Rozšíření.

Rod pochází z horských oblastí severní Asie kde roste od Himálaje až po Korejský poloostrov. Vyskytuje se v nadmořské výšce do 2000 m, nejčastěji na vlhkých místech v listnatých nebo jehličnatých lesích kde vytváří souvislé kolonie o rozloze několika stovek metrů čtverečních.  Některé druhy byly postupně dováženy do Evropy, bergenie tučnolistá již v roce 1760. Bergenie se staly oblíbenými rostlinami okrasných zahrad a protože jejich množení nebylo složité, byly rychle šířeny. Rostliny se následně samovolně dostaly do volné přírody a na mnoha místech zdomácněly, například v Severní Americe.

Popis.

Bergenie jsou sympodiálně rostoucí vytrvalé byliny s tlustými, plazivými, šupinatými oddenky se širokými, masitými a na omak voskovými listy které jsou obvykle stálezelené. Listy s krátkými širokými řapíky vyrůstají v robustních listových růžicích a jejich ploché silné čepele mají okraje celistvé nebo zoubkované. Přes zimní období se původně zelené či načervenalé listy zbarvují do bronzová.  Z oddenků vyrůstají i květné lodyhy, vysoké 30 až 50 cm, které jsou ve spodní části jednoduché a větví se až v květenství. Nesou květy sdružené v kompaktních latovitých květenstvích jež se v průběhu kvetení rozvolňují. Květy mají pět vzpřímených kališních i pět korunních lístků, deset tyčinek uspořádaných ve dvou kruzích a ze dvou plodolistů složený horní semeník který má dvě čnělky. Kvést počínají v pozdním jaře a končí počátkem podzimu. Plody jsou dvoupouzdré tobolky obsahující drobná, podlouhlá, tmavě hnědá semena.

Význam.

Rostou sice ve většině půd, ale nejvíce jim prospívá vlhká a na humus bohatá zemina a umístění na slunci. Z původních druhů jsou jednak vyselektovány mnohé variety a dále jsou záměrným křížením vyšlechtěny mnohé kultivary odlišné od původních druhů.  Tyto rostliny se používají hlavně jako půdopokryvné nebo obrubové rostliny které jsou nenáročné na pěstování a hezky vypadají. Používají se také jako řezané květiny, lodyhy se řežou v době kdy jsou všechna poupata vybarvená a počínají se otvírat prvé květy, ve váze vydrží za vhodných podmínek i týden. Ve vazačství jsou dále žádané i nepoškozené listy které vydrží čerstvé i tři týdny.  V místech původu je bergenie používaná hlavně k léčebným účelům. Lihový extrakt z oddenku má silný protizánětlivý, protialergický a močopudný účinek, v tradiční medicíně slouží k uvolňování kamenů v ledvinách nebo v močovém měchýři. Ze sušených listů se vaří čaje posilující obranyschopnost organismu proti mnoha nemocem.

Externí odkazy.

Bergenie ("Bergenia") je vytrvalá rostlina s velkými přízemními listy, původem asijský rod z čeledi lomikamenovitých. Rod je tvořen deseti druhy, z nich mnohé byly v minulosti importované do Evropy a jsou v zahradnictví pěstované pro své velké listy a barevné květy. Jeden druh, bergenie tučnolistá, se takto dostal do volné přírody České republiky.


Historie.

Katolická církev se o astronomii zajímá dlouhodobě a jedním z důvodů jsou například Velikonoce, které jsou pohyblivým svátkem a jejichž datum se vypočítává pro každý rok. Astronomická pozorování byla důležitá i pro zavedení gregoriánského kalendáře.

Věž větrů.

Předchůdcem Vatikánské observatoře byla Věž větrů (italsky nebo ). O výstavbě této observatoře rozhodl papež Řehoř XIII. v roce 1576 a dostavěna byla v roce 1580. Christopher Clavius pak v této věži provedl astronomická pozorování, která byla podkladem pro vydání gregoriánského kalendáře Řehořem XIII. v roce 1582.

Římská kolej.

