Charakteristika strany.

KDU-ČSL se hlásí k ideologii sociálně tržního hospodářství. Největší skupina voličů se historicky rekrutovala mezi katolickým obyvatelstvem venkova a malých měst, v posledních deseti letech však došlo k výraznému posunu v orientaci strany. Stranu začali volit i lidé nekonfesně a nenábožensky orientovaní pro její podporu rodiny a politiky středního stavu. Za její baštu lze do roku 2010 považovat střední a jižní Moravu, naproti tomu vyloženě marginální jsou její pozice v severních Čechách.Při volbách v roce 2013 dochází k nárůstu voličů v Čechách.  Strana disponuje na polistopadové poměry početně poměrně rozsáhlou členskou základnou (k 31. prosinci 2005 čítala 42 843 členů), ta je však pouhým zlomkem v porovnáním s časy největší slávy strany (za první republiky měla přes 200 tisíc členů a ještě v roce 1990, kdy do ní opět vstoupili její příznivci vyloučení či vystoupivší v letech komunistického režimu, jich bylo téměř 97 tisíc). Od roku 1990 však počet členů strany stále klesá, především vymíráním. Tento fakt je považován za problém, byť ne všeobecně, neboť někteří mladší lidovečtí politikové poukazují na fakt, že zdánlivá velikost členské základny je jen optický klam, protože většina jejích členů je jednak přestárlá, jednak apolitického typu. Politického života strany se většina členstva neúčastní a nerozumí mu, maximálně se orientuje na její spolkový život, přičemž ale určitou věrností starým "vyzkoušeným" politikům a vůdcům konzervuje současný stav. Každopádně je však všeobecně vnímána potřeba mladých příznivců, kteří by do strany vstupovali a podíleli se na její činnosti. Mezi lety 2010–2013 došlo k podstatnému omlazení vedení strany i k přijímaní moderních myšlenek. Strana za své priority považuje integraci do Evropské unie, podporu rodiny, kvalitního školství, venkova, zemědělství a drobných živnostníků, prosazování křesťanských hodnot a péči o životní prostředí. Ve straně dříve mělo relativně silnou pozici moravské konzervativní křídlo, které v čele s Jiřím Karasem opakovaně předkládalo zákony zaměřené proti interrupcím, ovšem podpora pro tyto zákony byla mezi poslanci ostatních stran minimální, nehledě na to, že tyto snahy iritovaly i některé lidovce, kteří argumentují, že podobné zbytečné a předem neúspěšné snahy omezují voličský potenciál strany a neodpovídají postojům jiných evropských křesťansko-demokratických stran. Strana také vystupovala proti dekriminalizaci drog, legalizaci eutanazie a registrovanému partnerství homosexuálů. Občas se mluví o křídle lidovců (konzervativnější, s těžištěm na Moravě) a podstatně slabším křídle křesťanských demokratů („modernější“, soustředěném spíše v Čechách). Strana má v současnosti dvě mládežnické organizace Mladé křesťanské demokraty a Mladé lidovce.

Historie strany.

Československá strana lidová (1918-1989).

Československá strana lidová vznikla v lednu 1919 sloučením vícero katolických stran. První roky se strana soustředila na své ukotvení v politické scéně a oponování protikatolickému tlaku socialistů a liberálů. Úspěšně se jí podařilo oddalovat projednávání většiny rozhodujících zákonů v této oblasti až do období, kdy hnutí „Pryč od Říma“ ztratilo na síle a strana se stala nepostradatelnou součástí vládních sil, což nakonec přispělo ke krachu pokusů o zavedení odluky církve od státu a k dohodnutí oboustranně přijatelných kompromisů mezi katolickou církví a státem v oblasti školství, manželství a podobně. Strana se již od svých počátků vyznačovala určitým napětím mezi slabším českým a silnějším moravským křídlem, které přetrvalo dodnes.  Mezi světovými válkami strana zaměřila svoji politiku na katolíky a otázky spojené s katolickou církví (o hlasy katolických rolníků a přízeň katolických hierarchů přitom vedla permanentní a tvrdý boj s agrárníky). Snažila se zahrnout všechny vrstvy obyvatel, což jí ovšem v mnoha ohledech komplikovalo život v časech, kdy se řešily otázky významné pro některou třídu. Zejména drasticky pocítila tento problém při řešení pozemkové reformy, kdy se proti sobě postavily zájmy katolické církve a katolických rolníků. Na druhé straně díky svému širokému koaličnímu potenciálu a nepostradatelnosti dosahovala při prosazování svého programu úspěchů, které zdaleka neodpovídaly jejím volebním výsledkům. V roce 1938 se strana spojila přes odpor moravského křídla a Jana Šrámka s ostatními pravicovými subjekty ve Stranu národní jednoty: Šrámek sice prosadil v Ústředním výboru ČSL a poslaneckých i senátorských klubech odmítnutí projektu Strany národní jednoty, ale Stašek se poté dohodl na účasti svého českého křídla ve SNJ a Šrámek, aby zabránil rozštěpení strany, nakonec musel ustoupit. Během let 1940–1945 byla strana osobou Jana Šrámka zastoupena v Londýnské exilové vládě, kde vykonával funkci předsedy vlády.  V roce 1945 byla ČSL jednou z obnovených politických stran, přičemž byla mezi nimi jedinou českou nesocialistickou stranou. V souvislosti s tím její vedení doufalo ve vítězství ve volbách 1946, strana měla dle jeho mínění převzít prakticky všechny voliče agrárníků (z tohoto důvodu se více než dříve v kampani soustředila na zemědělskou politiku) a některých dalších, nicméně volby skončily neúspěchem. ČSL získala v českých zemích pouze 20% hlasů – proti 40% hlasů KSČ. ČSL se stala členkou vlády Národní fronty, kde se snažila spolupracovat s ostatními stranami a tlumit ty nejradikálnější výstřelky. Tato snaha společně s nutností alespoň částečně spolupracovat s KSČ však ve straně vyvolala silné pnutí mezi tzv. „starým křídlem“ Šrámka a „mladým křídlem“, které vyžadovalo a praktikovalo ostře protikomunistický kurs. Jeho nejradikálnějšími exponenty a zároveň vůdci byli dr. Adolf Procházka a jeho manželka Helena Koželuhová, Pavel Tigrid a Felix Uhl.  V únoru 1948 se strana přes výhrady svého předsedy připojila k demisi demokratických ministrů. ČSL tehdy zahájila svou poslední bitvu o sama sebe, když na poslední chvíli vyloučila některé prokomunistické exponenty, zejména pak Josefa Plojhara a Aloise Petra, nicméně prokomunistické křídlo ovládlo za pomoci komunistických bojůvek násilím mnoho sekretariátů strany a stranu zcela ovládlo. Vedení strany, v čele s předsedou Šrámkem a tajemníkem Hálou, rezignovalo na další boj a pokusilo se stejně jako mnoho dalších členů uprchnout do zahraničí, povedlo se to však jen některým. Dva nejvyšší představitelé strany – Jan Šrámek a František Hála byli dopadeni a zbytek svého života strávili v internaci. Celkově uprchlo za hranice 11 ze 46 poslanců ČSL (a stovky dalších členů včetně například Heleny Koželuhové), 21 jich bylo dříve či později uvězněno (z toho 4 umučeni nebo popraveni – Stanislav Broj, Rostislav Sochorec, Jan Plesl, Alois Janáček) a sedm odešlo do ústraní. Pouze čtyři s novým režimem plně spolupracovali a zcela se vyhnuli represím. V následujících letech stranu ovládlo a vedlo prokomunistické křídlo vedené Aloisem Petrem a exkomunikovaným knězem Josefem Plojharem. V roce 1968 sice bylo vedení ČSL odvoláno a krátce se jevila možnost, že se podaří stranu od vlády komunistů oprostit, ale srpnová invaze zastavila a eradikovala změny přinesené pražským jarem a navrátila ČSL do vlivu komunistů.  V letech 1948–1989 tak strana existovala jako součást Národní fronty. Existence strany – spolu s dalšími malými stranami, z nichž nejvýznamnější byla Československá strana socialistická – měla vzbuzovat dojem, že na politické scéně v ČSSR působí více autonomních stran. Vedení ČSL existovalo a bylo voleno podle přání KSČ a podle ní také řídilo svoji politiku, která rozhodně neodpovídala přání členské základny strany. Přesto mnoho členů ve straně zůstalo, vyjadřujíce tak svým členstvím protest proti komunistickému režimu. Mezi fakticky protikomunistickým členstvem a prokomunistickým vedením často docházelo ke konfliktům a řadoví členové často využívali stranický aparát k akcím, které byly v rozporu s přáním režimu, navzdory snahám prokomunistického vedení to zakázat, pro což se stávali předmětem represí. Členové ČSL se tak podíleli na přípravě a organizaci velkých katolických vystoupení proti komunismu, zejména Národní poutě na Velehradě v roce 1985 a petice Augustina Navrátila. Od roku 1985 se protikomunisticky smýšlející členové a funkcionáři profilovali v tzv. Obrodném proudu, který postupně nabíral sílu a koncem roku 1989 převzal vedení strany. Do čela strany vynesl Josefa Bartončíka a vrátil stranu k její původní politice a ideologii. Velice rychle došlo k rozšíření stranické členské základny, když se do strany hlásili noví příznivci i staří členové vyloučení starým prokomunistickým vedením. Jestliže na podzim 1989 měla strana 40 tisíc členů, v březnu to již bylo necelých 90 tisíc.

Vznik KDU-ČSL (období od roku 1990).

Na začátku roku 1990 strana využívala svůj stávající organizační aparát a těžila z morálního kreditu protikomunistického křesťanského odporu. Díky těmto faktorům měla pod vedením Josefa Bartončíka značné politické ambice, které však současně vyvolávaly antipatie vůči ČSL i vůči křesťanství. Tento rozpor se výrazně projevil u první návštěvy papeže Jana Pavla II. v postkomunistickém Československu, která byla pojata monumentálním triumfalistickým způsobem.  Volby v červnu 1990 straně přinesly zklamání nejen kvůli relativně malému volebnímu zisku, ale zejména kvůli aféře, která se rozpoutala, když Jan Ruml oznámil v předvolebním moratoriu, že Josef Bartončík byl spolupracovníkem StB, což později Ústřední volební komise posoudila jako hrubé porušení volebního zákona. Strana na to reagovala nejdříve nedůvěrou v obvinění a protesty proti hrubému porušení volebního zákona, posléze ale reagovala volbou nového vedení strany v čele s Josefem Luxem a začlenila do svých stanov lustrační prvky, které mají další podobné skandály znemožnit. V roce 1990 se též završil příliv nových členů do řad strany, od té doby začal doposud trvající úbytek členstva (viz tabulku). Josef Lux se stal zatím nejvýraznějším a nejschopnějším předsedou lidovců v polistopadové éře. V roce 1992 se ČSL přejmenovala na KDU-ČSL (zkratka KDU byla původně používána pro společnou koalici ČSL a KDS). V následujících letech si udržovala značný vliv na politiku, který po většinu času překračoval její volební preference (zhruba 8 %). Byla členem všech vlád Václava Klause. V roce 1992 po sjezdu v Jihlavě a parlamentních volbách stranu opustila frakce asi 60 členů kolem bývalého předsedy Bartončíka z důvodu nesouhlasu s převážně pravicovou linií strany. Založili Křesťanskosociální unii (KSU), která se ovšem významněji na politické scéně neprosadila.  V roce 1997 strana své spojenectví s ODS zrušila v reakci na skandály okolo jejího financování a vládu opustila. Po krátkém pobytu v Tošovského úřednické vládě následoval pobyt v opozici v době trvání tzv. Opoziční smlouvy mezi ČSSD a ODS, v této době byla nejvýznamnější složkou tzv. Čtyřkoalice (společný projekt KDU-ČSL, US, ODA a DEU). Na počátku této opoziční epizody rezignoval Josef Lux, u něhož se objevila těžká leukemie. Nečekaný odchod schopného a dominantního předsedy s obrovskou autoritou stranou značně otřásl, neboť na něj nebyla připravena. Otázka „kdo Luxe nahradí“ byla navíc zpočátku komplikována dodatečnou otázkou, zda se nebude moci vrátit (ta se stala bezpředmětnou, když Josef Lux 21. listopadu 1999 zemřel).  KDU-ČSL se postupně stala dominantní silou opozičního projektu Čtyřkoalice, která však byla částečně demontována (do voleb už šla fakticky jako dvoukoalice KDU-ČSL a US-DEU) a nakonec se stala jedinou stanou, která na ní jednoznačně vydělala, když lidovečtí voliči při volbách pomocí preferenčních hlasů zásadně zasáhli do kandidátek v neprospěch US-DEU. V červenci 2002 se strana stala koaličním partnerem ČSSD a US-DEU, s nimiž postupně sestavila vlády s premiéry Špidlou, Grossem a Paroubkem, přičemž druhou z těchto vlád svrhla v roce 2005 demise lidoveckých ministrů, vyvolaná nevyjasněnými finančními poměry rodiny Grossových. Za vlády Jiřího Paroubka došlo k ostrým konfliktům mezi KDU-ČSL a ČSSD, neboť socialisté prohlasovali v Parlamentu s KSČM proti vůli svých koaličních partnerů několik klíčových zákonů a novel, především pak novely zákoníku práce a zákona o církvích.  Po parlamentních volbách v roce 2006 KDU-ČSL vyjednávala o vytvoření vlády se zelenými a občanskými demokraty, ta by ale nezískala důvěru Sněmovny (vládní strany měly 100 poslanců, stejně jako opozice ČSSD a KSČM). V srpnu 2006 zahájil předseda strany Miroslav Kalousek jednání o vládní koalici s ČSSD, kterou by tolerovali komunisté, což jej stálo předsednické křeslo, neboť strana takovouto možnost striktně odmítla, a Kalousek 25. srpna 2006 rezignoval na pozici předsedy KDU-ČSL. 9. prosince 2006 byl předsedou KDU-ČSL zvolen dosavadní starosta Vsetína, senátor Jiří Čunek. Následně KDU-ČSL vytvořila koaliční vládu s ODS a Stranou zelených, které se podařilo získat důvěru díky poslancům ČSSD, Pohankovi a Melčákovi. Ministry druhé Topolánkovy vlády za KDU-ČSL se stali Jiří Čunek, Václav Jehlička (po krátkém působení Heleny Třeštíkové), Miroslav Kalousek, Vlasta Parkanová a Cyril Svoboda (nahradil Jiřího Čunka v lednu 2009 a dalším ministrem KDU-ČSL se stal Pavel Svoboda).  Koaliční vládnutí s občanskými demokraty a zelenými se ukázalo jako problematické, neboť ekonomické reformy a tlak ODS vedl vládu k opatřením, která se jen těžko srovnávala s jejím programem (zejména pokud jde o jeden z jeho klíčových bodů, kterým je podpora rodin s dětmi), několik poslanců ODS v čele s Vlastimilem Tlustým se postavilo proti vládnímu návrhu církevních restitucí a strana měla zásadní potíže i s některými body Julínkovy zdravotnické reformy (především v oblasti privatizace nemocnic, úpravy interrupcí a poplatků u lékaře). Mimo to stranu sužovaly skandály tvořící se především okolo rodinných financí a afér předsedy Čunka. Problematická účast ve vládě a skandály čelních politiků KDU-ČSL se v roce 2008 odrazily ve volbách do krajských zastupitelstev, ve kterých si oproti minulým strana pohoršila, a souběžných volbách do senátu, kdy neuspěl žádný její kandidát.

