotografickými standardy GP atlasu. Fotografie jsou doprovázené textem a porovnávají se odděleně chlapci (29 předloh) a dívky (31 předloh). Pracuje se s rentgenovým snímkem celého skeletu ruky najednou, nikoliv jednotlivě. GP metoda je rychlejší a méně pracná, ale také výrazně méně přesná, jak ukázal i článek The Reliability of the Greulich and Pyle Atlas When Applied to a Modern Scottish Population z roku 2013, kde vědci testovali GP metodu na souboru 406 jedinců skotské populace a ukázalo se, že při odhadu věku podle G-P metody došlo u chlapců do věku 13 let k podhodnocení věku a naopak u mužů starších 17 let k nadhodnocení. Je to tedy metoda stále použitelná i na moderní populaci, ale je vhodné počítat s odchylkou.

Využití.

Znalost kostního, resp. biologického věku je důležitá z mnoha důvodů: pediatři dokáží z této znalosti posoudit správný vývoj dítěte, popř. odhalit onemocnění, vývojové vady nebo nedostatečnou péči, související s opožděnou osifikací (- primární či hypofyzární trpaslictví, příp. eunuchoidismus,, podvyživené děti, celiakie, těžký rachitis, adrenokortikotropní hyperfunkce – Cuschingův syndrom, homocystinurie, fenylketonurie, mukopolysacharidozy, metafysární dysplazie, spondylometafysární dysplazie,, chronická ledvinná nedostatečnost, vrozené srdeční vady, mukoviscidóza, dětí trpící nočním pomočováním) nebo naopak se zrychlenou osifikací (-, hypergonadismus (pubertas praecox), juvenilní revmatoidní artritis, nádory epifýzy, nadledvin, hypofýzy,, hypertyreóza, exogenní obezita, kongenitální lues, progerie, konstituční (cerebrální) gigantismus – m. Sotos, - s kožní pigmentací a předčasnou pubertou – McCuneho-Albrightův-Sterbergův syndrom). Z hlediska sportovního lékařství je kostní věk vodítko pro určení vhodného zatížení v tréninku, předpovězení období nejlepších výkonů jedince, dobu a stupeň rozvoje fyzických schopností apod. Při studiu kosterních pozůstatků, ať už z hlediska vědy nebo kriminalistiky za účelem identifikace jedince, je kostní věk jediným možným ukazatelem věku zemřelého.

Zdroje.

1. Dylevský, I. 2007. Obecná kineziologie. 1. Vyd. Praha: Grada.  2. Greulich, W. W. a Pyle, S. I. 1959. Radiographic atlas of skeletal development of the hand and wrist. 2. Vyd. Stanford California: Stanford University Press.  3. Hackman L, Black S. 2013. The Reliability of the Greulich and Pyle Atlas When Applied to a Modern Scottish Population. Journal of Forensic Sciences 58(1): 114-119  4. Krásničanová, H. Kostní věk. Kompendium pediatrické auxologie [online]. 2005 [cit. 2015-12-20]. Dostupné z: http://www.ojrech.cz/lesny/kompendium/bone_age.htm  5. Krásničanová, H. a Kuchyňková, I. 2002. Nová metoda hodnocení kostního věku TW3 a první výsledky jejího využití u nás. Československá pediatrie 57(2): 62-66.  6. Masaříková, H. Hodnocení kostního věku. Přednáška k předmětu Dětská radiologie. Brno: LF MU [online]. 2016 [cit. 2016-01-10]. Dostupné z: http://telemedicina.med.muni.cz/pdm/detska-radiologie/res/f/hodnoceni-kostniho-veku.pdf  7. Novotný, J. Biologický věk. Kapitoly sportovní medicíny [online]. 2003 [cit. 2015-12-05]. Dostupné z: https://is.muni.cz/do/fsps/e-learning/kapitolysportmed/pages/19-5-antropologie.html  8. Tanner, J. M. a kol. 1983. Assessment of skeletal maturity and prediction of adult height (TW2), London: Academic Press

Kostní věk je jeden z několika parametrů (dále např. mentální věk, kalendářní věk, aj.) využívaných při posuzování věku dítěte. Tento parametr je určen stupněm osifikace kostí jedince, která začíná již prenatálně, ale především se jedná o postnatální procesy. Posouzení kostní zralosti postkraniálního skeletu/kostní věk - je považováno za nejpřesnější metodu pro určení biologického věku dítěte. Existují velké rozdíly mezi lokalitami i mezi postupem osifikace u jednotlivých generací, proto se při posuzování věku využívá pouze údajů z posledních deseti let, získaných u evropské a severoamerické populace. Pohlavní dimorfismus činí přibližně dva roky – dívky jsou skeletálně zralejší.