Clavius však se svým pozorováním pokračoval na Římské koleji, stejně tak i další jezuité, kteří tam pracovali. Římská kolej však neměla vlastní observatoř a pozorování tak byla prováděna z oken či chodeb koleje. V 18. století začal svatý stolec podporovat astronomii systematicky a k tomuto účelu založil na Římské koleji observatoř. V roce 1786 se začala stavět téměř 40 metrů vysoká pozorovací věž a o rok později v ní byly umístěny menší přístroje. V roce 1804 přivezl Pius VII. z Francie větší refraktor a přesné kyvadlové hodiny a později pořídil ještě další vybavení. Na Věži větrů byla v roce 1789 obnovena astronomická pozorování, která řídil Mons. Filippo Luigi Gilii (1756–1821). Po jeho smrti byla astronomická pozorování na Věži větrů ukončena a přístroje byly umístěny do observatoře na Římské koleji. V letech 1827-1870 byla provozována ještě třetí observatoř Capitol.  V roce 1850 se ředitelem koleje stal jezuita Angelo Secchi, který nechal vybudovat novou observatoř na střeše kostela svatého Ignáce z Loyoly na Martově poli. Secchi se proslavil zejména rozdělením hvězd podle spektrální klasifikace. Během jeho působení získala Vatikánská observatoř mezinárodní uznání. V rámci sjednocení Itálie v roce 1870 byl Řím obsazen italskými vojáky a Římská kolej připadla do vlastnictví Itálie. Secchi byl tak uznávaný, že jemu osobně i ostatním jezuitům bylo dovoleno v práci pokračovat, ale po Secchiho smrti v roce 1878 byli ostatní jezuité vyhnáni, observatoř uzavřena a v roce 1923 úplně zanikla.

Obnovení Vatikánské observatoře.

O obnovu observatoře se zasloužil Francesco Denza, který v roce 1888 umístil ve Věži větrů meteorologické a seismické přístroje v rámci jejich jubilejní výstavy a papeži Lvovi XIII. přednesl návrh na obnovení astronomických pozorování na této věži. Francesco Denza také usiloval o účast v projektu fotografického mapování hvězdné oblohy, který později dostal název Carte du Ciel.  Nová observatoř byla vybudována na takzvané Leoniánské věži o výšce 20 m a tloušťce stěn 4,5 m, která tvoří součást leonských hradeb a od Věže větrů je vzdálená 400 m. Prvním ředitelem Vatikánské observatoře byl v roce 1891 jmenován Francesco Denza. Oficiálně byla observatoř obnovena 14. března 1891, když Lev XIII. za tímto účelem vydal motu proprio s názvem. Ještě toho roku byl na Leoniánské věži instalován základní přístroj observatoře, dvojitý astrograf s průměry objektivů 0,33 m a 0,20 m, určený pro zmíněnou fotografickou přehlídku oblohy Carte du Ciel. Pořizováním snímků byl pověřen Giuseppe Lais, který s prací započal v roce 1894. Ve stejném roce zemřel Francesco Denza a observatoř zůstala bez ředitele až do roku 1898, kdy byl ředitelem jmenován španělský augustián Angelo Rodriguez. Ten se ovšem věnoval pouze meteorologii, takže se astronomie začala na observatoři rozvíjet až po příchodu dalšího ředitele Johanna Georga Hagena v roce 1906.  V roce 1921 dokončil Giuseppe Lais práci na tisícovce fotografických desek pro tu část hvězdného katalogu, která byla přiřazena Vatikánské observatoři, a přitom pořídil asi polovinu snímků potřebných pro hvězdné mapy. Proměřením poloh a jasností hvězd na snímcích se v letech 1910 až 1921 zabývaly tři řádové sestry z Istituto di Maria Bambina v Římě, které celkem dvakrát proměřily uvedené údaje pro více než 481 tisíc hvězd. Hvězdný katalog byl postupně publikován v deseti svazcích mezi léty 1921-28. Vatikánská observatoř se tak ocitla na 5. místě mezi světovými observatořemi, které ukončily úspěšně svou práci na tomto obřím projektu.  Johann Georg Hagen se kromě práce na Carte du Ciel proslavil také vydáním Atlasu proměnných hvězd a výzkumem temných mračen v Mléčné dráze. Za jeho působení se mezinárodní povědomí o Vatikánské observatoři výrazně rozšířilo. V observatoři se postupně shromáždila rozsáhlá sbírka meteoritů, která dosáhla počtu 1 022 vzorků ze 449 meteoritů o celkové hmotnosti 130 kg.  Observatoř na tomto místě zůstala 40 let, než se kvůli rozvoji veřejného osvětlení zhoršily pozorovací podmínky. Po Hagenově smrti v roce 1930 se tak pro observatoř začalo hledat nové místo, které by nebylo tak ovlivněné světelným znečištěním.

Castel Gandolfo.