Po pádu vlády 2009.

Po pádu Topolánkovy vlády na jaře 2009 KDU-ČSL, jejíž staronovým předsedou se stal Cyril Svoboda, odmítla jmenovat své zástupce do „přechodné úřednické vlády“ premiéra Fischera. Stranu v této době opustila skupina vlivných poslanců (Miroslav Kalousek, Jan Husák, Ladislav Šustr, Vlasta Parkanová, Pavel Severa), z nichž někteří poté spojili svůj osud s nově vznikající stranou TOP 09. Následoval je však pouze omezený počet členů, naopak následoval návrat některých členů, kteří předtím ze strany vystoupili či měli pozastavené členství.  Pod vedením Cyrila Svobody strana ohlásila návrat ke konzervativním křesťanským hodnotám a ústup od pravicové politiky prosazované právě poslancem Kalouskem a jeho spojenci. Před předpokládanými předčasnými volbami, které se nakonec neuskutečnily, protože je zrušil Ústavní soud, uzavřela KDU-ČSL dohodu s EDS Jany Hybáškové a uvolnila pro členy a registrované příznivce EDS místa na svých kandidátkách, byť především hledání místa pro samotnou Janu Hybáškovou bylo problematické a vyvolalo ostré spory. Někteří příznivci a členové KDU-ČSL vyjádřili se spojenectvím nesouhlas s odkazem na názory Hybáškové v oblasti interrupcí a dalších klíčových otázkách hodnot, nicméně vedení strany argumentovalo, že se Hybášková spolu s ostatními kandidáty své strany zavázala v otázkách ochrany života hlasovat v souladu s postojem KDU-ČSL.  V říjnu 2009 se po odchodů 3 senátorů (Ludmila Müllerová, Adolf Jílek, Václav Jehlička) dočasně rozpadl politický klub strany v Senátu PČR, aby byl opět obnoven po doplnění nových lidoveckých senátorů ve volbách na podzim 2010.

Období strávené mimo Poslaneckou sněmovnu (2010–2013).

Volby do Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky v roce 2010 dopadly pro KDU-ČSL neúspěšně, strana nezískala ani jeden mandát a poprvé v dějinách samostatné České republiky ztratila zastoupení v dolní komoře parlamentu. Ještě 29. května 2010 Cyril Svoboda na tiskové konferenci oznámil, že rezignuje na post předsedy strany.  Následně stranu dočasně vedla Michaela Šojdrová, která se musela potýkat zejména s výpadkem financí ze státního rozpočtu. Po relativně úspěšných podzimních volbách 2010 (straně se podařilo obnovit senátní klub a zbrzdit pokles vlivu v komunální politice) se konal sjezd ve Žďáru nad Sázavou, kde byl novým předsedou zvolen Pavel Bělobrádek. Pod jeho vedením došlo ke kompletní výměně řídících orgánů strany, do čela se dostali v drtivé většině mladí lidé pod 40 let. Strana se pokoušela formovat svůj nový politický kurz a posunula se blíže k pravicovým pozicím.  V říjnu 2012 dosáhla KDU-ČSL uspokojivého výsledku v krajských volbách a souběžně konaných senátních volbách, když se ziskem necelých 10 % hlasů (včetně volebních koalic) obsadila čtvrté místo a obhájila dosavadní počet mandátů, do senátu byli za lidovce zvoleni Jiří Čunek a nezávislý Zdeněk Brož, uspěl také společný kandidát Libor Michálek. Ve vedení kraje zasedli zástupci strany v Jihomoravském kraji a v rámci Koalice pro Pardubický kraj také v Pardubickém kraji. Na začátku prosince 2012 se uskutečnil stranický sjezd, během nějž byly přepracovány stranické stanovy. Nově byl vytvořen statut příznivce strany, regiony budou zastoupeny v celostátních orgánech také podle volebních výsledků a strana by se měla více otevřít nečlenům církví, aby byl patrný její nekonfesijní charakter. Za cílovou voličskou skupinu byly označeny rodiny s dětmi, střední třída, neziskové organizace a starší generace. Těsnou většinou nebyla schválena změna slova "Československá" v názvu strany na "Česká".

Návrat do poslaneckých lavic.

V červnu 2013 se konal sjezd v Olomouci, který byl zejména přípravou na nadcházející sněmovní volby a volby do Evropského parlamentu. Výdaje na volby dosáhly výše 40 milionů korun, největším sponzorem byl developer Luděk Sekyra. Ve sněmovních volbách v říjnu 2013 strana s rezervou překonala pětiprocentní hranici a stala se tak historicky první stranou, která se vrátila do sněmovny poté, co z ní vypadla. Po úspěšných volbách se stala součástí vládní koalice s ČSSD a hnutím ANO, v níž jí připadla tři ministerská křesla (zemědělství, kultura, věda a výzkum).  Evropské volby znamenaly pro stranu úspěch. Podařilo se jí získat tři mandáty, což byl pro stranu historický úspěch, zčásti díky celkově nízké účasti a disciplinovanosti vlastních voličů. Nově zvolenými europoslanci se stali Pavel Svoboda, Michaela Šojdrová a Tomáš Zdechovský. Ve všech případech se jednalo o nově zvolené europoslance, kteří nikdy předtím v Evropském parlamentu nezasedli. Pavel Svoboda byl navíc vzápětí zvolen předsedou právního výboru EP (JURI), čímž se stal nejvýše postavených Čechem v Evropském parlamentu.  V květnu 2015 se konal volební sjezd strany ve Zlíně. Post předsedy obhájil Pavel Bělobrádek, pozici 1. místopředsedy pak Marian Jurečka. Funkce řadových místopředsedů získali Ondřej Benešík, Zuzana Roithová, Jan Bartošek a Jiří Mihola. Do vedení strany už naopak nekandidovali dosavadní místopředsedové Roman Línek a Klára Liptáková.  Další sjezd se uskutečnil v květnu 2017 v Praze. Předsedou strany se již po čtvrté stal Pavel Bělobrádek, když s výrazným náskokem porazil svého vyzyvatele Jiřího Čunka. Post 1. místopředsedy obhájil Marian Jurečka a pozice řadových místopředsedů pak Ondřej Benešík, Jan Bartošek a Jiří Mihola. Novým místopředsedou se stal Daniel Herman.

Koalice Lidovci a Starostové.

Když se po krajských volbách v roce 2016 Starostové a nezávislí rozhodli zrušit spolupráci s TOP 09, začala jednání o možné spolupráci Starostů s KDU-ČSL. V květnu 2017 byla založena koalice s názvem Lidovci a Starostové. Jelikož šlo o koalici, ve volbách by byla pro vstup do sněmovny povinná desetiprocentní hranice. Kvůli nepříznivým průzkumům (koalice by podle většiny průzkumů nutnou desetiprocentní hranici nepřesáhla) však nakonec lidovci nabídli Starostům místo koalice vstup na lidovecké kandidátky. To však Starostové odmítli a rozhodli se kandidovat samostatně. Koncem července 2017 se tak tato koalice rozpadla.

Volby 2017.

Ačkoli si vedení KDU-ČSL od voleb do Poslanecké sněmovny, kde nakonec lidovci kandidovali samostatně, slibovalo výsledek mezi 6-8 procenty, nakonec strana v parlamentních volbách získala 5,80 procent. Na celostátní konferenci 27. 10. 2017 obhájilo vedení strany svá křesla, strana se rovněž rozhodla odejít do opozice.

Sjezdy 2019 a 2020.

Na sjezdu KDU-ČSL v březnu 2019 byl novým předsedou zvolen Marek Výborný, první místopředsedkyní senátorka Šárka Jelínková, řadovými místopředsedy poslanec Jan Bartošek a komunální politici Bohuslav Niemiec, Štěpán Matek a Petr Hladík. Sjezd rovněž odsouhlasil oficiální změnu názvu strany, kterým je dosavadní zkratka KDU-ČSL.  19. listopadu téhož roku oznámil Marek Výborný, že na mimořádném sjezdu strany, plánovaném na 25. ledna 2020 rezignuje na post předsedy strany. K rozhodnutí ho vedly rodinné důvody spojené s tím, že mu nedlouho předtím náhle zemřela manželka, přičemž zdůraznil, že je více rodič než politik.  Kandidaturu na předsedu oznámil jako první europoslanec Tomáš Zdechovský, který by údajně v případě zvolení na svůj mandát v Evropském parlamentu rezignoval. Krátce po něm se přidal také místopředseda KDU-ČSL a předseda poslaneckého klubu strany Jan Bartošek, který už na post předsedy kandidoval na sjezdu v březnu 2019, ale nepostoupil do 2. kola. 8. ledna 2020 oznámil kandidaturu rovněž bývalý 1. místopředseda strany a ministr zemědělství Marian Jurečka, který již na tento post kandidoval stejně Bartošek na řádném sjezdu v březnu 2019. Tehdy ale prohrál ve 2. kole volby s Markem Výborným. Tomáš Zdechovský se přímo na sjezdu vzdal kandidatury a rozhodl se kandidovat jen na řadového místopředsedu. Naopak mezi kandidáty na předsedu se zařadil zastupitel Rychnova nad Kněžnou Jan Horníček. Nakonec byl předsedou zvolen mírný favorit volby Marian Jurečka, který obdržel od delegátů 205 hlasů ze 357 platných. Post první místopředsedkyně podle očekávání obhájila senátorka Šárka Jelínková, její protikandidáti europoslanec Tomáš Zdechovský a předseda poslaneckého klubu Jan Bartošek se nominací vzdali a kandidovali jen na řadové místopředsedy. Oba uspěli a přidali se k nim také předseda poslaneckého Výboru pro evropské záležitosti Ondřej Benešík a brněnský komunální politik Petr Hladík.  Nové vedení KDU-ČSL jako hlavní bod své politiky označilo podporu rodičů. Jako další priority si určilo ochranu životního prostředí a boj proti klimatickým změnám.

Poslanci a senátoři (1918-2006).

Zástupci ČSL/KDU-ČSL v českých a československých zákonodárných sborech do roku 2006:

KDU-ČSL (do roku 2019 oficiálně Křesťanská a demokratická unie – Československá strana lidová), též lidovci, je česká křesťansko-demokratická politická strana. Vznikla v lednu roku 1919 sloučením několika katolických stran, do roku 1992 nesla jméno Československá strana lidová, jedná se tedy o jednu z nejstarších českých politických stran.


Životopis.

Od začátku své kariéry vydal pět studiových alb. Hned první studiové album "The Last Don" z roku 2003 bylo úspěšné a získalo ocenění platinové desky a dočkalo se dalších dvou speciálních vydání. Druhé album "King of Kings" z roku 2006 bylo nejlépe hodnocené reggaetonové album a nejlépe umístěné v amerických hitparádách do té doby. Nejznámějším hitem tohoto alba je singl „Angelito“. Další známé singly jsou „Sexy Robotica“, Chosen a Virtual Diva z alba "iDon" (2009) a „“ a „Danza Kuduro“, Taboo z alba "" (2011). Nejnovějším albem je "" z roku 2012.

Zajímavosti o singlech.

Bandolero.

V singlu Los Bandoleros mu hostoval jeho nejlepší kamarád,další reggaeton zpěvák Tego Calderon, který shodou okolností si s Donem Omarem zahrál v pár filmech akční filmové série Rychle a Zběsile.

How We Roll.

Singl How We Roll zazněl ve filmu Rychle a Zběsile 5, jenž se odehrával v Brazílii, song hrál i na konci v závěrečných titulkách.

Danza Kuduro.

Song Danza Kuduro byl nejlepší singl jaký kdy Don Omar vydal. Objevil se jako soundtrack v Rychle a Zběsile 5, kde samotný Don Omar hrál s Tegem Calderonem komickou dvojici Rica a Tega.

Taboo.

Singl Taboo má melodii ze staré Lambady od Kaomy. Don Omar klip k songu stihl natočit v Brazílii, během doby jak se tam natáčelo Rychle a Zběsile 5 kde hrál.

Filmografie.

Los Bandoleros.

Don Omar společně se svým kámošem Tegem Calderonem se proslavil hlavně díky roli v pár dílech akční filmové série Rychle a Zběsile. Chronologicky poprvé se napřed objevili v krátkém 20 min filmu Los Bandoleros, který sloužil jako prequel k následujícímu filmu Rychle a Zběsile 4. Film se odehrává v Dominikánské republice, kam se po událostech z prvního dílu uchýlil Dominic Toretto. už tam nějaký ten pátek žije,tak se tam spřátelil s Ricem Santosem(Don Omar) a žije tam v jeho luxusní vile, kde mu spravuje auta. Pomůže mu jeho kamaráda Tega Lea(Tego Calderon) dostat z vězení, získá si tak jejich přízeň a stanou se oba součástí Torettova týmu v Dominikánské republice.