Biografie.

Uri Cvi Grinberg se narodil v štetlu Bialikamin (Bilyj Kamiň nebo Biały Kamień) v Haliči, do prominentní chasidské rodiny a vyrůstal ve Lvově (tehdy Lemberg) v tehdejším Rakousku-Uhersku (dnes Ukrajina). Některé z jeho básní v jidiš a hebrejštiny byly publikovány ještě když mu nebylo ani dvacet. V roce 1915 byl odveden do armády, aby bojoval v první světové válce. Po návratu do Lvova byl svědkem pogromů z listopadu 1918. Později se přestěhoval do Varšavy a Berlína. Ve Varšavě psal pro jidiš noviny Moment. Aliju do mandátní Palestiny provedl v roce 1924. Když vypukla druhá světová válka, byl stále v Polsku, ale podařilo se mu uprchnout.  V roce 1950 se oženil s Alizou, se kterou měl dvě dcery a tři syny. K rodinnému příjmení přidal „Tur-Malka,“ avšak nadále používal Grinberg, aby tak uctil členy rodiny, kteří zahynuli během holocaustu.

Literární kariéra.

Po příchodu do Palestiny psal pro Davar, jedny z hlavních novin hnutí dělnického sionismu.

Politický aktivismus.

V roce 1930 Greenberg vstoupil do revizionistického tábora a reprezentoval revizionistické hnutí na četných sionistických kongresech a v Polsku. Po hebronském masakru, jenž byl součástí krvavých nepokojů v Palestině v roce 1929 se stal více militantním a vstoupil do Irgunu a Lechi. V roce 1931 patřil mezi editory nového deníku Chazit ha-am, napojeného na revizionisty.  Greenberg předpovídal a varoval před zničením evropského židovstva. Věřil, že holocaust byl tragicky, ale z velké části nevyhnutelný výsledek židovské lhostejnosti k jejich osudu.  Po vyhlášení izraelské nezávislosti v roce 1948 vstoupil do Cherutu pod vedením Menachema Begina. V roce 1949 byl zvolen do prvního Knesetu. O svůj poslanecký mandát přišel ve volbách v roce 1951. Po šestidenní válce v roce 1968 vstoupil do hnutí za Velký Izrael (nesprávný překlad hebrejského "Erec Jisra'el Šlema" – „Celá země izraelská“), které obhajovalo izraelskou svrchovanost nad Západním břehem Jordánu.  Zemřel v Ramat Ganu, kde žil poslední léta svého života v bytě nabídnutém místní radou.

Ocenění.

V roce 1957 byla Greenbergovi udělena Izraelská cena za přínos hebrejské literatuře.

Uri Cvi Greenberg nebo též Uri Cvi Grinberg (: אורי צבי גרינברג, 22. září 1896 – 8. května 1981) byl izraelský básník, novinář a poslanec Knesetu za stranu Cherut. Pocházel z chasidské rodiny v Haliči a velmi jej ovlivnily protižidovské pogromy po první světové válce a hebronský masakr, jehož byl svědkem po alije do Izraele. Celá jeho rodina zahynula během holocaustu. Greenberg patřil mezi nejradikálnější příslušníky revizionistického hnutí a byl členem Irgunu a Lechi. V roce 1957 mu byla za přínos hebrejské literatuře udělena Izraelská cena.


Biografie.