V roce 1930 se novým ředitelem observatoře stal Johan Stein. Papež Pius XI. navrhl, že by se observatoř mohla přemístit do papežského letního sídla v Castel Gandolfu, které leží 25 km jihovýchodně od Říma v nadmořské výšce 430 m. Johan Stein ověřil, že je tam vhodná obloha k pozorování a v roce 1932 se tak přímo na střeše paláce mohlo začít se stavbou dvou kopulí s novými přístroji od německé firmy Carl Zeiss AG. V jedné kopuli s průměrem 8,5 m byl pro vizuální pozorování pořízen refraktor o průměru objektivu 0,4 m s ohniskovou vzdáleností 6 m a ve druhé kopuli s průměrem 8 m byl umístěn dvojitý astrograf s refraktorem o průměru objektivu 0,4 m s ohniskovou vzdáleností 2,4 m a reflektorem s průměrem zrcadla 0,6 m. K astrografu byl navíc připojen spektrograf pro účel astrofyzikálních výzkumů. Při observatoři vznikla také astrofyzikální laboratoř, která zkoumala spektra prvků a molekul a její spektrální atlasy nalezly široké uplatnění. Papež Pius XI. observatoř slavnostně otevřel 29. září 1935.  V roce 1942 byl z Vatikánu do Castel Gandolfa převezen i astrograf určený pro přehlídku oblohy Carte du Ciel. Během druhé světové války byly od září 1943 do června 1944 cennější přístroje odmontovány a ukryty, protože hrozilo jejich zničení leteckým bombardováním. Po válce se podařilo dokončit mapování oblohy pro přehlídku Carte du Ciel. Poslední snímky hvězdné mapy byly pořízeny v roce 1953 a publikace všech 540 desek o rozměru 26 x 26 cm byla skončena v roce 1955.  Po smrti Johana Steina v roce 1951 byl jeho nástupcem v roce 1952 jmenován Daniel O'Connell, který se proslavil výzkumem zákrytových dvojhvězd. V roce 1957 byla v Castel Gandolfu dokončena instalace širokoúhlé Schmidtovy komory se zrcadlem o průměru 0,98 m, korekční deskou o průměru 0,65 m a s ohniskem 2,4 m. Schmidtova komora byla využívána asi 20 let k výzkumu vývoje hvězdokup pomocí hvězdné spektroskopie a polarimetrie. Po odchodu O'Connella do důchodu v roce 1970 se ředitelem observatoře stal Patrick Treanor, který nechal observatoř vybavit novými pomocnými přístroji pro pozorování i zpracování měření. Patrick Treanor také začal vytvářet mapu světelného znečištění v Itálii, protože stále rostoucí světelné znečištění začalo rušit pozorování i v Castel Gandolfu. Po jeho smrti v roce 1978 se však jeho nástupcem stal Američan George Coyne, který předtím působil v Arizoně.

Observatoř Mount Graham.

George Coyne zprostředkoval spolupráci Vatikánské observatoře a Arizonskou univerzitou v Tucsonu, která provozuje Stewardovu observatoř. Arizona má příznivé podmínky pro astronomická pozorování a tyto podmínky chrání zákonem. V roce 1987 byla založena Nadace Vatikánské observatoře, která dostala za úkol postavit pro Vatikánskou observatoř nový dalekohled - Vatican Advanced Technology Telescope (VATT). Dalekohled VATT byl vystavěn na observatoři Mount Graham a první vědecká pozorování na něm začala v roce 1995.

Vatikánská observatoř je astronomická observatoř a středisko vědeckého výzkumu katolické církve, které patří governatorátu Městského státu Vatikán. Provoz observatoře řídí Tovaryšstvo Ježíšovo. Od 18. září 2015 je jejím ředitelem Guy Consolmagno. Původně patřila Římské koleji, později byla přestěhována do Castel Gandolfa v Itálii a byla rozšířena o dalekohled Vatican Advanced Technology Telescope na observatoři Mount Graham.


Styl.

Před první světovou válkou se fotografie změnila. Nesnažila se již napodobovat malířství jako piktorialismus, ale obrátila se k tzv. přímé fotografii ("straight photography"). Za tohoto objektivního přístupu (viz též Nová věcnost) se na počátku dvacátých let rozvíjelo přání, udržet sociální zvraty, optimismus a dynamiku. Směr Neues Sehen, jako rezultát přehnaného požadavku označil takzvanou „"pupeční perspektivu"“ jako nepodstatnou a interpretoval vyhasínající současnou fotografii jako neatraktivní a nezajímavou reprezentaci reality.  Především mladí ruští konstruktivisté okolo Alexandra Rodčenka a rostoucí počet fotografů Bauhausu vnímali budoucnost v zajímavých úhlech (extrémní nadhledy nebo podhledy) ve svém bezprostředním okolí. Také se experimentovalo se světlem a stíny, což v konečném důsledku vedlo často k příliš velkým stinným plochám v obrazu. Kompozičně si nekladl styl Nového vidění žádná pravidla. Spíše aplikoval tvůrčí impulsy na osvícení předmětů a vytváření nového výkladu reprodukovaných momentů ve fotografii.  Celkově lze zařadit Neues Sehen do kategorie velmi experimentálních stylů, které jsou vždy otevřeny novým impulsům a nejsou prezentovány jednotně. Záměrem Nového vidění bylo rozšířit fotografii od pouhého kopírování a reprodukování k produkčnímu médiu. Autoři měli asi tento didaktický přístup: divák musí být nejprve uveden do nových zobrazovacích metod a vypořádat se s vnímáním toho, co líčí. Jemu doposud známé předměty jsou pak uváděny v neznámém vyobrazení.