Rychle a Zběsile 4.

Pak se Don Omar společně s Tegem objeví na začátku Rychle a Zběsile 4, jak pomůžou Torettovi a jeho týmu ukrást cisternu. Ve filmu mají jen malé cameo na začátku, poté se tam už neobjeví.

Rychle a Zběsile 5.

Pak se objeví v následujícím dílu jak jsou Dominicem Torettem svoláni do Ria do Brazílie aby jemu a jeho týmu pomohli ukrást trezor z brazilské banky jednoho bohatého magnáta. V tomhle filmu má tahle dvojice více prostoru, jsou tam více vidět, často se tam předvádějí jako vtipná komická dvojka.

Rychle a Zběsile 8.

Po dlouhé době se komická dvojka objevila i v tomhle filmu, kde však měli jen malé cameo na pár sekund.

Don Omar (narozený jako William Omar Landrón Rivera) je portorický reggaetonový zpěvák, rapper a herec. Někdy bývá označován pod přezdívkou El Rey, což španělsky znamená král.


Stavba.

Všechny jednotky postavila sovětská loděnice v černomořském Nikolajevu. Ve stejné loděnici byly postaveny také křižníky předchozího Projektu 1134B ("Kara"), z jejichž trupu se při konstrukci třídy "Slava" vycházelo. V letech 1976–1989 byly postaveny tři jednotky této třídy, pojmenované "Slava", "Admiral Flota Lobov" a "Červona Ukrajina".  Roku 1984 rozestavěný křižník "Komsomolec" byl roku 1990 spuštěn na vodu, po rozpadu SSSR jej roku 1993 převzala Ukrajina, byl přejmenován na "Ukrajina", jeho dokončení však bylo nad síly země. Stavba dalších plánovaných křižníků této třídy byla po rozpadu SSSR zrušena pro nedostatek financí. V roce 2010 Rusko souhlasilo s tím, že Ukrajině pomůže s dostavbou křižníku "Ukrajina". Po ruské anexi Krymu to však není možné. V roce 2016 rezavějící rozestavěné plavidlo stále kotvilo u přístavního mola.  Jednotky projektu 1164:

Konstrukce.

Projekt 1164.

Hlavňovou výzbroj tvoří dva 130mm kanóny ve dvoudělové věži komplexu AK-130 na přídi. Blízkou obranu zajišťuje šest systémů AK-630M s 30mm rotačním kanónem. Hlavní údernou výzbroj představuje 16 nadzvukových protilodních střel P-500 Bazalt (v kódu NATO SS-N-12 Sandbox) umístěných na přídi po obou stranách nástavby. V osmi vertikálních vypouštěcích silech dále nesou 64 protiletadlových řízených střel dlouhého doletu Fort (SA-N-6 Grumble), které doplňují dvě dvojitá odpalovací zařízení protiletadlových střel OSA-M (v kódu NATO SA-N-4 Gecko). Na palubě jsou též dva pětinásobné 533mm torpédomety a dva raketové vrhače hlubinných pum RBU-6000 Smerč-2. Křižníky jsou vybaveny přistávací plošinou a hangárem pro provoz vrtulníku Ka-25T.  Pohonný systém tvoří dvě plynové turbíny M-21 (každou tvoří plynová turbína pro cestovní rychlost M-70 a výkonnější turbína M-8KF). Lodní šrouby jsou dva. Tyto křižníky dosahují rychlosti 32,5 uzlu. Dosah je 8070 námořních mil při ekonomické rychlosti 18 uzlů.  Během služby byly křižníky "Moskva" a "Maršal Ustinov" přezbrojeny protilodními střelami P-1000 Vulkan (v kódu SS-N-12 Mod 2 Sandbox).

Projekt 1164.1.

Nedostavěné křižníky vylepšeného projektu měly nést 16 protilodních střel P-1000 Vulkan, protiletadlový raketový komplet Fort (64 střel), pět hybridních systémů blízké obrany Kortik (v kódu NATO CADS-N-1 Kashtan), dva pětihlavňové 533mm torpédomety Vodopad-NK (SS-N-16 Stallion), dva 130mm kanóny AK-130 a dva vrhače RBU-6000. Palubní vrtulník měl být typu Ka-27T. Modernizována měla být také elektronika.

Projekt 1164 Atlant (v kódu NATO třída Slava) je třída konvenčních raketových křižníků sovětského námořnictva z doby studené války. Křižníky této třídy jsou určeny především k boji proti hladinovým cílům. Do rozpadu SSSR byly postaveny tři jednotky této třídy, které přešly do výzbroje námořnictva Ruské federace. Nedokončené čtvrté plavidlo získala Ukrajina. Stavba dalších křižníků vylepšeného projektu 1164.1 byla zrušena.


Tsavo West (západní část).

Jestli hodláte navštívit tento překrásný park, doporučuje se období ke konci dešťů, kdy se příroda celá zazelená. V ostatních měsících je Tsavo velmi prašné. Tato část se vyznačuje nekonečnými stromovými savanami a celou řadou divokých zvířat. Nejvíce navštěvovaná zkultivovaná část je velmi dostupná z Nairobi a Mombasy. Jednou z hlavních atrakcí jsou vodní plochy nedaleko Kilanguni a Ngulia. Přilákají obzvlášť v období such stovky nejrůznějších druhů zvířat a ptactva. Jestli jste milovníci krokodýlů nebo hrochů, měli byste navštívit prameny Mzima Sprints a okolí nádrže. Dříve tu byla zřízena podvodní pozorovatelna, aby turisté mohli sledovat hroší dovednosti a aktivity. Avšak toto mohutní savci se přesunuli ke vzdálenějšímu konci jezírka. Na své přijdou i obdivovatelé jeskyní a obdivuhodných lávových proudů jako Shetani. Ale nedoporučuje se vydávat do jeskyní bez spolehlivých baterek doprovodu. Jako jinde se zde neustále potlačuje pytláctví. Kolem roku 1960 žilo v této oblasti 8 00 kusů nosorožce černého, ale vlivem pytláků se v 70. letech snížil počet o více než 90% a v roce 1980 zde žilo pouhých 100 kusů těchto vzácných zvířat. A pro tyto zvířata se vytvořil útulek asi pro 50 nosorožců černých, kteří se můžou volně pohybovat, aniž by se báli o svůj život. Uvnitř útulku Ngulia se lze může volně procházet. Vlastně nejde jen o nosorožce, ale byla zde největší populace slonů, ale ta byla téměř celá vydrancovaná pytláky. Pytláctví bylo potlačeno až do roku 1991.

Tsavo East (východní část).

Zvlněné pláně savany porostlé mohutnými baobaby jsou domovem obrovských stád,červených ́ ́ slonů. Ale i tady se objevují ziskuchtiví pytláci. Atrakcí parku je přehrada Aruba Dam postavená přes řeku Volta. Tato oblast není moc navštěvovaná turisty, takže tu můžete bez narušování pozorovat a fotografovat divoká zvířata. I tady je lávový proud, ale tentokrát největší na světě Yatta Plateau a okolo jsou skalní útvary vytvořené vodopády Luggards na řece Galana. Je zde monitorován vzácný druh antilop hirola, protože původní prostředí bylo zničeno nadměrným ničením pytláků.

Národní park Tsavo patří mezi největší v Keni, ale i na světě. Jeho rozloha je 20 821 km. Síť cest v něm měří 2 000 km a není proto divu,že každá křižovatka má pečlivě udržovaný rozcestník a označení. Tsavo National Park se dělí na Západní Tsavo (8 500 km) a Východní Tsavo (11 000 km). Každá část v sobě zahrnuje mnoho dalších rezervací a parků.


Popis.

Marabu africký je nepříliš vzhledný a masivní pták, který běžně dosahuje výšky nad 150 cm, hmotnosti kolem 9 kg a rozpětí křídel přinejmenším 3,2 m, což ho činí jedním z největších brodivých ptáků na světě. Na rozdíl od většiny zástupců čápovitých dokáže marabu africký téměř celou hlavu i s krkem zatáhnout a skrýt pod peřím podobně jako volavky. Je nezaměnitelný díky své velikosti, holé hlavě a krku, černým zádům a bílému břichu. Má narůžovělý až světle červeně purpurový vak, který se s nacpanou potravou dokáže zvětšit až na délku větší jak 30 cm od základu zobáku. Nápadný je i veliký růžovočerný lalok na hrdle. Pohlaví jsou si velice podobná, mladší pták má snědší peří a menší lalok. Létá i ve velkých výškách a teplé vzdušné proudy ho vynáší do výšky přes 4000 m.

Způsob života.

Jako většina čápů je i marabu společenský a koloniální pták. Spolu s počátkem období dešťů (kdy je potrava nejlépe a nejsnadněji dostupná) si staví poměrně velké stromové hnízdo, do kterého klade dvě, maximálně tři vejce. Jako ostatní čápovití prožívá i marabu africký nepříliš hlučné, ale pozoruhodné námluvy, ve kterých hlavně samci využívají svůj lalok k vytváření nejrůznějších zvuků. Inkubační doba vajec je 29–31 dnů a mláďata se rodí na počátku období sucha, kdy přichází velká úmrtnost díky nedostatku vody. Pohlavní dospělosti dosahuje zvíře zhruba ve čtyřech letech a v přírodě se mohou dožít i 40 let.  I přesto, že je marabu čáp, při hledání mršin se chová spíše jako sup. Vznáší se ve velké výšce a svůj velký zobák používá k roztrhávání zahnívajícího masa zdechlin. Podobně jako sup má také holou hlavu a krk, což je adaptace, která mu brání, aby si znečistil peří při konzumaci své oblíbené potravy. Marabu africký se však živí i živými živočichy, většinou drobnými, ale často i většími savci, plazy, ptáky, i obojživelníky, zvláště pak termity, rybami, sarančemi, kobylkami, housenkami, žábami, hlodavci, holuby, dokáže ulovit i dospělého plameňáka. Rád si pochutná i na vejcích krokodýlů, plameňáků a jiných druhů ptáků, která rozbíjí díky svému silnému a špičatému zobáku. Naráz dokáže tento mrchožrout spolknout až 1 kg masa.

Výskyt v Česku.

V Česku byl marabu ve volné přírodě (patrně jako uprchlík z chovu) pozorován jednou: v květnu 2002 nejprve na rybníku Vyšatov u Křenovic a později pravděpodobně stejný kus na rybníce Naděje u Frahelže.

Chov v zoo.

Marabu africký je chován přibližně ve 130 evropských zoo. Mezi nimi také v šesti českých zoologických zahradách:  Na Slovensku je pak tento druh chován v Zoo Bojnice a Zoo Košice.

Chov v Zoo Praha.

V Zoo Praha patří tento druh mezi tradičně chované. První jedinec se do zoo dostal již tři roky po jejím otevření. Tento první samec žil v zoo po dobu deseti let. V 50. letech 20. se objevili další zástupci tohoto druhu. Přelomovým rokem se stal rok 1992. Tehdy přišel z ústecké zoo samec Oskar, který doplnil samici Otinu, jež žila v zoo již osm let a pocházela z volné přírody. Po úhynu Otiny byla připojena k Oskarovi jiná geneticky cenná samice pocházející rovněž z přírody. Dostala jméno Mařena. Uhynula roku 2010. Oskar žije v zoo dosud a funguje jako pěstoun. Odchovává totiž podsazená mláďata pocházející z jiných spolupracujících zoo. Mezitím se do Zoo Praha dostali další jedinci: samec Vilík z Tiergarten Schönbrunn ve Vídni, samec Mára ze Zoo Zlín, samice Ema z nizozemské Zoo Emmen a Romana z římského Bioparco di Roma. V roce 2014 se podařilo, že samice Ema i zkušený pražský Oskar odchovali pěstounským způsobem dvě mláďata ze Zoo Dvůr Králové. Roku 2015 pěstounský samec odchoval 3 mláďata. V roce 2016 byl úspěšný nový chovný pár – vyvedl dvě mláďata. V roce 2017 bylo odchováno jedno mládě – samice. Ke konci roku 2017 byli chováni tři samci a dvě samice. 30. 1. a 1. 2. 2018 se Vilíkovi (Vildovi) a Emě vylíhla dvě mláďata, která byla úspěšně odchována. Další dvě mláďata se vylíhla 25. 1. 2019. V průběhu ledna 2020 přišla na svět tři mláďata.  Do roku 2014 se podařilo odchovat 22 mláďat.  Tento druh je k vidění v dolní části zoo v expozičním celku Vodní svět a opičí ostrovy společně voduškami.

Marabu africký či čáp marabu ("Leptoptilos crumeniferus") je velký brodivý pták, kterého řadíme do čeledi čápovitých (Ciconiidae). Obývá africký kontinent jižně od Sahary, téměř celou střední, východní a malou část jižní Afriky. Spatřit ho můžeme jak ve vlhkých, tak ve vyprahlých lokalitách, často poblíž území obývaných člověkem. Příbuzným, dávno vyhynulým zástupcem obřích rozměrů, byl indonéský druh "Leptoptilos robustus".


Historie konceptu.

Anglický vědec, politik, historik a filosof Francis Bacon, vztahuje vývoj technovědy k počátkům moderních věd. Věda nám poskytuje vědění o fenoménech a možnost s nimi efektivně zacházet. Koncept začal být pevněji ohraničen během první poloviny 20. století. Francouzský filosof a spisovatel Gaston Bachelard v knize "'Le nouvel esprit scientifique' (1934)" uvádí, že 'vědecký duch' je ovlivněn matematickými a technickými operacemi a používá techniku aby vytvořil moderní vědu. Termín 'technověda' byl však popularizován až v roce 1977 belgickým profesorem filosofie, v jeho díle "'Le signe et la technique'"(1977)"."

Koncepční úrovně technovědy.

Na technovědu lze nahlížet ze tří úrovní.

Popisně-analytická úroveň.