Narodil se ve městě Ksar es-Souk (nyní Errechidia) v Maroku a v devíti letech, v roce 1957, spolu s rodinou přesídlil do Izraele. Studoval na Bar-Ilanově univerzitě, kde získal titul magistr v oboru veřejná politika. Je ženatý a má dvě děti.  Svoji politickou kariéru zahájil roku 1974, kdy se stal starostou města Javne, a tuto funkci zastával až do roku 1987. Do Knesetu, izraelského parlamentu, byl poprvé zvolen ve volbách v roce 1981 na kandidátní listině strany Likud. Poslanecký mandát vykonával nejprve po dvě funkční období do roku 1988. Tehdy se stal pokladníkem Židovské agentury a tuto funkci zastával až do roku 1992, kdy byl v parlamentních volbách opětovně zvolen poslancem Knesetu. Od té doby vykonává svůj mandát již v sedmi různých funkčních obdobích. V roce 1996 byl zvolen předsedou frakce Likudu v Knesetu. O dva roky později se stal ministrem financí v první vládě Benjamina Netanjahu a tento post zastával do roku 1999. V roce 2001 byl jmenován ministrem spravedlnosti v první vládě Ariela Šarona a tuto funkci zastával až do roku 2003. O rok později se stal ministrem dopravy v druhé Šaronově vládě a v roce 2006 v téže vládě rovněž ministrem školství, kultury a sportu.  Po založení Kadimy Arielem Šaronem v roce 2005 Šitrit opustil Likud a přidal se k nově vzniklé straně. Následující rok byl v předčasných parlamentních volbách opětovně zvolen poslancem, tentokráte za za stranu Kadima. V nové vládě Ehuda Olmerta se stal ministrem bydlení a výstavby a tuto funkci zastával až do roku 2007, kdy se stal ministrem vnitra. Mezi srpnem a listopadem 2006 rovněž zastával, po rezignaci ministra Chajima Ramona, post ministra spravedlnosti.  V roce 2014 neúspěšně kandidoval v izraelských prezidentských volbách, v nichž zvítězil Re'uven Rivlin. Koncem téhož roku oznámil, že v plánovaných předčasných parlamentních volbách v březnu 2015 již nebude kandidovat a odejde z politiky.

Me'ir Šitrit (: * 10. října 1948, Ksar es-Souk, Maroko) je izraelský politik a dlouholetý poslanec Knesetu, v němž postupně zastupoval strany Likud, Kadima a nakonec ha-Tnu'a. Politickou kariéru zahájil jako starosta města Javne a poslancem Knesetu se stal poprvé v roce 1981. Poslanecký mandát následně zastával v devíti nesouvislých funkčních obdobích, nejprve v letech 1981 až 1988, a následně od roku 1992. Mezi lety 1998 až 2007 působil v několika vládách na postech ministra vnitra, financí, spravedlnosti, školství, kultury a sportu, dopravy a bydlení a výstavby. V roce 2014 neúspěšně kandidoval na izraelského prezidenta.


Život.