Kritika.

Hnutí Neues Sehen je vytýkán často experimentální charakter a s tím související také neschopnost vyjádření jednotného stylu. Především zástupci nové věcnosti a přímé fotografie odsoudili amatérské pokusy a očividný nedostatek technického fotografického vzdělání fotografů Neues Sehen.  Se zavedením vyhraněných (čistých) fotografických tříd v Bauhausu bylo určitým způsobem na tuto kritiku reagováno, ale vedlo to také k tomu, že se – do té doby nejvíce – tvůrčí přístup fotografie v Bauhausu změnil na velmi objektivní formu.

Příklady.

László Moholy-Nagy, odmítající současnou uměleckou fotografii jako neorganicky a bez vnitřního oprávnění vázanou na formální snahy malířství, učil své žáky znovu vidět a překvapujícím způsobem zobrazovat svět novou perspektivou, zdánlivě náhodnými (ve skutečnosti však dokonale promyšlenými) výřezy, jejichž absurdnost, nevídané nadhledy nebo podhledy by mohly být považovány za pouhou provokaci nebo plytké novotářství, kdyby za nimi nestála rozsáhlá a poctivá teoretická zdůvodňující práce. Fotografie byla pro Moholyho-Nagye buď čistou kompozicí světelných hodnot, nebo zprávou, opticky nedosažitelně názornou a autentickou. Neuznával kompromisy. Pro realizaci světelné kompozice používal záměrně a promyšleně i technik s expresivním abstraktním efektem – montáže, inverze světelných hodnot, dvojího osvětlení, fotografiky. K získání přesné a detailní zprávy však naopak učil žáky používat nejpokročilejších technických pomůcek, tehdejší výtvarnou fotografií jednoznačně odmítaných, a ve své fotografické výuce vycházel spíše z metod např. kriminalistické a lékařské fotografie než z fotografie tzv. umělecké.

Neues Sehen (Nové vidění, New Vision nebo Neue Optik) je specifický styl ve fotografii, který se rozvíjel ve 20. letech. O Novém vidění se hovoří společně se směrem Bauhaus. Obrazové vyjadřování Neues Sehen chtělo uvolnit zkostnatělé struktury ve fotografické kompozici, osvětlení a exponování. Místo toho tento styl předpokládal dynamickou orientaci, která odpovídala sociálnímu pokroku a tento dokumentovala odpovídajícím způsobem.


Původce.

DD je polybakteriální onemocnění. Začíná jako kožní léze s typickými klinickými projevy. Postupně se rozšiřuje, je infikována mnoha patogeny. Na rozvoji DD se mohou podílet i viry. Nálezy se mění v závislosti na stádiu nemoci, době a místě původu. Nejčastěji jsou kultivovány tyto bakterie:  "Peptostreptococcus", "Peptococcus", "Porphyromonas" ("Bacteroides") "levii", "Fusobacterium" necrophorum, "Streptococcus disgalactiae, Arcanobacterium pyogenes, Clostridium".  U hlubších lézí také "Treponema" species (patří mezi spirochety), "Mycoplasma hyopharyngis"

Klinika.

DD začíná malou lézí do průměru 2 cm. Zvíře kulhá, zvedá nohu, třepe jí. Při bližším ohledání paznehtů je vidět mezi paznehty, na patce nebo špičce rudá zduřenina, velice bolestivá na dotek, připomíná jahodu. Typický je putridní zápach. Jediné lokální ošetření dokáže lézi vyléčit v rané fázi nemoci.  V další fázi dochází ke komplikacím. Léze se zvětšuje, šíří pod pazneht. Kráva dlouhodobě kulhá, což má za následek snížení dojivosti, nerovnoměrný růst paznehtů. Léčení v této fázi vyžaduje odstranění části podminovaného paznehtu, což je často technicky nemožné (je třeba opakované ošetření s odstupem několika týdnů).  Pokud není DD léčena, přechází v další onemocnění pohybového aparátu. Následuje panaritium, což je zánět kůže, svalu i šlachy nad paznehtem. Noha oteče. Léčení je zdlouhavé, trvalé následky možné.  Konečnou fází je periostitis či dokonce sepse. Otok se šíří od paznehtu směrem vzhůru, zvíře dostane vysokou teplotu. Léčení je v pokročilé fázi nemožné.