Technovědné studie zde zkoumají rozhodující roli vědy a techniky v tom, jak se vyvíjí poznání. Jakou roli hrají velké výzkumné laboratoře, ve kterých se provádějí experimenty na organismech, z hlediska úhlu pohledu na věci kolem nás? Do jaké míry tyto výzkumy, experimenty a zjištění formují pohled na „přírodu“ a „naše“ těla? Do jaké míry tyto postřehy utvářejí technologické inovace? Může být laboratorium chápáno jako metafora na sociální struktury v jejich plném rozsahu? Těmito otázkami se hlouběji zabývají entnografické studie vědy a techniky v rámci tzv. Science and Technology Studies – STS; např. "'Give Me a Laboratory and I will Raise the World'" (Bruno Latour, 1999) nebo "'What is a Laboratory?"' (Karin Knorr Cetina, 1983).

Dekonstrukční úroveň.

Teoretický přístup k technovědě s cílem kriticky stanovit vědecké postupy, například Bruno Latour (sociologie), Donna Haraway (historie vědy a gender studia), nebo Karen Barad (teoretická fyzika). Důraz se zde klade na fakt, že vědecké popisy jsou pouze hypoteticky objektivní a že existují způsoby, jak je můžeme odkrývat (tzv. dekonstrukcí). Rovněž jsou vyhledávány i nové formy reprezentace výsledků / vědeckých popisů ve výzkumu.

Vizionářská úroveň.

Na této úrovni zahrnuje koncept technovědy řadu sociálních, literárněvědných, uměleckých a materiálních dovedností západních kultur třetího tisíciletí. Cílem je zaměřit se na souhru dosud oddělených oblastí a zpochybnit tradiční hranice mezi vědeckými disciplínami, různými výzkumy, technologiemi, uměním a politikou. Jedním z cílů je rozšířit pojem „technika“ (řecké "techné" znamená umění, řemesla i zručnost), za účelem vzniku nových možností účasti na produkci vědomostí a na uvažování o strategických spojenectvích. Technovědu lze srovnávat s řadou dalších inovativních interdisciplinárních oblastí vzdělání, které se objevily v posledních letech, a to zejména s etikou a kritikou moderních technologií (biotechnologie, nanotechnologie, genetika).

Aspekty technovědy.

Sociální aspekty.

Na přelomu 20. a 21. století století je věda a technika jedním z ústředních rysů životů lidí po celém světě. Ať už se jedná o klinické testy, mechanizace, ohrožení pracovních pozic počítači, chemické továrny v okolí našeho bydliště nebo fenomén globálního oteplování, vědecký výzkum a technická vylepšení zásadně mění způsob, jakým funguje lidská společnost. O technovědě hovoříme v rámci širokého sociálního kontextu. Vývoj technologií, přestože je popoháněn pokrokem ve vědeckém výzkumu, je neodmyslitelně také společenským procesem. „Ani technická ani společenská vize nemůže být realizována jedna bez druhé, ačkoli s dostatečným společným úsilím mohou být zrealizovány obě dohromady"

Politické aspekty.

Stoupající význam nových technologií a elektronických médií způsobuje vnější změny ve způsobu řízení a kontroly nejen sociálního, ale i politického a ekonomického systému. Mění společenské struktury, ovlivňuje spektrum potřeb a zájmů, je základem šíření nových informací, nových poznatků a mnoha dalších projevů. Jedním z nezanedbatelných důsledků je i to, že nové technologie a elektronická média nabízejí dnes nepoměrně větší rozsah možností, než jsou ty, které mohou být realizovány. Technovědu ve společenském kontextu můžeme chápat jako formu vlády nebo alespoň jako součást vládní moci. Vliv technovědy sahá do velkého množství odvětví, která jsou předmětem jednání politiků, např. životní prostředí, bezpečnost, zdraví.

Environmentální aspekty.

Vědecké teorie a jejich praktické využití jsou odjakživa doprovázeny kritickými reakcemi. Za zlomovou událost lze v tomto ohledu považovat však mobilizaci a využití jaderné fyziky k produkci zbraní hromadného ničení, což vyvolalo intenzivní kritiku nejen z řad samotných vědců a akademiků, ale i napříč širokou veřejností, a vedlo mimo jiné k vývoji a rozšíření mírového hnutí. Širší vlna kritiky zaměřená na vědu a techniku, se základnou v sociálních hnutích, se poprvé zvedla kolem roku 1968 a pojí se s radikalizací studentů a profesorů na univerzitách napříč západním světem. Hlavními okolnostmi vzniku nové kritiky jsou, stručně řečeno, jednak šok po ukončení války ve Vietnamu, a jednak vojensko-průmyslový komplex, neboli propojení vojenských sil, zbrojních firem, politických struktur a jiných uskupení s mocenskými a komerčními zájmy. Neméně důležitou roli sehrály i objev přítomnosti DDT a dalších pesticidů v potravinovém řetězci, Zelená revoluce apod.  Tyto a mnohé další negativní zkušenosti podkopávají důvěru mnoha lidí ve vědu jako neutrální, progresivní sílu, která samovolně vykazuje stále lepší výsledky. Na problematiku vědy lze nahlížet z různých úhlů. Jeden z negativních přístupů chápe vědu jako nedílnou součást války, konfliktů a útlaku. "Věda se ukázala být prostředkem těch, kteří třímají moc. V reakci na to se zrodily asociace pro sociální zodpovědnost ve vědě, byla zmobilizována hnutí prosazující jako hlavní cíl vědy její užitek pro společnost, byl vznesen požadavek na demokratizaci vědy a rozvinuly se kritické analýzy společenských vztahů a vědeckých souvislostí."

Technověda je pojem, který se vztahuje ke spojení techniky s moderní vědou, odkazuje k jejich vzájemné podmíněnosti (dynamické a hybridně chápané ontologii). Technověda je také objektem kritického zhodnocení vývoje ve světě v průběhu 17. a 18. století až do současnosti. V dnešní době je reprezentována především high-tech obory – biotech, nanotech, infotech.


Výskyt.

Bělásek ovocný je rozšířený prakticky v celé palearktické oblasti. Najdeme jej v Evropě s výjimkou severní Skandinávie, v severní Africe, v celé Asii i v Japonsku. Naopak po roce 1920 náhle vymizel v celé Anglii. Dodnes se nepodařilo objasnit příčinu jeho vyhynutí, teorií bylo několik, od klimatických změn přes vyhubení ptačími predátory až po nevhodné používání herbicidů v ovocných sadech, dodnes se však ani přes opakované pokusy nepodařilo znovu jej na Britských ostrovech rozšířit.

Vývoj.

Živnou rostlinou housenky běláska ovocného jsou různé druhy hlohu, trnky, ale také jeřáb, slivoň a další ovocné dřeviny. Samice klade shluky vajíček, čítající 50 až 200 kusů, na spodní stranu listů a konce větviček živné rostliny. Vajíčka jsou vřetenovitého tvaru a jasně žluté barvy. Po vylíhnutí se housenky krmí listy živné rostliny, zůstávají ale pohromadě a přezimují ve společném zámotku, tzv. hibernákulu. Kuklí se na jaře po přezimování, a to jednotlivě na různých místech živné rostliny.

Chování.

Dospělí jedinci jsou heliofilní a schopni migrovat na velké vzdálenosti. Žijí pospolitě a společně i nocují. Kopulace probíhá zpravidla na květech rostlin. Dospělci jsou poměrně plaší, proto při sebemenším vyrušení během páření odlétají spojeni, přičemž samec odnáší samici, a usedají opodál na jiném květu.

Ochrana a ohrožení.

Na západní polovině území České republiky v současné době expanduje a není ohrožen, na Moravě je naopak momentálně nezvěstný. Pro jeho ochranu je mimo jiné důležité omezení snahy sadařů likvidovat hnízda jeho housenek v domnění, že se jedná o škůdce.

Bělásek ovocný ("Aporia crataegi", Linnaeus, 1758) je motýl čeledi běláskovitých. Vyniká výrazným černým žilkováním bílých křídel, přední křídlo dorůstá délky 28 - 35 mm. Jeho biotopem jsou křoviny a lesostepi s výskytem živných rostlin. Dříve byl rozšířený i v ovocných sadech, kde byl ale považován za škůdce.


Popis.

Nautilus je v románu "Dvacet tisíc mil pod mořem" popsán poměrně detailně. Autorova fantazie se drží v mezích technické pravděpodobnosti a proto román působí i dnes velmi přesvědčivě. Ponorka byla dlouhá sedmdesát metrů a v nejsilnějším místě široká osm metrů. Měla dvojitý plášť z ocelových plátů a její základní váha činila tisíc pět set tun. Systém nádrží (tj. jejich naplňování a vyprazdňování) umožňoval ponorce libovolně pod vodou stoupat nebo klesat, a to až do hloubky přes deset tisíc metrů. Ponorka byla řízena směrovým a hloubkovým kormidlem, která ovládal kormidelník z kabiny částečně vyčnívající nad palubu a vybavené dvěma čočkovitými okny zasklenými křišťálovým sklem. Za kabinou byl umístěn velmi silný reflektor.  Pohon lodi i četná další zařízení byla na elektřinu získávanou ze sodíkových článků (sodík byl doplňován na tajné základně na blíže neurčeném ostrově, kde byl též dobýván z mořské vody v blíže nepopsaném zařízení poháněném tepelnou energií, získávanou z uhlí z podmořského dolu). Elektrické ovládání bylo využito i pro dálkové ovládání strojovny z kormidelní kabiny. K ochraně vstupu do ponorky využíval kapitán Nemo možnost nabít elektrickým proudem zábradlí vstupních schodů. Napětí šlo zvyšovat libovolně do té míry, že mohlo způsobit smrt.  Šroub ponorky byl poháněn obrovskými elektromagnety. Měl v průměru šest metrů, délku závitu sedm a půl metru a otáčel se až stodvacetkrát za sekundu. Díky němu mohla loď dosáhnout rychlosti až devadesát kilometrů za hodinu. Loď sice měla zařízení na výrobu kyslíku elektrolýzou vody, neměla však žádné zařízení, které by vzduch zbavovalo oxidu uhličitého, což v té době šlo pouze pomocí hydroxidu draselného, a proto bylo nutno ponorku větrat. Delší pobyt pod hladinou mohl tedy být pro posádku osudný (kritická situace nastávala po dvou dnech). Ponorka nesloužila jen k vědeckovýzkumým účelům, ale též jako hrozná zbraň. Kapitán Nemo zásadně útočil na protivníka obrněnou přídí ponorky, kterou dokázal prorazit boky válečných lodí a tak je potopit.

Nautilus je fiktivní ponorka z románů Julese Verna "Dvacet tisíc mil pod mořem" (1870) a "Tajuplný ostrov" (1874), jejímž velitelem byl kapitán Nemo.


Před letem.

Na rozdíl od jiných tehdejších letů s lidskou posádkou, nebyl Sojuz nikdy úspěšně otestovaný při nepilotovaném letu. Na všech předcházejících letech se vyskytly problémy. Záložním kosmonautem pro Sojuz 1 byl Jurij Gagarin. Protože si byl vědom konstrukčních problémů a velkého politického tlaku Politbyra, snažil se „vyřadit“ Komarova z mise, věda, že sovětští lídři nebudou riskovat národního hrdinu pro tento let.  Původní plány počítaly se startem druhého Sojuzu s třemi kosmonaty (Valerij Bykovskij, Jevgenij Chrunov a Alexej Jelisejev) hned druhý den a pro dva z nich byl naplánovaný výstup do otevřeného vesmíru a přechod na Sojuz 1.

Průběh letu.

Krátce po startu začaly problémy, když se neotevřel jeden sluneční panel. To vedlo ke snížení dodávek elektrické energie pro systémy kosmické lodě. Manévrování lodě zároveň komplikovaly problémy s detektory orientace. Při třináctém obletu Komarov hlásil: „Mám opět těžkosti s ovládáním kabiny,“... „Je to ďábelský stroj! Na co sáhnu to nefunguje!“ Při čtrnáctém oběhu selhala i palubní klimatizace. Posádka druhého Sojuzu se připravovala na opravu solárního panelu Sojuzu 1, ale silný déšť na kosmodromu Bajkonur znemožnil start kosmické lodě. Výsledkem bylo, že Sojuz 1 byl při dalším přeletu nad Sovětským svazem naveden na sestupnou dráhu. Hlavní padák se však kvůli problému s tlakovým senzorem neotevřel a záložní se při manuálním otevření zamotal, což vedlo k nekontrolovatelnému nebrzděnému pádu. Komarov zemřel při dopadu na povrch v oblasti Orenburské stepi na východ od města Orsk, 500 km severozápadně od Bajkonuru. Kabina po dopadu shořela.

Závěrem.

Pozdější inspekce kosmické lodi Sojuz 2 ukázala, že i ta měla stejný problém s padákem. To by vedlo, pokud by se let přece jen uskutečnil, ke smrti dalších tří kosmonautů. Původní cíle mise Sojuzu 1 a 2 byly později uskutečněny Sojuzem 4 a 5.  Konstruktéři odhalili 200 konstrukčních chyb na kosmické lodi již před startem, ale vládní představitelé si start vynutili, aby Sovětský svaz udržoval vedení před Spojenými státy v závodech o vesmír a dostal se jako první na Měsíc. Problémy Sojuzu 1 oddálily start Sojuzu 2 a 3 až do 25. října 1968. Toto osmnáctiměsíční zdržení a následná exploze nepilotované nosné rakety N-1 3. července 1969 definitivně pochovala sovětské plány dovést kosmonauta na Měsíc.

Sojuz 1 (rusky Союз 1) byl první let v rámci sovětského kosmického programu Sojuz. Loď odstartovala 23. dubna 1967 s jedním kosmonautem na palubě, plukovníkem Vladimírem Komarovem. Ten zahynul při návratu přistávacího pouzdra kosmické lodi na Zemi. Jednalo se o první smrtelnou nehodu v historii kosmických letů s lidskou posádkou. Byl to 23. let pilotované kosmické lodě z naší planety.


Život.