Jan Boeckhorst se narodil v Münsteru ve Vestfálsku. V minulosti se udávalo, že se možná narodil v německém Reesu, jako druhý nejstarší z dvanácti dětí. Jeho rodina patřila k münsterské honoraci, otec Heinrich byl jistou dobu starostou města. Jan Boeckhorst se v 17 letech stal knězem jezuitského řádu. Studovat umění začal ve věku 22 let. V roce 1620 se Boeckhorst přestěhoval do Antverp, aby studoval s Petrem Paulem Rubensem. Neexistuje žádný důkaz, že se Boeckhorst skutečně učil u Rubense, pouze prohlášení Rubensova synovce Philipa. Nicméně je zdokumentován blízký vztah mezi umělci během 30. let. Boeckhorst pravděpodobně také krátce spolupracoval s Jordaensem během Rubensova pobytu v Londýně koncem dvacátých let 17. století. V Antverpách byl Boeckhorst pro svou vysokou postavu znám jako "Lange Jan" (Dlouhý Jan).  V letech 1626 až 1635 dostal Boeckhorst nabídku od zbožného obchodníka Lodewijka De Roomer na zhotovení 26 obrazů v kapli kláštera Falcon v centru města Antverpy nebo v kapli sv. Josefa v klášteře sv. Augustina. Tato díla, na nichž spolupracoval s Janem Wildensem, jsou nyní ztracena. Mezi lety 1627 a 1632 pravděpodobně úzce spolupracoval s Anthonym van Dyckem. V tomto období byl opět zpět v Antverpách po dlouhém pobytu v zahraničí. Tito dva umělci spolupracovali na jednotlivých obrazech zatímco Boeckhorst vytvářel také kopie obrazů van Dycka.  V letech 1633–1634 se Jan Boeckhorst stal členem Cechu svatého Lukáše (Guild of Saint Luke). V polovině třicátých let byl pravidelným spolupracovníkem Petera Paula Rubense. V roce 1635 byl Rubens pověřen prací na dekoracích pro "Pompa Introitus" (Slavnostní příjezd) nového generálního guvernéra, habsburského Ferdinanda Španělského (1610 – 1641). Pro slavnostní vjezd Broeckhorst přispěl architektonickými prvky "Arch of Isabella (Oblouk Isabelly)", postavami "Securitas" a "Salus publica" ve spolupráci s Gerardem Seghersem a Janem Borchgraefem. V roce 1635 Boeckhorst odcestoval do Itálie. V letech 1636-1638 se vrátil do Antverp a pracoval v Rubensově dílně na velké zakázce mytologických dekorací loveckého pavilonu "Torre de la Parada" španělského krále Filipa IV. nedaleko Madridu. Pro tento projekt Jan Boeckhorst maloval dekorace podle olejových Rubensových skic.  V roce 1639 odcestoval Boeckhorst znovu do Itálie, do Říma. Tam se pravděpodobně připojil k okruhu holandských a vlámských umělců známých jako "Bentvueghels". Členové spolku dostávali přezdívky. Boeckhorstova přezdívka byla možná Doktor Faustus. Datum jeho návratu do Antverp není jisté a odhady se liší, někdy mezi lety 1639 až 1649. Je známo, že po smrti Rubensově v roce 1640 dokončil Boeckhorst několik jeho nedokončených prací. Po návratu do Antverp získal několik zakázek od náboženských institucí ve Flandrech, včetně kostela "Saint James Church (Svatý Jakub)" v Bruggách a kostela "Saint Michael's Church (Svatý Michal)" a "Saint James Church (Svatý Jakub)" v Gentu. Jan Boeckhorst zemřel 21. dubna 1668 v Antverpách, kde byl pohřben v kostele Sv. Jakuba. Jeho velká sbírka byla po jeho smrti rozprodána. Prodej trval šest dní a vynesl 6026 guldenů. Jeho sbírka obsahovala kompletní soubor raných Rubensových kreseb.

Dílo.

Samostatné.

Boeckhorst byl všestranný malíř, maloval obrazy s historickými, náboženskými a mytologickými tématy. Pracoval jako designér tapisérií. Je známo, že navrhl osm tapiserií s tématy z mýtů o Apollónovi. Museum Mont-de-Piété v Bergues vlastní 8 předběžných kreseb pro tuto řadu tapisérií. Pracoval také pro některá antverpská vydavatelsví. Počátkem roku 1650 vytvořil návrhy pro "Roman Breviary" (Latin: Breviarium Romanum), knihu liturgických textů, a devět návrhů dekorativních okrajů pro "Missale Romanum". Rytiny provedl Cornelius Galle II. a publikované v "Plantin Press" (jedno z center knihtisku v Antverpách 16. století). Mezi roky 1646 a 1660 existují pouze tři podepsané a datované obrazy a pět obrazů pocházejících z let 1659 -1666. První podepsaná malba, "Madonna and Child with Saint John (Madona a dítě se svatým Janem)" pochází z roku 1646, asi 20 let po jeho příjezdu do Antverp. Kvůli pouze několika málo podepsaným obrazům je obtížné s jistotou přiřadit díla tomuto malíři. Autorství některých je historiky dodnes zpochybňováno.

Spolupráce.