Terapie.

Hromadné ošetření celého stáda pomocí desinfekčních van s obsahem skalice modré případně formaldehydu má spíše preventivní charakter. Rozvinutou DD tím nelze vyléčit.

Dermatitis digitalis (DD) (anglicky Digital Dermatitis) je onemocnění paznehtů skotu s příznaky silného kulhání. Česky se této nemoci někdy říká „jahoda“ podle typického vzhledu léze (anglicky Strawberry Foot Rot). Poprvé byla nemoc popsána Italy Cheli a Mortellarem v roce 1974. V Československu byla zaznamenána koncem osmdesátých let 20. století, od té doby je trvale přítomna v chovech se špatnou zoohygienou. Nemoc se nejčastěji vyskytuje u mléčného skotu, kde snižuje množství nadojeného mléka.


Průběh toku.

Řeka se dělí na tři hlavní úseky

Horní tok.

Pramení v západních svazích pohoří Bajkalský hřbet, pouhých 7 km od Bajkalského jezera nedaleko osady Kačug v nadmořské výšce 1640 m. Odsud teče úzkým hluboce zaříznutým údolím rychlým spádem. Prudké skalnaté svahy nad břehy se tyčí do výšky až 300 m. Šířka údolí se mění od 1 až 2 km do 10 km. Místy se údolí zužuje na 200 m a nazývá se čelisti (). Nejznámějším takovým místem je Pjanyj byk 237 km pod Kirenskem, při ústí Kirengy.

Střední tok.

Od soutoku s Vitimem se řeka rozšiřuje a na březích nad ní vystupují velké skály, vysoké až 300 metrů. K dalšímu výraznému rozšíření pak dochází pod ústím Oljokmy. Šířka koryta dosahuje 1 km a údolí 30 km, přičemž podél řeky se nachází úval s množstvím nevelkých jezer. Mezi ústím Oljokmy a Podkrovskem se dolina zužuje a lemují ji svislé silně členěné vápencové skály často podivuhodných tvarů (např. Lenské sloupy). Až k Jakutsku řeka protéká mírnou pahorkatinou. Na středním toku přijímá zprava Vitim, Velký Patom, Oljokmu s Čarou a Aldan a zleva Ňuju.

Dolní tok.

Za Jakutskem pod ústím Aldanu vtéká do Středojakutské nížiny. Dolina se opět rozšiřuje na 20 až 25 km a říční úval dosahuje šířky 7 až 15 km a obsahuje mnoho jezer a bažin. Koryto je rozvětvené a možnosti lodní dopravy nestálé. Hloubka řeky dosahuje 16 až 20 m. V části dolního toku u vesnice Bulun, kde řeka protéká mezi Charaulaskými horami a Čekanovského krjažem se dolina zužuje na 2 km a právě zde přijímá významný přítok Viljuj. Vlévá se u Tiksi do moře Laptěvů.

Delta.

Při ústí do moře Laptěvů vytváří rozsáhlou deltu o rozloze přibližně 30 000 km2, která je členěna na téměř 150 ramen. Hlavní rameno je Trofimovské, které do moře odvádí 70 % vody. Pro vodní dopravu je nejvýznamnější Bykovské rameno o délce 106 km, které spojuje řeku se zátokou Tiksi. Další významné je také Oleňocké rameno. Nachází se zde přírodní rezervace Delta Leny.

Přítoky.

Přítoky Leny jsou například řeky Kirenga, Aldan, Motorčuna, Džardžan nebo Viljuj.

Povodí.

Větší část povodí se nachází v oblastech všeobecného rozšíření věčně zmrzlé půdy a je pokryta tajgou. Menší část severně od 71. rovnoběžky se nachází v pásmu lesotundry a tundry. Horní tok a značná část pravých přítoků se nachází v horských oblastech Přibajkalí, Zabajkalí a Aldanské vysočiny. Levá část povodí se nachází ve Středosibiřské vysočině a nejníže položená je střední část povodí.

Vodní režim.