Erik se narodil ve městě Slangerup jako nemanželský syn Svena II. Během vlády svého nevlastního bratra Knuta IV. byl královým horlivým podporovatelem, ale během rebelie proti Knutovi byl ušetřen. Nepodprovázel Knuta do Odense, kde byl v roce 1086 zabit. Králem byl zvolen Olaf a po něm, v roce 1095, Erik. Erik I. byl mezi lidmi oblíbený a s jeho době ustaly hladomory, které za Olafa I. Dánsko sužovaly. To bylo vnímáno jako boží znamená, že Erik je pro Dánsko ten pravý král.  Středověcí kronikáři, například Saxo Grammaticus, a mýty jako popisují jako “statného chlapíka”, který se udržel na místě, i když s ním zkoušeli pohnout čtyři muži. Měl také pověst dobrého řečníka a hlučného muže. Zřejmě podporoval centralizovanou královskou moc, ale zdá se, že si počínal jako diplomat, který se snaží vyvarovat konfliktů se šlechtou. Podařilo se mu dosáhnout zřízení samostatného arcibiskupství v Lundu.  Erik I. se rozhodl podniknout pouť do Svaté země. Podle "Danmarks Riges Krønike" mělo být důvodem to, že v opilosti zabil čtyři vlastní muže. Jako regenty určil svého syna Haralda Kesju a biskupa Assera.  Erik s manželkou Bodil Thrugotsdatter a silným doprovodem cestovali přes Rusko do Konstantinopole, kde byl hostem císaře. V Konstantinopoli onemocněl, ale přesto se lodí vypravil na Kypr. Zemřel v kyperském městě Pafos v červenci 1103 a tam ho také královna nechala pohřbít. Sama onemocněla a zemřela téhož roku v Jeruzalémě.

Rodina.

Erik a Bodil měli jednoho syna, kterým byl Knut Lavard. Erik měl ještě tři nemanželské syny, budoucího Erika II., Haralda Kesju a Benedikta, a dceru Ragnhildu (matku Erika III.).

Erik I. Dánský ("Erik Ejegod"; asi 1060, Slangerup, Dánsko – 10. červenec 1103, Pafos, Kypr) byl králem Dánska v letech 1095 až 1103. Králem se stal po smrti svého bratra Olafa I. Jeho přízvisko znamená "Dobrý".


Pozadí vzniku.

Pro kvalitní strukturu románu a příležitost zobrazit denní snění mladé buržoazní ženy s masochistickými sklony, akceptoval Luis Buñuel nabídku bratrů Roberta a Raymonda Hakimových, kteří jej požádali o realizaci filmu podle Kesselovy knihy "Kráska dne".  Režisérovi se také zamlouvala možnost rozpracovat některé sexuální úchylky, které jej teoreticky zajímaly od mládí. Dříve se jim částečně věnoval už ve filmech "On" a "Deník komorné" (scéna s botami).  Na zásah cenzury, která vystřihla několik scén, reagoval Buñuel odmítavě. Například děj scény, ve které vévoda stojí nad rakví Séverine v kapli a označuje ji za dceru, ztratila podle režiséra zamýšlený smysl. Vystřižena byla totiž předchozí mše odehrávající se pod kopií Grünewaldova obrazu „Ponížení Krista“.  Nejčastější dotaz, především od žen, směřoval na obsah krabičky čínského zákazníka nevěstince, na nějž pozitivně zareaguje jen kráska dne. Režisér pravdivě odpovídal, že obsah nezná a dodával, aby si ženy představily "„cokoli chtějí“".  V důsledku prolínání reálných scén s fragmenty snění a představ, je interpretace „skutečnosti“ nejednoznačná. Nabízí tak alternativu, že nevěstinec ožívá jen v představách, coby důsledek nenaplněných sexuálních očekávání, ať už ze strany Séverine či dokonce jako projev žárlivé reakce jejího manžela. Kritik Milan D. Klepikov v eseji „Boží opozice“ uvedl, že je toto dílo "„přes ironickou dekadenci syžetu Buñuelovým nejsvětlejším filmem“".

Děj.

Mladá a přitažlivá Séverine Serizy (Catherine Deneuve) není schopna se svým manželem realizovat intimní život. Pohledný chirurg Pierre Serizy (Jean Sorel) je ohleduplný a na ženu nenaléhá. Oba k sobě chovají úctu a toleranci, přestože vztah není zcela naplněn. Dny prodchnuté prázdnotou manželka tráví zvrhlými erotickými představami, které jí pomáhají ventilovat sexuální pud. Prožívá tak příběhy, v nichž se odehrávají praktiky bondage či sadomasochismu.  Během lyžování v zimním středisku potkávají známý pár Henriho Hussona (Michel Piccoli) a Renée (Macha Mérilová). Séverine nesnáší chování a lascivní pohledy tohoto muže. Zpět v Paříži naráží na Renée, která ji během jízdy taxi vypráví o jejich společné přítelkyni Henriettě. Ta prý pracuje v nevěstinci. Doma na ni pak čeká kytice růží od Henriho a v náhlém vzrušení ji vše padá z rukou. Na tenisu se s ním střetává. Rozhovor směřuje k Henriettě a její nestoudné práci. Jakoby mimoděk se dozvídá adresu jednoho luxusního bordelu pro vytříbenou klientelu, kam Henri dříve také chodíval. Následně odmítá jeho pozvání na schůzku.  Protože jsou veřejné domy oficiálně zakázány, zvědavost ji dovede k návštěvě inkriminovaného místa na pařížské adrese Cite Jean de Saumer 11. Jedná se o jeden z řadových činžovních domů. Nejdříve se nesměle otáčí a odchází přemýšlet do prosluněného parku. Vrací se zpět a při vzpomínkách na dětství, v nichž se objevuje její otec, stoupá po schodech až k bytu madam Anaïs (Geneviève Pageová), která svůj malý luxusní podnik řídí pevnou rukou. Pro krásu a vybrané chování Séverine ji majitelka ráda přijímá. Protože bude blondýnka obšťastňovat zákazníky jen přes den od čtrnácti do sedmnácti hodin, vybírá ji jméno „Kráska dne“ (Belle de jour). Získává hned první práci, sex s majitelem továrny na cukrovinky, který je pravidelným klientem. Po této zkušenosti se na týden ze salónu vytrácí. Následně se vrací a zažívá vzrušené příhody se zákazníky, jakými jsou Číňan se záhadnou krabičkou či univerzitní profesor, kterému neumí poskytnout uspokojení v podobě jeho ponižování. Jednoho dne se u ní doma ohlašuje Husson, ale Séverine jej odmítá a k návštěvě nedochází. Přesto fantazíruje o sexu s ním za manželovi přítomnosti. To paradoxně léčí skutečný problém v manželství, kdy s mužem navazuje intimní vztah. K nemilému překvapení dochází, když jednoho dne zavítá do podniku madam právě Husson a střetává se svým objektem touhy. O manželku přítele ztrácí erotický zájem a slibuje, že si tuto diskrétní informaci ponechá pro sebe.  Krásku dne v bordelu uhrane mladý a drsný gangster Marcel (Pierre Clémenti), jenž dokáže realizovat její zvrhlé představy. Poté, co si mladá žena uvědomuje, že vztah nebezpečně sílí, rozhoduje se za souhlasu madam Anaïs nevěstinec opustit. Marcelův společník Hyppolite (Francisco Rabal), který mu prý vděčí za záchranu života, blondýnku sleduje až do místa bydliště. Šílený Marcel se poté zjevuje u jejích dveří a naléhá na pokračování románku. Když je odmítnut a požádán o opuštění bytu, čeká před domem na příchod manžela. Třemi ranami z pistole jej postřeluje a sám je na útěku před policií zastřelen. Pierre Serizy se probírá z kómatu se ztrátou zraku a ochrnutý na invalidním vozíku. Policie není schopna vypátrat střelcovu motivaci. V bytě se po několika dnech objevuje starý známý přítel Husson, který Pierrovi přichází sdělit pravdu o skrytém životě jeho manželky. Je přesvědčen, že lékař pak ztratí pocit viny a nebude se považovat za pouhou přítěž v rozletu krásné a počestné ženy. Séverine neprotestuje a vpouští jej do pokoje. Když návštěva odejde, žena vchází do pokoje, kde slepý manžel sedí na kolečkovém křesle. Séverine si představuje, že nyní po odhalení druhé identity, svými hříchy vykoupila mužovo zdraví a opět navážou šťastnější život. Manžel tak vstává bez známek nemoci.

Produkce.

Natáčení filmu probíhalo na těchto pařížských lokacích:

Kráska dne () je francouzské filmové drama z roku 1967 režírované Luisem Buñuelem, které představuje volnou adaptaci Kesselova stejnojmenného románu napsaného roku 1928.


Mladá léta.

František se narodil v Mnichově jako morganatický syn Albrechta, vévody bavorského a jeho první ženy hraběnky Marie Draškovičové z Trakoštjanu. V roce 1945 bylo manželství jeho rodičů uznáno za dynastické.  Wittelsbachové byli odpůrci nacistického režimu v Německu a v roce 1939 vzal Františkův otec svoji rodinu do Maďarska. Čtyři roky žili v Budapešti a pak se koncem roku 1943 přestěhovali na zámek Somlovar. V březnu 1944 okupovalo nacistické Německo Maďarsko. 6. října 1944 byla celá rodina včetně Františka uvězněna. Byli posláni do řady nacistických koncentračních táborů včetně Oranienburgu a Dachau. Na konci dubna 1945 byli osvobozeni americkou třetí armádou.  Po válce získal František vysokoškolské vzdělání v benediktinském opatství v Ettalu. Poté studoval na univerzitě v Mnichově a v Curychu business management. František si v sobě rozvinul vášeň sbírat moderní umění; dnes má mnoho předmětů z jeho soukromé sbírky nastálo vypůjčena mnichovská Pinakotéka.

Dnešní dynastie Wittelsbachů.

Podle německého práva nejsou královské tituly legálně uznávány, ale mohou být užívány jako součást příjmení. František žije v apartmánu v Nymphenburském paláci v Mnichově, což byla bývalá letní rezidence bavorských králů.  František je současným velmistrem řádu sv. Jiří. Je také velmistrem Řádu sv. Huberta a Řádu Terezie (pro dámy). Je členem senátu mnichovské univerzity a čestným členem bavorské akademie vědy a humanitních studií. Patří mu mnoho čestných funkcí v občanských i náboženských organizacích v Bavorsku.  František je dědicem rodu Stuartovců a tím pádem je jakobity považován za právoplatného krále Anglie a Skotska. Jakobité ho nazývají král František II. Anglický, Skotský, Francouzský a Irský, ačkoliv on sám tyto tituly nepoužívá.

Nástupnická práva.

František se nikdy neoženil. Po jeho smrti se jeho funkce hlavy rodu Wittelsbachů přesune na jeho bratra prince Maxe. Protože ani Max nemá žádné syny, budou bavorské tituly po jeho smrti postoupeny jeho prvnímu bratranci princi Ludvíku Bavorskému a jeho potomkům, zatímco funkce dědice rodu Stuartovců bude přesunuta na Maxovu dceru princeznu Sophii z Lichtenštejna.

Tituly.

Vévodův plný titul je "Jeho královská Výsost František, vévoda bavorský, francký a švábský, hrabě rýnský". Podle tradice nepřevzal František vyšší titul krále.

František Bonaventura Adalbert Maria vévoda bavorský (narozen 14. července 1933 v Mnichově jako "František Bonaventura Maria Adalbert princ bavorský"), titulovaný Jeho královská Výsost vévoda bavorský (německy Franz Herzog von Bayern), je hlavou rodu Wittelsbachů, někdejší vládnoucí rodiny v bavorském království. Jeho příjmení při narození bylo "Prinz von Bayern". V roce 1997 si po smrti svého otce změnil příjmení na "Herzog von Bayern".


Vznik sdružení a jeho působení.

Bezprostřední příčinou vzniku sdružení byla reakce na „mrtvé umění“ produkované na půdě petrohradské Akademie výtvarných umění. V listopadu 1863 čtrnáct absolventů Akademie podalo vedení školy žádost na změnu tradičních konkurzních zadání a žádali umožnit mladým umělcům svobodný výběr tématu. Po odmítavém stanovisku vedení akademie se požadavek studentů promítl do tzv. "Vzpoury čtrnácti". Opustili Akademii a vytvořili tzv. Petrohradské sdružení výtvarníků. Do čela skupiny se postavil významný realistický malíř a umělecký teoretik I. N. Kramskoj.  Moskva představovala druhé významné umělecké centrum. Zdejší uměleckou skupina od roku 1869 organizoval G. G. Mjasojedov spolu s malířem V. G. Perovem.  V roce 1870 se obě skupiny spojily do Sdružení putovních uměleckých výstav a utvořily své stanovy. Prvním čelním představitelem peredvižniků se stal I. N. Kramskoj.  Ideovým záměrem hnutí byla prezentace ruského umění nejširší veřejnosti. Členové sdružení, ke kterému patřili nejvýznamnější ruští soudobí malíři, prosazovali ve své tvorbě ústup od oficiálního uměleckého směru a zaměřovali se na zachycení života sociálně a společensky nejníže postavených lidí. Jejich záměrem bylo svými díly představit život nejprostšího ruského člověka s jeho radostmi i starostmi. Jejich díla se vyznačovala výrazně národním cítěním.  Díla peredvižniků tematicky reprezentují celou škálu témat: od žánrového malířství přes krajinomalbu a portrétní díla až k pracím vážícím se k významným historickým událostem. Dominující však bylo téma národa, života prostého lidu, jeho zvyků a obyčejů. Významnou skupinu v rámci sdružení tvořili umělci, jejichž hlavní zájem směřoval k zachycení venkovského života rolníků. Svou pozornost obrátili nejen na zachycení každodenního strastiplného života ruských nevolníků, ale zároveň dali divákovi nahlédnout do prosté ruské duše poukázáním na její čistotu a šlechetnost. Zájem jiné skupiny sdružení směřoval k zobrazení jedinečného kouzla ruské přírody. Její neopakovatelná krása našla odraz v dílech takových krajinářů, jakými byli I. I. Šiškin, F. A. Vasiljev, V. D. Polenov a další.  Jedním z nejvýznamnějších představitelů sdružení byl I. J. Repin se svými díly tematicky čerpajícími ze života lidu a z významných historických období Ruska: "Křížové procesí v Kurské gubernii", "Ivan Hrozný a jeho syn Ivan 16. listopadu 1581", "Záporožští kozáci píší dopis tureckému sultánovi", "Burlaci na Volze" a jiné.  Naplňuje ideový záměr „přinést umění k lidem“, uspořádalo sdružení v letech 1871 až 1923 téměř padesát výstav obrazů nejen v Moskvě a Petrohradě, ale i na tzv. periferii země: v Kyjevě, Charkově, Kazani, Rize či v Oděse. Rok 1923, kdy se uskutečnila poslední výstava, je považován za rok, ve kterém sdružení zaniklo. Ideový a umělecký odkaz peredvižniků převzalo nově vzniklé sdružení s názvem Asociace umělců revolučního Ruska.