Stejně jako jiní malíři v Antverpách také Boeckhorst často spolupracoval na kompozicích s jinými umělci. Krajinář Jan Wildens, Jan Brueghel mladší, malíř zátiší Frans Snyders. Příkladem je obraz "Rolníci jdoucí na trh", na kterém spolupracoval s Fransem Snydersem. Tato žánrová scéna, která také působí jako alegorie čtyř prvků, je monumentální, obraz má jvýšku 217,5 cm a šířku 272,5 cm a vykazuje vliv Jacoba Jordaense. Boeckhorst možná spolupracoval i na girlandách. Girlandy - ozdobné věnce či šňůry, obvykle používané při slavnostních příležitostech. Girlandy bývaly zavěšeny kolem krku osob nebo jako ozdoba předmětů, vánočních stromků. Původně byly girlandy vyrobeny z květů nebo listů. Girland obrazy jsou zvláštní typ zátiší vyvinutý v Antverpách Janem Brueghelem starším ve spolupráci s italským kardinálem Federico Borromeo na začátku 17. století. Žánr byl původně spojen s vizuálními obrazy hnutí protireformace a typicky zahrnoval spolupráci mezi malířem obrazu a malířem zátiší. Žádná spolupráce s Boeckhorstem na girlandových malbách nebyla s jistotou zjištěna. Existuje domněnka, že upravil některá díla Rubense, například Rubensovu "tronii" (tronie - holandský výraz pro "obličej" ze 16.-17. století je styl, který zobrazuje přehnaný výraz obličeje nebo oblečení), kterou Rubens namaloval kolem roku 1613: "Král David hrající na harfu". Druhá Rubensova "tronie" z roku 1616/17 "Profil vousatého muže s bronzovou figurkou" byla Boeckhorstem upravena kolem roku 1640/41 do formátu busty. Možná také rozšířil Rubensovo "Rise of the Blessed". Na žádost Jana Wildense vytvořil přívěšek s motivem "Pád zatracených". Zdá se, že po roce 1630 tato spolupráce skončila.

Portréty.

Boeckhorstovy portréty jsou ovlivněny malíři Anthony van Dyckem a Cornelisem de Vos, dvěma velkými portrétisty první poloviny 17. století. Příležitostně maloval i skupinové portréty. Některé z jeho velkých skupinových portrétů, například "Portrait of a Family (Portrét rodiny)" jsou ve stylu Cornelise de Vos, ale mají více živosti a spontánnosti. Jeho skupinové portréty kladou důraz na ctnost silných rodinných vazeb, tzv. "Concordia familiae" - rodinnou harmonii. Své modely Boeckhorst zobrazoval neformálním, spontánním a živým způsobem, často s drapériemi v pozadí.

Pozdější práce.

Mezi lety 1650 a 1660 maloval oltářní obrazy pro kostely po celém Vlámsku a také navrhoval tapisérie.

Jan Boeckhorst nebo Johann Bockhorst (kolem 1604 - 21. dubna 1668) byl vlámský barokní malíř a návrhář narozený v Německu. Boeckorst byl všestranným umělcem, maloval obrazy s historickými náměty, žánrové scény a portréty ve stylu ovlivněném třemi předními barokními antverpskými malíři: Peter Paul Rubens, Anthony van Dyck a Jacob Jordaens.


Nepřesnost juliánského kalendáře.

Juliánský kalendář zavedl ve starověkém Římě Julius Caesar v roce 45 př. n. l. Kalendář má každý čtvrtý rok přestupný, průměrný rok je tedy dlouhý 365,25 dne. Naproti tomu skutečný, tzv. tropický rok je dlouhý cca 365,2422 dne, tedy je asi o 11 minut kratší. Díky této odchylce docházelo k postupnému opožďování kalendáře vůči okamžikům, kdy nastává rovnodennost nebo slunovrat, o jeden den každých 128 let.  Křesťanská církev tento kalendář přejala a na nikajském koncilu roku 325 určila 21. březen jako den jarní rovnodennosti pro výpočet data Velikonoc. Díky nepřesnosti juliánského kalendáře se však tato „úřední“ rovnodennost postupně začala rozcházet s tou skutečnou, astronomickou, roku 453 byla diference 1 den, roku 581 byla diference 2 dny atd. Nesoulad kalendáře s astronomickou skutečností byl v období vrcholného středověku již výrazně patrný. Od 14. století se papežové a koncily, stejně jako astronomové včetně Regiomontana a Koperníka přípravou reformy kalendáře s větší či menší intenzitou zaobírali. Konečně za pontifikátu papeže Řehoř XIII. roku 1582 byla diference 9,809 dne. Velikonoční neděle ani zdaleka nebyla tou první nedělí po prvním jarním úplňku, což pro římskokatolickou církev byl stav neúnosný.