Hlavním zdrojem vody je tající sníh, který tvoří 50% a deště. Na podzemní vodu připadá 1 až 2% Charakteristické jsou vysoké změny vodního stavu, které činí na středním 10 až 15 m a na dolním toku až 18 m. V létě dochází k dešťovým povodním. V zimě je vodní stav nejnižší. Podle vodnosti zaujímá 2. místo mezi ruskými řekami po Jeniseji. Průměrný roční průtok v ústí činí 17 000 m3/s, největší 200 000 m3/s a nejmenší 366 m3/s. Nárůst průtoku směrem k ústí zachycuje tabulka:  Střední roční odtok do moře činí přibližně 540 km3, v čemž je obsaženo přibližně 12 Mt pevných částic a 41 Mt rozpuštěných látek. Kalnost nepřesahuje 50 až 60 g/m3. Mineralizace vody dosahuje 80 až 100 mg/l při vysokém stavu vody a 160 až 500 mg při nízkém stavu vody. Nejvyšší teploty dosahuje voda v červenci na horním toku 19 °С a na dolním toku 14 °С. Řeka je volná od ledu na jihu 5 až 6 měsíců v roce a na severu 4 až 5 měsíců. Zamrzá obvykle přibližně 10 dní po zamrznutí přítoků. Na horním toku zamrzá od konce října a na dolním někdy už od konce září. Rozmrzání se táhne do poloviny května na horním toku a do začátku června na dolním toku. Při jarním tání se tvoří ledové zátarasy a prudce se zvyšuje úroveň hladiny. Pro řeky v povodí Leny jsou typická náledí.

Využití.

Vodní doprava je možná od ústí do Usť-Kutu a dál do Žigalova pro lodě s malým ponorem. Do 20. století byla vodní doprava možná až do Kačugu, ale vzhledem ke klimatickým změnám výrazně poklesl průtok na jejím horním toku, osobní doprava tak začíná právě od Žigalova a nákladní až od Usť-Kutě, důležité křižovatky řeky s Bajkalsko-amurskou magistrálou. Provozuje se přibližně 160 dní v roce na horním toku a 120 dní v roce na dolním toku. Hlavní přístavy jsou Bulun, Žigansk, Jakutsk, Oljokminsk, Leněk, Vitim, Kirensk, Osetrovo (Usť-Kut) a Žigalovo. Dnes je největším centrem město Jakutsk, nacházející se zhruba uprostřed jejího toku. Z přítoků je vodní doprava možná na Kirenze, Viljuji, Vitimu, Oljokmě a Aldanu. V létě je na řece provozována pravidelná turistická doprava. Řeky v povodí Leny se vyznačují velkými zásobami vodní energie. Na Viljuji byla vybudována Viljujská vodní elektrárna a na Mamakanu Mamakanská vodní elektrárna. V povodí jsou naleziště zlata (Bodajbinské naleziště v povodí Vitimu a Aldanské naleziště), diamantů (v povodí Viljuje), uhlí (Lenské a Jihojakutské naleziště), zemního plynu, železné rudy, slídy, soli aj. Průmyslový rybolov je rozvinut na dolním toku a převážnou část úlovku tvoří síh muksun, coregonus sardinella, nelma obecná, síh omul, hlavatka sibiřská a mník jednovousý. Na horním toku se loví lenok sibiřský, lipan severní, jelec proudník, štika obecná, okoun říční.

Historie.

Poprvé se Rusové k Leně dostali koncem roku 1622 během legendární výpravy Děmida Pjandy. Rusové sice o řece věděli již dříve, od zajatých Evenků, ale až tehdy ji spatřili na vlastní oči. V roce 1632 bylo založeno Usť-kutské zimoviště a v roce 1632 Jakutský ostroh. V roce 1639 založil J. P. Chabarov v opevněné osadě Usť-Kut na dolním toku řeky solivar, později byl ale vyhnán dále na východ. Vědecký výzkum řeky a jejich přítoků byl zahájen účastníky 2. kamčatské expedice (1733-43). Další expedice se výzkumem oblasti zabývaly ve 20. letech 19. století (pod vedením P. F. Anžua), v letech 1873-75 (pod vedením A. L. Čekanovského) a v letech 1885-86 (pod vedením E. V. Tollja). V roce 1897 začaly pracovat vodní měřící stanice v Kirensku a Usť-Kuti a v roce 1899 v Jakutsku a Vitimu. V letech 1910 až 1915 prováděla Lenská část Správy vodních cest Amurského povodí kartografické práce. Z názvu řeky odvodil svůj pseudonym Vladimir Iljič Lenin, když jméno začal používat po potlačení stávky ve zlatých dolech ve městě Bodajbo v roce 1912. Expedice F. A. Matisena v letech 1919 až 1920 a N. I. Jevgenova v roce 1921 popsaly řeku od Jakutsku k ústí.