Význam sdružení.

Období působení "Sdružení uměleckých putovních výstav" se považuje za klíčové ve vývoji ruského malířství. Malíři-peredvižnici se stali symbolem ruského umění 19. století. Sdružení, které vzniklo jako odpor proti tehdejšímu umění, se stalo nejmasovějším a nejvlivnějším uměleckým seskupením v historii Ruska. Nikdy předtím a ani později nebylo umění ruských malířů tak blízko potřebám lidových mas. V řadách peredvižniků se objevily „nejzářivější“ hvězdy ruského malířství. Tito umělci pozvedli úroveň ruského malířství do dosud nevídaných výšin. Přestože sdružení v roce 1923 zaniklo, jeho umělecký a ideový vliv přetrvává v různých obměnách dodnes. Žádná další ruská umělecká epocha nedosáhla lidské a umělecké hodnoty období peredvižniků.  Mnoho z děl peredvižniků představují ve svých expozicích Treťjakovská galerie či Státní ruské muzeum.

Peredvižnici () je název pro členy Sdružení putovních výstav (), ruské umělecké společnosti, která byla založena roku 1870 z podnětu malířů G. G. Mjasojedova, I. N. Kramského, V. G. Perova a N. N. Ge pro pořádání společných výstav. Zaměření proti klasicismu, který byl na Petrohradské akademii. Jako cíl si předsevzali popularizovat realistické a lidové umění. Nejvíce rozvíjeli malbu podobizen a krajinomalbu. Jedná se o ruské realistické malíře. U široké veřejnosti měli ohlas pro jejich dokonalost zachycení pocitů, nálad. Jejich realismus je popisný a srozumitelný pro všechny. Začátkem 20. století se jejich tvorba stala spíše konzervativní.


Historie.

Podobně jako jiná sídla v Yvelines, v 11. století bylo Louveciennes majetkem opatství Saint-Denis. Jednalo se o zemědělskou obec, pro niž bylo typické ovocnářství a pěstování vinné révy.  Radikální změnu v historii Louveciennes přineslo období vlády Ludvíka XIV. a realizace jeho monumentálních stavebních projektů v oblasti Versailles, kdy na břehu Seiny severně od Louveciennes byl vybudován mohutný čerpací stroj a přes obec byl postaven vodovod a akvadukt. V městečku v 17. století vznikla také řada panských sídel a zámků. Obec, která se do té doby jmenovala "Luciennes", bylo na konci 17. století změněno jméno na "Louvetienne".  V průběhu 19. století bylo v postupně budováno železniční spojení do Versailles a později i do Noisy-le-Roi a Saint-Germain-en-Laye přes Louveciennes a Marly (tzv. trať "Ligne L du Transilien") a podél této trati vznikla nová zástavba, určená k rekreaci i trvalému bydlení. Proslulost Louveciennes přineslo i to, že jej v 19. století objevili francouzští impresionisté, kteří se inspirovali zdejší krajinou. Malíři Pierre-Auguste-Renoir, Camille Pissarro, Alfred Sisley, Claude Monet a další zde vytvořili celkem na 120 impresionistických děl.  V letech 1959 - 1967 bylo v Louveciennes sídlo Vrchního velitelství spojeneckých sil v Evropě (angl. "SHAPE - Supreme Headquarters" "Allied Powers Europe") a "American School of Paris".

Osobnosti, spojené s Louveciennes.

Arnold de Ville, stavitel a správce La Machine de Marly, obýval Pavillon des Eaux  Madame du Barrry, milenka francouzského krále Ludvíka XV. Obývala "Vodní pavilón", který byl později přebudován na zámek, nesoucí její jméno  Básník André Chénier, navštívil Louveciennes v druhé polovině 18. století  Malířka Élisabeth Vigée-Lebrun, zemřela v Louveciennes 30. března 1842 ve věku 86 let  Bernard Pierre Magnan, maršál Francie, žil louvenciennském zámku v letech 1852 - 1865  Malíř Auguste Renoir, pobýval v Louveciennes u svých rodičů na přelomu let 1869 a 1870  Malíř Alfred Sisley, pobýval v Louveciennes v letech 1870 - 1874  Skladatel Camille Saint-Saëns, žil v Louveciennes v letech 1865 - 1870  Malíř Georges Henri Manzana-Pissarro, třetí syn malíře Camilla Pissarra, narodil se v Louveciennes v roce 1871  Malířka Jeanne Baudot, žačka a modelka Augusta Renoira, dcera Renoirova lékaře z Louveciennes  Joseph Joffre, maršál Francie, účastník první světové války. Ve 20. letech 20. století si v Louveciennes nechal postavit v koloniálním stylu dům, zvaný "Le pavillon" "de la Châtaigneraie". Joseph Joffre je pohřbený v Louveciennes  Americko-francouzská spisovatelka Anaïs Nin (francouzsko-dánského původu po matce a kubánsko-katalánského původu po otci), žila v Louveciennes v letech 1930 -1936  Skladatel Kurt Weill, po roce 1933 opustil nacistické Německo a do roku 1935, kdy emigroval do USA, žil v Louveciennes  Fyzik Louis de Broglie (7. vévoda de Broglie), nositel Nobelovy ceny za fyziku z roku 1929, zemřel v Louveciennes 19. března 1987 ve věku 94 let.

Cesta impresionistů.

V městečku byla vybudována naučná stezka "Cesta impresionistů" (""Le Chemin des impresionistes""). Na čtyřkilometrovém okruhu, začínajícím a končícím u sídla městského úřadu, někdejšího zámku Beauséjour, lze navštívit místa, kde pracovali nebo která ve svých dílech zobrazili malíři, jako Élisabeth Vigée-Lebrun, Auguste Renoir, Cammille Pissaro, Alfred Sisley a další.

Louveciennes je malé městečko ve francouzském departementu Yvelines v regionu Île-de-France. Je součástí aglomerace sídel východně od hlavního města Francie Paříže, od níž je vzdáleno necelých 20 km. Někdejší královský zámek ve Versailles se nachází od Louveciennes zhruba 5 km vzdušnou čarou směrem na jih.


Život.

Maxmilián byl nejstarší syn ze tří dětí rakouského následníka trůnu Františka Ferdinanda (1863–1914) a jeho manželky Žofie Chotkové (1868–1914). Z důvodu nerovnorodého manželství jeho rodičů byl on i jeho sourozenci vyloučeni z následnictví rakousko-uherského trůnu. Po atentátu na rodiče v roce 1914 v Sarajevu se všechny děti dostaly do opatrovnictví své tety z matčiny strany, Henrietty hraběnky Chotkové. Jednou je přijal i císař František Josef I. S platností od 1917 byl Maxmiliánovi udělen titul vévoda.  V roce 1921 byl v nově vzniklém Československu schválen zvláštní zákon o převzetí statků a majetku, připadlých podle mírových smluv československému státu, v jehož rámci došlo i k znárodnění veškerého majetku rodu. Ve Vídni navštěvoval Maxmilián Hohenberg Skotské gymnázium. Následně vystudoval právní vědy. Roku 1926 promoval ve Štýrském Hradci na doktora práv. ve stejném roce se oženil s Alžbětou Bonou, hraběnkou Waldburskou na Wolfeggu a Waldsee. Povoláním byl činný jako právník a spravoval majetek rodu. Stejně jako jeho bratr vystupoval jako monarchistický mluvčí a byl v těsném kontaktu s následníkem trůnu Otou Habsbursko-Lotrinským.  Maxmilián i jeho mladší bratr Ernst (1904–1954), se vyslovili pro osvobození a samostatnost Rakouska a rovněž vystupovali proti anšlusu, potažmo nacistickému Německu. Z toho důvodu byli oba v roce 1938 deportováni do koncentračního tábora Dachau. Oba bratři byli nasazeni speciálně na čištění latrín. Pozdější rakouský kancléř Leopold Figl referoval, že oba bratři snášeli ponížení s veselou a důstojnou myslí a ke svým spoluvězňům se vždy chovali velmi kamarádsky. Maxmilián Hohenberg byl propuštěn v roce 1940, zatímco Ernst byl přeložen do koncentračního tábora Buchenwald a domů se mohl vrátit až v roce 1943. Po propuštění z koncentračního tábora byl Maxmilián převezen na zámek Artstetten, kde byl nacisty držen v domácím vězení. Zároveň však bylo sídlo vyvlastněno a znárodněno.  Po osvobození Rakouska byl Maxmilián místním obyvatelstvem a se souhlasem sovětských okupačních úřadů zvolen za starostu Artstettenu. Tento úřad zastával dvakrát po pět let. Kromě toho byl po mnoho let zplnomocněncem Oty Habsbursko-Lotrinského pro majetková jednání mezi habsbursko-lotrinskou rodinou a rakouskou spolkovou vládou. Tyto rozhovory prohlásil Hohenberg v roce 1958 za neúspěšné, neboť rakouská vláda nebyla ochotna ke kompromisům. Otto von Habsburg poté Hohenberga pověřil, aby vedl jednání s vládou o možnosti návratu rodiny habsbursko-lotrinské do vlasti. Jelikož rakouská ústava toto přímo zapovídá, složil Hohenberg i tento svůj mandát.  Maxmilián Hohenberg zemřel 8. ledna 1962 ve Vídni na následky z doby nešetrného zacházení v koncentračním táboře. Byl pochován v hrobce v kostele zámku Artstetten v Dolních Rakousích po boku svých rodičů.

Děti Maxmiliána z Hohenbergu s Elisabethou Bonou.

Z manželství vzešlo šestero synů:

J.V. Maxmilián Karel František Michael Hubert Anton Ignác Josef Maria vévoda z Hohenbergu (* 29. září 1902 zámek Belvedere ve Vídni; † 8. ledna 1962) byl nejstarším synem hraběnky a vévodkyně z Hohenbergu Žofie Chotkové a následníka trůnu Františka Ferdinanda d'Este. Kvůli morganatickému manželství svých rodičů byl vyloučen z následnictví na trůn.


Vývoj.

Prototyp Me 209 V1 (Werk-Nr.1185, D-INJR), dokončený v červnu 1938, dne 26. dubna 1939 skutečně dosáhl světového rychlostního rekordu pilotovaný Flugkapitänem Fritzem Wendelem. Rekord měl hodnotu 755,138 km/h, byl připsán k výročí Hitlerových narozenin a vydržel až do 16. srpna 1969!  Jeho pohon tvořil dvanáctiválcový vidlicový motor Daimler-Benz DB 601 a z důvodu co nejmenší prázdné hmotnosti nenesl prakticky žádné vybavení. První let s tímto letounem vykonal 1. srpna 1938 Dr. Ing. Hermann Wurster z letiště Augsburg-Haunstetten. Krátce po vzletu však musel Wurster přistát pro prudké zvýšení teploty motoru. Několik dalších letů provedených Wendelem potvrdilo četné závady stroje. Pohonná jednotka pracovala nerovnoměrně, nevyhovující chlazení způsobovalo její rychlé přehřátí, výfukové spaliny pronikaly do kabiny a během letu měl Me 209 V1 tendenci k náhlému přechodu do střemhlavého letu. Pro rychlostní let 26. dubna 1939 byl letoun vybaven novým experimentálním motorem Daimler-Benz DB 601 ARJ o maximálním výkonu 1140 kW s možností jeho zvýšení na 1691 kW.  8. února 1939 byl Hermanem Wursterem zalétán Me 209 V2 (Werk-Nr.1186, D-IWAH), avšak většina závad prvního prototypu nebyla odstraněna. Navíc při zkušebním letu 4. dubna 1939 přestal náhle pracovat systém chlazení oleje, což způsobilo zadření motoru. Pilot Wendel nad zemí vybral stroj ze střemhlavého letu a narazil do stromů, ze zničeného prototypu však vyvázl jen s lehkým otřesem.  Třetí prototyp Me 209 V3 (Werk-Nr.1187, D-IVFP) byl zalétán v květnu 1939 a sloužil k intenzivním zkouškám.  12. května 1939 následoval první let Me 209 V4 (Werk-Nr.1188, D-IRND, od roku 1940 CE+WB). Trup shodný s předchozími prototypy již nesl hlavňovou výzbroj v podobě motorového kanónu MG FF ráže 20 mm a dvou kulometů MG 17 ráže 7,92 mm. Hlavní podvozkové nohy byly zkráceny a z důvodu zlepšení letových vlastností byla značně zvětšena svislá ocasní plocha. Letoun byl také vybaven zcela novým lichoběžníkovým křídlem s automatickými sloty na náběžných hranách, jeho rozpětí bylo zvětšeno o 1,49 m než křídlo prototypů V1 až V3. Při prvních letech stroj poháněl standardní motor Daimler-Benz DB 601 A s povrchovým chlazením kapaliny. Tento nedokonalý systém byl zakrátko nahrazen klasickou chladicí soustavou se dvěma chladiči pod křídlem, což ovšem ještě více zhoršilo letové vlastnosti. Pro zlepšení letových parametrů byl v létě 1940 do Me 209 V4 instalován řadový dvanáctiválcový motor chlazený kapalinou Daimler-Benz DB 601 N o vzletovém výkonu 882 kW, chladiče pod křídlem nahradil jeden velký umístěný pod trupem.  Letové vlastnosti těchto rychlostních letadel byly zcela nevyhovující pro bojová letadla, úspěšný nebyl ani pokus o „militarizaci“ čtvrtého prototypu. Při srovnání s řadovým Bf 109F propadl Me 209 V4 ve všech ohledech a tím byl ukončen jeho vývoj.