Řehořova reforma.

Rozhodující návrh "Compendium novae rationis restituendi kalendarium" předložil roku 1575 papeži Řehoři XIII. lékař a astronom z kalabrijského Cirò Luigi Giglio (latinsky též Aloisius Lilius, 1510–1576). Papežská komise po několikaletém zkoumání alternativních řešení návrh schválila a 24. února 1582 Řehoř XIII. vydal bulu "Inter gravissimas", vyhlašující kalendářní reformu. Protože mělo být vynecháno 10 dní najednou, bylo k provedení tohoto kroku vybráno období, kdy bude zásah do liturgického roku pro malý počet přeskočených významných svátků nejmenší. Reforma měla proto být provedena bezprostředně po svátku sv. Františka, připadajícím na čtvrtek 4. října. Následující den měl být považován za pátek 15. října. Papežská bula také stanovila, že každý poslední rok století bude přestupný jen tehdy, bude-li dělitelný číslem 400. Tím došlo k vynechání třech přestupných roků každých 400 let, což zkrátilo délku průměrného juliánského roku 365,25 dne o 3/400 na 365,2425 dne. Díky tomu dojde znovu k posunu oproti tropickému roku o jeden celý den až po přibližně 3300 letech.  K přijetí gregoriánského kalendáře roku 1582 došlo jen v některých katolických zemích, jinde se prosazoval jen postupně. V Čechách a na Moravě jej nařídil Rudolf II. roku 1584. Bulu hlavy římskokatolické církve pochopitelně neuznávaly země jiných konfesí, které zůstávaly u juliánského kalendáře. Výhody kalendáře a praktické důvody jako byl obchod však časem přiměly i nekatolické země přebírat nový kalendář. Například protestantské části říše a státy Anglie a Švédsko přijaly kalendář během 18. století, ještě méně ochotně jej přijímaly pravoslavné země, například Rusko až po Říjnové revoluci roku 1918. Konečně ve 20. století se kalendář původně zavedený touto bulou stal mezinárodním standardem.

Inter gravissimas (pojmenovaná podle úvodních slov v latině) byla papežská bula vyhlášená dne 24. února 1582 papežem Řehořem XIII. Bula opravovala nepřesnost juliánského kalendáře, který se po reformě začal nazývat gregoriánský (podle latinského podoby papežova jména "Gregorius"). Bulou bylo vynecháno 10 říjnových dní, aby se jarní rovnodennost vrátila na 21. března, a zavedena přesnější pravidla pro přestupný rok.


Biografie.