Lena (, nebo což znamená velká řeka) je řeka na východní Sibiři v Rusku (Irkutská oblast, Sacha). Délka řeky činí 4480 km. Odvodňuje území o rozloze 2,49 milionů km2. Patří mezi největší ruské veletoky a do první desítky nejdelších světových řek. Ruské jméno řeky vzniklo pravděpodobně zkomolením eveneckého názvu "Elu-ene", což doslova znamená "velká řeka".


Hejtmanem z Kopníku.

Voigt se vyučil obuvníkem, ale více než řemeslu se věnoval drobným krádežím a podvodům, za které strávil ve věznicích více než čtvrt století. Po odpykání posledního trestu v únoru 1906 si našel práci v berlínské továrně na boty, ale jako recidivista nedostal povolení k pobytu v hlavním městě. Svoji bezvýchodnou existenční situaci se rozhodl vyřešit svérázně. Sehnal si v různých půjčovnách části důstojnické uniformy a 16. října 1906 v tomto převleku naverboval na berlínské ulici skupinu vojáků, kterým poručil, aby s ním odjeli vlakem do Köpenicku (česky "Kopník", tehdy samostatné městečko, dnes předměstí Berlína). Zde skupina obsadila místní radnici a Voigt přítomnému vedení města sdělil, že dostal pověření z nejvyšších kruhů, aby prošetřil podezření ze zpronevěry obecních peněz. Úředníci se neodvážili ozbrojencům odporovat, vydali falešnému důstojníkovi veškerou hotovost z městské pokladny a nechali se odvést eskortou. Voigt tak získal více než čtyři tisíce říšských marek, s nimiž bez překážek odjel zpátky do Berlína.  Hejtman z Kopníku byl zatčen teprve po deseti dnech. Když vyšlo najevo, jak oklamal kopnícké radní, vzbudil případ celosvětovou pozornost a byl uváděn jako příklad slepé poslušnosti vůči autoritám, charakteristické pro militaristické císařské Německo. Voigt byl odsouzen ke čtyřem letům vězení, ale v srpnu 1908 mu udělil císař Vilém II. Pruský milost. Po propuštění uspořádal Voigt řadu besed, na kterých za tučný honorář bavil publikum líčením své kopníkiády. S takto získaným majetkem se usídlil v roce 1909 v Lucembursku, ale v nejisté době po první světové válce o všechno přišel a zemřel v bídě a zapomnění ve věku 72 let.  Na motivy aféry vzniklo už bezprostředně po události několik divadelních her, hudebních šlágrů a událost byla i několikrát zfilmována. Zřejmě poprvé už v roce 1926. Nejslavnějším uměleckým zpracováním se však stala až divadelní hra Carla Zuckmayera "Hejtman z Kopníku" z roku 1931. Zuckmayerova verze příběhu byla i několikrát zfilmována. Poprvé už v roce 1931. Nejznámější verzí je však film z roku 1956 (režie Helmut Käutner, v hlavní roli Heinz Rühmann). V osmdesátých letech měl adaptaci této kry na repertoáru Činoherní klub, Voigta hrál Petr Nárožný.

Friedrich Wilhelm Voigt (13. února 1849, Tylže — 3. ledna 1922, Lucemburk) byl německý švec, který se proslavil jako "hejtman z Kopníku". Od celé události je také odvozen termín kopnikiáda.


Děj.

Jesse byl adoptován svými poručníky Glenem a Annie Greenwoodovými. Společně přišli na San Juan Island, odkud mají sledovat Willyho nový domov. Než opustí město, dozvědí se, že Jesseho biologická matka, která ho před osmi lety opustila, zemřela v New Yorku. Navíc musí Jesse čelit svému upovídanému a uličnickému bratrovi Elvisovi, jehož považuje za vetřelce. Elvis často lže a leze Jessemu na nervy. Elvis je pozván na jejich rodinný výlet, aby se oba bratři mohli poznat.  Na výletu se Jesse znovu setká se svým přítelem, indiánským šamanem Randolphem a rychle se zamiluje do jeho kmotřenky Nadine. Jesse jí pak pomůže se seznámit s Willym a jeho sourozenci Lunou a Flíčkem.  Během výletu v oblasti havaruje ropný tanker a ropná skvrna uvězní kosatky v malé zátoce. Když vyjde najevo, že kosatky jsou uvězněné a Luna umírá, prezident ropné společnosti Milner přijde s plánem na odchycení kosatek do zajetí, kde by se mohly zotavit ze svých zranění. Jeho skutečný plán ale je prodat zvířata do zábavního parku, kde by měla vystupovat.  Jesse, Nadine a Elvis pomocí člunu, jenž ukradnou Glenovi, dovedou kosatky do bezpečí, ale nejsou schopni zachránit sebe, když tanker exploduje a ropná skvrna začne hořet. Jejich člun narazí do skály a začne se potápět. Při záchraně vrtulníkem se Nadine a Elvis dostanou nahoru, ale Jesse spadne do vody. Vrtulník se pro něj nemůže vrátit, protože je tam příliš mnoho kouře. Pod vodou Jesse narazí na Willyho, a tak se ho chytne. Willy podplave hořící skvrnu a dopraví Jesseho k Randolphovu člunu. Potom nechce odplavat, ale po Jesseho a Randolphovu naléhání uplave. Na člun se později dostanou i Nadine a Elvis. Ten dá Jessemu fotku, kde je Jesse s matkou a řekne mu, že si nikdy neodpustila, že ho opustila. Elvis a Jesse tak k sobě konečně najdou cestu.