Messerschmitt Me 209 byl jednomotorový závodní letoun navržený k překonávání rychlostních rekordů. Šlo o zcela nové letadlo, jehož označení bylo Messerschmittem používáno jako propagandistický nástroj. Ačkoli bylo letadlo navrženo pouze k překonávání rychlosti, tak se předpokládalo, že jeho název bude spojován se stíhačkou Bf 109, která byla již ve službě.


Život.

Narodil se v Petrohradě. Jeho otec byl Žid, jeho matka měla z části německý, z části ruský původ. Roku 1916 patřil k zakladatelům petrohradské Společnosti pro studium básnického jazyka (Общество изучения Поэтического Языка) známé pod zkratkou OPOJAZ. Spolu s Moskevským lingvistickým kroužkem se OPOJAZ stal jedním ze dvou základních pilířů ruského formalismu.  Šklovskij se podílel na Únorové revoluci roku 1917. Ruská Prozatímní vláda ho vyslala jako pomocníka komisaře na jihozápadní frontu, kde byl raněn a dostal vyznamenání za statečnost. Poté byl pomocníkem komisaře ruského expedičního sboru v Persii. Do Petrohradu se vrátil na počátku roku 1918, již po Říjnové revoluci. Bolševický převrat nepřijal a zúčastnil se i protibolševického spiknutí organizovaného členy Socialistické revoluční strany. Spiknutí však bylo odhaleno tajnou policií Čeka. Šklovskému se podařilo uniknout zatčení, skrýval se, cestoval v utajení po Rusku a Ukrajině. Nakonec však byl omilostněn, v čemž sehrálo klíčovou úlohu jeho přátelství s Maximem Gorkým. Šklovskij pak uzavřel jakýsi kompromis s novým režimem a vstoupil načas i do Rudé armády.  Roku 1922 však bylo obnoveno vyšetřování jeho minulé politické činnosti, načež se začal znovu skrývat a v roce 1923 uprchl přes Finsko do Německa. V Berlíně pak vydal knihu Сентиментальное путешествие ("Sentimentální cesta", v Československu ve 30. letech vyšlo jako "Zápisky revolučního komisaře"), kde popisuje své zkušenosti z let 1917-1922. Toto dílo dnes patří k jeho nejoceňovanějším. Název knihy odkazoval na dílo Laurence Sternea, jehož Šklovskij velmi obdivoval a jehož styl v mnohém napodobil.  Ve stejném roce vydal i další knihu Zoo, или Письма не о любви ("Zoo: dopisy nikoli o lásce"), v jejímž závěru napsal smířlivý apel vůči sovětským orgánům a zároveň oficiálně požádal o přehodnocení svého případu. Záhy mu byl skutečně umožněn návrat do Sovětského Ruska a neměl napříště s režimem zásadnější střety, přestože jeho rodina obětí represí byla – jeho dva bratři byli popraveni (jeden v roce 1918, druhý v roce 1937) a jeho sestra zemřela hladem v Petrohradě v roce 1919.

Dílo.

Napsal řadu vlivných biografií – Laurence Sternea, Maxima Gorkého, Lva Tolstého či Vladimíra Majakovského. Ceněny jsou i jeho teoretické práce o filmu, například o díle režiséra Sergeje Ejzenštejna, který byl i jeho blízkým přítelem.  V literární teorii je uznáván jeho koncept "defamiliarizace". Ta je podle Šklovského základním cílem každého uměleckého díla. Věci v běžné realitě mají dle Šklovského tendenci se "familiarizovat", stávat se "obyčejnými", tedy nevnímanými, jen otupěle registrovanými. Cílem uměleckého díla je dle Šklovského tuto slupku strhnout, přinutit příjemce znovu věci vnímat, cítit jako nečekané a nové. Zvolená forma, jíž se toho má docílit, stejně jako výběr úseku reality, jenž má být defamiliarizován, jsou přitom lhostejné. Tuto koncepci Šklovskij představil především ve slavném eseji "Umění jako technika", který se stal součástí jeho knihy "Teorie prózy". Jeho pojetí silně ovlivnilo zejména Michaila Bachtina.  Šklovskij napsal i řadu próz, v nichž testoval svou literární teorii, ale i mnoho scénářů k filmům.

Viktor Borisovič Šklovskij (; 24. leden 1893, Petrohrad – 6. prosinec 1984, Moskva) byl sovětský spisovatel, filmový scenárista a literární a filmový teoretik, představitel ruského formalismu.


Popis.

Stračky jsou vytrvalé nebo výjimečně dvouleté či jednoleté byliny s přímou, vystoupavou nebo zkrácenou, jednoduchou nebo větvenou lodyhou. Listy jsou přízemní a/nebo lodyžní, řapíkaté, s dlanitě laločnatou, v obrysu okrouhlou, pětihranou nebo ledvinitou čepelí. Lodyžní listy bývají střídavé a menší než přízemní. Květy jsou modré, fialové, bílé, žluté nebo červené, oboupohlavné, dvoustranně souměrné, ve vrcholovém, hroznovitém nebo chocholičnatém květenství, někdy i jednotlivé. Kalich je pětičetný, barevný a víceméně nahrazuje korunu. Horní lístek je ostruhatý, postranní a spodní jsou vejčité až eliptické. Koruna je zmenšená, složená ze dvou volných, přisedlých, ostruhatých lístků, nacházejících se ve středu květu a doplněných dvěma petaloidními staminodii (v některých zdrojích jsou interpretována jako spodní korunní lístky). Tyčinek je mnoho (až 40). Gyneceum je apokarpní, složené většinou ze 3 nebo řidčeji z více (až 10) plodolistů se zřetelně vyvinutou čnělkou a mnoha vajíčky. Plodem je souplodí přisedlých, prohnutě válcovitých, na konci zobanitých měchýřků. Semena jsou tmavě hnědá až černá, vlivem přítomnosti vzduchových komůrek v osemení ale často mají bělavý vzhled. Často mají hrubý povrch.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 350 druhů. Je rozšířen v mírném pásu severní polokoule, několik druhů roste v subsaharské tropické Africe. Jeho areál zahrnuje většinu povninské Eurasie i Severní Ameriky. Stračky se vyskytují v celé Evropě s výjimkou Britských ostrovů a většiny Skandinávie. Největší areál má v rámci Evropy stračka vyvýšená. Je to také jediný druh vyskytující se v České republice, roste v montánních až subalpínských polohách většiny vyšších hraničních pohoří s výjimkou Beskyd. Z celé Evropy je udáváno celkem asi 14 druhů straček. Stračka karpatská je endemit západních Karpat a vyskytuje se výhradně na Slovensku a v jižním Polsku. V Alpách se vyskytují 3 druhy. Mimo stračky vyvýšené, rozšířené v celém pohoří, se v jihozápadních Alpách vyskytují druhy "Delphinium dubium" a "D. fissum". Další druhy rostou v jižní a východní Evropě. Větší množství druhů se vyskytuje v Malé Asii a na Kavkaze.

Obsahové látky a jedovatost.

Stračky jsou jedovaté rostliny, které občas způsobují otravy dobytka. Hlavními účinnými látkami jsou různé diterpenické alkaloidy. Nejběžnější z nich je deltalin. U silně jedovatého druhu "Delphinium nuttalianum" bylo zjištěno celkem 27 různých alkaloidů. Mezi nejtoxičtější náleží methyllykakonitin, nudikaulin a 14-deaktylnudikaulin a další alkaloidy s 19 uhlíkovou kostrou. Mají podobný účinek jako kurare, blokují přenos nervového signálu acetylcholinem v kosterním svalstvu. Obsah alkaloidů je u různých druhů různý a také závisí na vegetačním stádiu rostliny. Nejvyšší obsah bývá před rozkvětem. Příznaky otravy se začínají objevovat asi 3 až 4 hodiny po požití rostliny a zahrnují zejména svalový třes, slabost a neschopnost stát. V těžších případech nastupuje paralýza, nadýmání a smrt. Na otravu je citlivý zejména hovězí dobytek a také koně, kteří ale rostlinu jen zřídkakdy konzumují. Naproti tomu ovce jsou poměrně rezistentní.  Ze semen jihoevropské stračky jedovaté byl izolován alkaloid delfinin. Je znám již od roku 1819. Účinek je podobný působení akonitinu z oměje, je však o něco slabší. Při požití způsobuje slinění, dávení, kolísavou chůzi a těžký dech. Smrt nastává do 24 hodin. Na pokožku působí dráždivě.

Taxonomie.

Rod "Delphinium" je v rámci čeledi "Ranunculaceae" žazen do podčeledi "Ranunculoideae" a tribu "Delphinieae". Podle výsledků fylogenetických studií není monofyletický a jeho vývojový strom je promísen větvemi rodů "Consolida" (ostrožka) a "Aconitum" (oměj).

Význam.

Stračky jsou pěstovány jako zahradní trvalky. Byla vyšlechtěna řada hybridů a okrasných kultivarů s různě zbarvenými květy, některé i plnokvěté. Nejoblíbenější barva je modrá. Některé především méně vzrůstné druhy jsou pěstovány jako skalničky, mezi jinými "Delphinium decorum", "D. nudicaule" a "D. grandiflorum". Stračky vyžadují světlé až polostinné stanoviště. Vysoké druhy jsou citlivější na delší horká období. Potřebují dobré hnojení. Množí se dělením nebo bazálními řízky, botanické druhy i výsevem semen.  Některé druhy jsou využívány v indické Ájurvédě. Semena stračky jedovaté byla v minulosti hojně používána jako účinný prostředek k hubení vší.

Stračka ("Delphinium") je rod rostlin z čeledi pryskyřníkovité. Jsou to převážně vytrvalé byliny s dlanitě laločnatými střídavými listy a dvoustranně souměrnými květy v hroznovitých květenstvích. Plodem je souplodí měchýřků. Rod zahrnuje asi 350 druhů. Je rozšířen v mírném pásu severní polokoule a v tropické Africe. Stračky jsou pěstovány jako okrasné zahradní trvalky a skalničky. Jsou to jedovaté rostliny a občas bývají příčinami otrav dobytka. Některé druhy mají význam v tradiční indické medicíně.


Mládí a rodina.

Alexandra Manley, potomek Angličanů, Chanů, Čechů a Rakušanů, se narodila 30. června 1964 v britském Hongkongu jako nejstarší ze tří dcer Richarda Nigela Manleyho (narozen v Šanghaji, potomek Angličanů a Chanů) a Christy Marie Manley (rozena Christa Maria Nowotny ve Vídni jako potomek Čechů a Rakušanů). Její otec byl vedoucím pojišťovny a matka vedoucí dopravní společnosti. Pokřtěna Alexandra byla v katedrále svatého Jana v Hongkongu. Chodila na Quarry Bay Junior School (1969–1971), Glenealy School (1971–1974) a Island School (1974–1982), všechny v Hongkongu.  Poté studovala mezinárodní podnikání na univerzitách v Rakousku, Japonsku a Anglii. Není známo, zda získala nějaký univerzitní titul. V letech 1990 až 1995 byla zaměstnaná GT Management (Asia) Ltd v Hongkongu, kde do roku 1993 pracovala v oblasti prodeje a marketingu a od roku 1993 jako zástupce generálního ředitele tohoto oddělení.

První manželství a potomci.

Alexandra se s princem Joachimem Dánským setkala na večírku v Hongkongu, kde pracoval pro dánskou přepravní společnost. Po bouřlivých námluvách, které začaly na konci roku 1994, princ Joachim poklekl a požádal Alexandru, s prstenem s diamantem a rubínem, o ruku. Stalo se tak na Filipínách, kde spolu pár zrovna pobýval. Jejich zasnoubení, které překvapilo jak dánskou královskou rodinu, tak rodinu Alexandry, bylo oficiálně oznámeno v květnu 1995.  Svatba se konala 18. listopadu 1995 v kapli zámku Frederiksborg v Hillerødu. Svatební oslavy se konaly v paláci Fredensborg. Alexandřinu róbu navrhl Jørgen Bender̟; měla na sobě Alexandrinin diadém, původně šperk královny Alexandriny Meklenbursko-Zvěřínské, který Alexandra dostala jako svatební dar od královny Markéty.  Po svatbě se Alexandra vzdala svého britského občanství i kariéry v marketingu. Změnila také své náboženské vyznání. Anglikánka Alexandra přešla ještě před sňatkem na evangelickou lutheránskou víru.  S princem Joachimem má Alexandra dva synyː

Život princezny.

Alexandra byla dánským lidem oblíbená. Známá svým smyslem pro módu a charitativní činností jí nazývali Dianou severu. Díky rodičům uměla plynně anglicky a německy, takže se rychle naučila také dánsky. Během několika málo měsíců již mluvila téměř bez přízvuku. „Nenávidím gramatiku, obzvláště tu složitou, ale výslovnost může být tvrdá, protože polykáme některá naše slova. Připomíná mi to trochu čínštinu... Říkat něco s vzestupem nebo poklesem může dát slovu úplně jiný význam“, vysvětlila v jednom rozhovoru. „Bylo to mé rozhodnutí, učit se jazyk okamžitě. Bylo by hrozné stát a mluvit s někým anglicky. Nebo někomu za něco děkovat. To by bylo naprosto hrozné. Tohle je můj nový domov a tak vlastně ani není jiná možnost.“  Kromě toho Alexandra mluvil také kantonsky. Na tiskové konferenci v roce 1995, na otázku, zda je schopna komunikovat s princem Henrikem v čínštině, odpověděla, že věří, že jeho čínština je lepší než ta její. Poté objasnila, že princ Henrik hovoří mandarinskou čínštinou, zatímco ona kantonštinou, jazykem převládajícím v Hongkongu.  Alexandra se i po svatbě věnovala dobročinné práci, která zahrnovala Dětský červený kříž, Dánskou společnost nevidomých, UNICEF a advokátní skupinu pro svobodné matky Mother Help. Byla také vyslankyní UNICEF, když odcestovala do Thajska navštívit pacienty s AIDS.