Narodila se v Königsbergu v Pruském království, které v té době tvořilo Německé císařství, do židovské rodiny Avrahama a Cily Goldbergových, žijící v asi 220 kilometrů na východ vzdáleném Kaunasu (do Königsbergu její matka přijela porodit kvůli lepším podmínkám v tamějších nemocnicích). Když v roce 1914 vypukla první světová válka, Goldbergovi se i s tříletou Leou uchýlili do carského Ruska, kde strávili rok v tvrdých podmínkách. Narodil se zde její bratr Imanuel, který se však nedožil prvního roku života. V roce 1919 se rodina vypravila zpět do Kaunasu, který se mezitím stal součástí Litvy. Goldbergová ve své autobiografii uvádí, že je na hranicích zadržela litevská pohraniční stráž, která jejího otce obvinila z toho, že je bolševický špion. Následně jej zatkli a zamkli do nedaleké opuštěné stáje, odkud ho každé ráno po dobu jednoho týdne vedli na popraviště, kde však popravu na poslední chvíli zrušili. Když Goldbergovy pohraničníci konečně propustili, její otec byl již ve špatném psychickém stavu. Po návratu již nebyl schopen normálního života a byl hospitalizován v ústavu pro choromyslné. S manželkou se nakonec rozvedl a rodinu opustil. Její rodiče hovořili mnohými jazyky, až na hebrejštinu. Tu se Goldbergová začala učit již v útlém věku na základní škole. V deseti letech si v ní začala psát osobní deník. První zápisky sice ještě nesly známky nedostatečné vyjadřovací schopnosti v tomto jazyce a vliv ruštiny, byla však odhodlaná si deník v hebrejštině vést, a v krátké době jazyk ovládla. Přestože dokázala plynně hovořit a psát v řadě evropských jazyků, veškerou svou tvorbu a deníky psala výhradně hebrejsky. V roce 1926 si v patnácti letech do deníku poznamenala: „Nepříznivé podmínky hebrejských spisovatelů pro mne nejsou tajemstvím (...) Psát jiným jazykem než hebrejštinou je pro mne stejné, jako nepsat vůbec. Přesto chci být spisovatelkou (...) To je můj jediný cíl.“  Studovala semitské jazyky a němčinu na Humboldtově univerzitě v Berlíně a univerzitě v Bonnu, kde získala doktorát. V roce 1935 přesídlila do Tel Avivu v britské mandátní Palestině, kde se stala členskou sionistické skupiny hebrejských básníků původem z východní Evropy, známé jako Jachdav (). V jejím čele stál Avraham Šlonski a charakterizovalo ji dodržování symbolismu typického pro ruský akméismus, a odmítnutí stylu hebrejské poezie, běžné mezi starší generací básníků typu Chajima Nachmana Bialika. Pracovala jako středoškolská učitelka a zkraje si na živobytí vydělávala tvorbou reklam. Poté začala pracovat jako editorka hebrejských deníků "Davar" a "Al ha-mišmar". Zároveň byla editorkou dětských knih v nakladatelství Sifrijat po'alim a psala divadelní recenze a literární sloupky. V roce 1954 začala vyučovat literaturu na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě, kde postupně stoupala v akademických hodnostech, až se v roce 1963 stala profesorkou a vedoucí katedry srovnávací literatury. Psala hebrejskou poezii, drama a dětské knížky. Mezi poslední zmíněné patří třeba "Dira lehaskir" (, „Byt k pronájmu“) a "Nisim ve-nifla'ot" (, „Zázraky a divy“). Díky znalosti ruštiny, litevštiny, němčiny, italštiny, francouzštiny a angličtiny přeložila mnoho děl zahraniční literatury do moderní hebrejštiny. Mezi její překlady patří například "Vojna a mír" od Tolstého a mnohá díla od Rilkeho, Manna, Čechova, Achmatovové, Shakespeara a Petrarcy.  Za své dílo byla několikrát oceněna. V roce 1949 obdržela Ruppinovu cenu, v roce 1956 Šlonskiho cenu, roku 1960 Kugelovu cenu, o osm let později Newmanovu cenu a nakonec v roce 1970 (již posmrtně) Izraelskou cenu za literaturu. Druhé zmíněné ocenění je udíleno od roku 1953 a patří mezi nejvyšší izraelská státní vyznamenání.  Nikdy se nevdala a neměla děti. Žila spolu se svou matkou v Tel Avivu a později v Jeruzalémě. Byla těžká kuřačka a zemřela v lednu 1970 ve věku 58 let na karcinom plic. Je pohřbena na hřbitově Har ha-Menuchot v Jeruzalémě.  V roce 2005 byla v celostátní soutěži 200 největších Izraelců izraelského internetového deníku "Ynetnews" zvolena 87. největším Izraelcem všech dob. Roku 2011 bylo oznámeno, že Lea Goldbergová bude jednou ze čtyř izraelských básníků (společně s Rachel Bluwsteinovou, Ša'ulem Černichovskim a Natanem Altermanem), kteří budou vyobrazeni na izraelských bankovkách.

Lea Goldbergová (:, 29. května 1911, Königsberg – 15. ledna 1970, Jeruzalém) byla izraelská básnířka, spisovatelka, dramatička, překladatelka a vysokoškolská pedagožka.