Odloučení a rozvod.

V polovině roku 2004 se v celém Dánsku a sousedním Švédsku a Norsku začaly objevovat zvěsti, že se její manželství s princem Joachimem zhoršilo. Ukázalo se, že řeči byly pravdivé. 16. září 2004 oznámili manželé své odloučení a případný záměr k rozvodu. Bylo to v královské rodině poprvé od roku 1846. Brzy následovaly zprávy v novinách, které spekulovaly o důvodech manželské roztržky. Dánský parlament Folketing se rozhodl dát Alexandru na seznam osob, jimž bude vláda posílat peníze, a to nezávisle na jejím případném budoucím sňatku. Alexandře byla přidělena každoroční renta 2, 1 milion dánských korun (330 000 USD). Pár se rozvedl 8. dubna 2005.

Druhé manželství.

V polovině roku 2005 se Alexandra začala objevovat společně s Martinem Jørgensenem, o 14 let mladším kameramanem a synem Jacoba Jørgensena. Jacob Jørgensen je v Dánsku znám svou filmovou produkční společností JJ Film, která vyprodukovala řadu dokumentárních filmů, na kterých spolupracovali a účastnili se jich členové královské rodiny.  3. března 2007 se Alexandra za Martina Jørgensena při soukromém obřadu v kostele Øster Egede, provdala. V září 2015 bylo oznámeno, že se hraběnka s Jørgensenem po osm a půl roku trvajícím manželství rozvádějí.  V roce 2007 se hraběnka Alexandra přidala ke správní radě Ferring Pharmaceuticals.  V roce 2017 bylo oznámeno, že přijme pozici předsednictví obchodu a vlády na Indianské univerzitě Kelley School of Business.

Alexandra, hraběnka z Frederiksborgu, RE (* "Alexandra Christina Manley", 30. června 1964) je první manželkou Joachima Dánského, mladšího syna královny Markéty II.


Závodní verze.

Xsary jsou známe zejména pro své úspěchy v rallye. Sebastian Loeb získal s Xsarou WRC tři tituly mistra světa. Xsary WRC byly do šampionátu oficiálně nasazeny až v roce 2003, ale už od roku 2001 je automobilka příležitostně nasazovala v rámci testování. Kromě specifikace WRC se na tratích objevila i slabší Xsara Kit-Car.

Xsara Kit Car.

Citroën Xsara Kit Car byl posledním automobilem v kategorii dvoulitrových Kit Carů. Jako jediný z nich vyhrál soutěž mistrovství světa v absolutní klasifikaci. Byl vyvíjen zejména pro asfaltové soutěže. Poprvé závodil v roce 1998 na Rally Lyon a zvítězil. Motor byl shodný s vozem Peugeot 306 MAXI a pocházel z vozu Peugeot 405 Mi16. Objem je 1998 cm3 a točivý moment 250Nm. Částečný technický základ vůz převzal od předchůdce Citroënu ZX Kit Car.  Přední aktivní diferenciál má 2 způsoby regulace trakce, když kola proklouznou, je kroutící moment rozdělen na levé nebo pravé kolo. Nejvyšší výkon je 280 koní, což je srovnatelné s vozy WRC. Xsara Kit Car posloužila jako technický základ pro Xsaru T4. Vůz má šestistupňovou převodovku Xtrac. Přední náprava je typu McPherson. Přední brzdy jsou dvojité šestipístkové a jsou chlazené vzduchem i vodou. Hmotnost celého vozu byla 960 kg.  Vůz zvítězil v mistrovství Francie (Phillipe Bugalski) a Španělska (Jesus Puras), byl druhý v mistrovství Evropy a získal dvakrát double v soutěži mistrovství světa ve Francii a ve Španělsku.

Xsara WRC T4.

Jednalo se o vůz, který prakticky splňoval technické podmínky WRC ale kvůli homologaci nesměl startovat jinde, než ve francouzském šampionátu FRC. Tam byl vůz zkoušen a vyvíjen pro mistrovství světa. Přesto se s ním stal Phillipe Bugalski mistrem Francie. Poháněl ho stejný dvoulitr jako v Kit Caru, ale zde byl vyladěn na výkon 221 kW a přeplňovaný turbodmychadlem Garett.  Rozměry

Xsara WRC.

Xsaru WRC pohání zážehový čtyřválec o objemu 1998 cm3 přeplňovaný turbodmychadlem Garett. Ten dosahuje výkonu 221 kW (300 k). Převodovka je šestistupňová sekvenční Xtrac. Vůz používá pneumatiky Michelin. Homologován byl v březnu 2001 a poprvé se objevil v rámci testování v roce 2000 na Rally Lyon. Od Mistrovství světa v rallye 2002 se vůz účastnil šampionátu častěji a dokonce i zvítězil, ale poprvé se kompletního šampionátu účastnil v Mistrovství světa v rallye 2003. Sebastian Loeb s tímto vozem získal 3 tituly mistra světa.  Rozměry

Citroën Xsara je automobil nižší střední třídy, který vyráběla francouzská automobilka Citroën v letech 1997 až 2005. Xsara nahradila model ZX a vystřídal ji model C4. Vyráběla se jako tří- a pětidveřový hatchback a pětidveřové kombi.


Děj.

Hlavní postavou je středoškolák Conrad Jarrett, jehož přemáhá pocit viny, jelikož jeho oblíbený starší bratr se utopil při neštěstí na moři, které on sám přežil. Doléhají na něho sebevražedné deprese. U své rezervované, necitelné matky Beth nenalézá žádné pochopení ani pomoc. Ta se vyžívá v přemrštěném udržování pořádku a v pečlivě připravených výstupech tvrdě v sobě potlačuje pocity záště a vzteku. Conradův úspěšný, tolerantní otec Calvin projevuje o chlapce zájem, ale nedokáže s ním mluvit o důležitých věcech a neumí vyjádřit své city. Dostat se do Conradovy blízkosti a povzbudit ho k přijetí vlastní hluboké úzkosti a nenávisti k sobě samému tak zůstává na upřímném, citlivém psychiatrovi. Je zřejmé, že chlapce může zachránit pouze otcova láska, přičemž ale navázání vztahu představuje bolestivou volbu.  Děj se odehrává v prostředí zámožného chicagského předměstí a pod zdánlivě poklidným povrchem, s nímž je zobrazen společenský status Jarrettových a jejich privilegovaného pohodlí, roste napětí.

Ocenění.

""Jdeme na pohřeb našeho syna a ty se staráš, jaké si vezmu boty!"" U některých lidí dodnes vzbuzuje pobouření skutečnost, že nádherně řemeslně provedený a uměřený režisérký debut Roberta Redforda porazil při udílení Cen Akademie film Martina Scorseseho "Zuřící býk", když získal Oscary za nejlepší film a režii. Další ocenění snímek "Obyčejní lidé" přinesl devatenáctiletému Timothymu Huttonovi za nejlepší herecký výkon ve vedlejší roli (dodnes jde o nejmladšího člověka, který kdy získal Oscara za herecký výkon) a scenáristovi Alvinu Sargentovi za citlivou, uvážlivou adaptaci slavného románu Judith Guestové a dopadu úmrtí dospívajícího syna na jeho rodinu.

Obyčejní lidé (v originále Ordinary People) je americké filmové drama. Film režíroval Robert Redford a hlavními herci jsou Donald Sutherland, Mary Tyler Moore, Timothy Hutton, Judd Hirsch a Elizabeth McGovern. Film měl premiéru v USA 19. září 1980. Snímek získal celkově čtyři Oscary – nejlepší film, režie, herec ve vedlejší roli a scénář.


Život.

Bumin byl nejstarší syn Ašına Tuwu-Ta-jabgu (Tuwy) z rodu Cu-ku (Ašına). Tuwa vládl svazu dvanácti kmenů žijících na svazích jižního Altaje, (Severní Liang) kteří si říkali Turci (či Modří Turci; pro odlišení od současných Turků jsou historiky označováni jako Turkuti, či Turkité). Turci byli vazaly Žuan-žuanů, kterým odváděli daň ve výrobcích ze železa. Turecká produkce železa, zejména zbraně, měla pro Žuan-žuany velký význam. Žuan-žuanský kaganát ovládal mongolské stepi od Altaje až k Velkému Chinganu v Mandžusku.  Roku 534 Bumin po otci zdědil postavení náčelníka Turků, s titulem veliký jabgu čili princ. Postupně rozšířil svou moc na východ, až se roku 542 Turci objevili na březích Chuang-che. Zde měnili s Číňany říše Západní Wej koně za obilí a hedvábí. Místní wejské úřady však obchodu bránily, kočovníci reagovali nájezdy. Současně roku 542 Oguzové-Uzové (Tie-leové ) žijící v západním Mongolsku od Altaje až k Bajkalu, povstali proti Žuan-žuanům, ale byli poraženi, přičemž jejich vůdce našel azyl v severovýchodní Číně – říši Východní Wej. Říše Západní Wej, přesněji faktický vládce říše, císařův rádce Jü-wen Tchaj, se rozhodl uzavřít s Turky spojenectví. Roku 545 wejské poselstvo přibylo k Turkům a ti se přihlásili k alianci s Západními Weji. Navázání diplomatických styků s Čínou pozvedlo Buminovu autoritu mezi kočovnými kmeny Mongolska.  Následující rok turečtí vyslanci přivezli do wejské metropole Čchang-anu tribut a potvrdili svazek. Současně Bumin zaútočil na Oguzy-Uzy (Tie-leové), opět povstavší proti Žuan-žuanům, a podrobil si je. Poté požádal žuan-žuanského kagana Anakueje o ruku jeho dcery. Kagan žádost odmítl slovy: „Jsi můj kovář, jak se jen opovažuješ vyslovit takový návrh?“ Odvetou Turci uvěznili kaganovy posly a upevnili spojenectví s říší Západní Wej – roku 551 Bumin požádal o manželství s princeznou dynastie Západní Wej, wejská vláda souhlasila a poslala mu princeznu Čchang-le. Téhož roku k pohřbu wejského císaře Wen-tiho Bumin vyslal poselstvo s darem dvou set koní.  Posíleni Oguzskými-Uzskými (Tie-leové) oddíly Turci zaútočili na Žuan-žuany a roku 551 porazili Anakuejovy síly v bitvě na severu Chuaj-chuangu (v dnešní prefektuře Čang-ťia-kchou), žuan-žuanský kagan poté spáchal sebevraždu. Bumin se naopak roku 551 prohlásil kaganem turecké říše s titulem „Illig-kagan“.  Bumin zemřel koncem roku 552, několik měsíců po svém prohlášení kaganem. Jeho postavení nakrátko převzal syn Ašına Kelo (Kara Issik), roku 553 se kaganem stal další syn Ašına Sıťin (Kušu Mukan). Oba vládli ve východní polovině říše, zatímco Buminův mladší bratr Ašına Ši (Istemi) spravoval s titulem jabgu západní část turkuckého státu. Po Buminově smrti turkucký kaganát dále expandoval a za méně než století se rozšířil na většinu centrální Asie.

Bumin-kagan nebo Bumen-kagan (staroturečtina:, Bumin qaγan,) také Illig-kagan () nebo osobním jménem: Ašına Tumen () (551 – † 552), byl zakladatel a první vládce turkuckého kaganátu, kterému vládl s titulem Illig-kagan čili král králů.


Historie.

Jekatěrinburg se začal během průmyslové revoluce rychle rozvíjet a časem se tak stal centrem celé oblasti Uralu. V 60. a 70. letech 20. století již byl milionovým městem a začaly také vznikat první plány na výstavbu podzemní dráhy.  Projekt vzniku systému tří linek s přestupním trojúhelníkem byl schválen roku 1980 a o dva roky později se začalo stavět. Vzhledem k rozmanitosti terénu se proto rozhodlo ke zkombinování mělkého a hlubokého založení stanic. První úsek, který však měl stanice pouze tři (Prospekt Kosmonavtov, Uralmaš a Mašinostrojtělej) se otevřel veřejnosti jako třináctý systém metra v SSSR (který existoval poté již jen několik měsíců) 26. dubna 1991.  Zatímco nově vzniklé Rusko zachvátila poté po rozpadu Sovětského svazu silná ekonomická krize, která po celé zemi výstavbu podzemních drah silně utlumila, v Jekatěrinburgu pokračovala stavba metra díky štědrým finančním injekcím prezidenta Jelcina dál (často se ale říká, že hlavním důvodem pro tento krok byl hlavně jeho původ z tohoto města). V roce 1992 se proto otevřela další jedna, a o dva roky později rovnou dvě stanice, metro tak tím svojí délku zdvojnásobilo. Další prodloužení přišlo roku 2002 v souvislosti s otevření stanice Geologičeskaja.  Od roku 2011 bylo metro prodlouženo až do stanice "Botaničeskaja". Stanice "Čkalovskaja" byla otevřená v roce 2012.

Plány.

Stavba stanice "Bažovskaja", která měla být mezi stanicemi "Geologičeskaja" a "Čkalovskaja", byla odložená na neurčito.  První část druhé linky by měla mít čtyři stanice. Otevření bylo původně plánováno na rok 2018, nicméně v květnu roku 2013 bylo jasné, že do roku 2018 otevření není reálné a stavba byla opět posunuta.

Metro v Jekatěrinburgu, Jekatěrinburské metro ( Екатеринбургский Метрополитен) je síť metra pod ruským velkoměstem Jekatěrinburgem (dříve "Sverdlovskem"). V současné době celý provoz tvoří pouze jediná linka (červená) s devíti stanicemi o celkové délce 12,7 km. Její součástí je také jedno depo (Depo Kalinovskoje), kde je umístěno 56 vozů typu 81-71, původem z Mytiščinského závodu. Ty jsou vypravovány ve čtyřvozových soupravách (stanice jsou konstruovány ale až na pětivozové). Rozchod kolejí v síti je 1524 mm, v roce 2013 metro přepravilo 52,4 milionů cestujících.