Zachraňte Willyho 2 (orig. "Free Willy 2: The Adventure Home") je americký rodinný film Dwighta H. Littlea z roku 1995, navazující na film "Zachraňte Willyho!" a předcházející snímku "Zachraňte Willyho 3". V hlavních rolích se opět objevili Jason James Richter a kosatka Keiko.


Historie.

Není přesně známo, kdy byl klášter založen. V dokumentech napsaných do 16. století nejsou o klášteru zmínky. V pozdějších dokumentech se data založení pohybují v rozmezí od 10. do 15. století. Podle jedné tradice byl klášter založen v 10. století řeckým mnichem Sergiem a jeho karelským společníkem Hermanem. Heikki Kirkinen se přiklání k domněnce, že klášter byl založen ve 12. století. Současní historici považují i tento údaj za příliš časný. Podle odborného konsenzu byl klášter založen až na konci 14. století. John H. Lind a Michael C. Paul kladou dobu založení kláštera mezi roky 1389 a 1393. Podložili to mnoha různými zdroji včetně „Příběhu Valaamského kláštera“, rukopisu ze 16. století, podle kterého byl klášter založen za dob úřadujícího arcibiskupa Ioanna II. Novgorodského.  Pravdou však zůstává, že Valaamský klášter byl severní základnou pravoslaví proti pohanům a později západní základnou proti katolíkům z Tavastie, Savonie a Švédské Karélie.  V dobách švédského tažení v 16. století byla ruská hranice posunuta východním směrem. Následkem toho byl klášter v roce 1578 napaden luteránskými Švédy a mnoho mnichů a noviců bylo zabito. Po dalším švédském útoku byl klášter mezi lety 1611 a 1715 opuštěný, budovy byly do základů spáleny a karelská hranice mezi Ruskem a Švédskem byla posunuta až k Ladožskému jezeru. V 18. století byl klášter velkoryse opraven a v roce 1812 přešel pod Finské velkoknížectví.  V roce 1917 byla vyhlášena finská nezávislost a finská pravoslavná církev se osamostatnila od konstantinopolského patriarchátu. Valaamský klášter se stal nejdůležitějším klášterem finské pravoslavné církve. Liturgický jazyk byl změněn ze slovanského na finský a liturgický kalendář z juliánského na gregoriánský. Tyto změny vedly k dlouhotrvajícím sporům uvnitř valaamské komunity.  O území okolo kláštera bojoval Sovětský svaz s Finskem během druhé světové války. Během zimní války v roce 1940 byl klášter evakuován a 150 mnichů bylo přesídleno do města Heinävesi. Jelikož evakuován byl i koněvský a pečenžský klášter, zůstal valaamský klášter jediným finským pravoslavným klášterem.  Při pokračovací válce v letech 1941 až 1944 došlo k pokusu o opravu klášterních budov na Valaamu, ale po obsazení Sovětským svazem r. 1944 sloužil klášter jako vojenská základna.

Navrácení církvi.

V roce 1989 byl klášter navrácen pravoslavné církvi, pod patronát patriarchy Alexeje II., který klášter v dětství navštěvoval (klášter je stavropigiální, podléhá přímo patriarchovi). Klášter, jehož budovy byly pečlivě opraveny, získal nad ostrovem značnou zákonnou moc, aby si udržel status duchovní instituce nezávislé na světské moci. Po neúspěšných soudních sporech s klášterem se mnoho obyvatel rozhodlo ostrov opustit.

Valaamský klášter, či Valaamský monastýr () je pravoslavný klášter nacházející se v Karélii na ostrově Valaam v Rusku, největším ostrově Ladožského jezera, největšího jezera v Evropě.


Počátky politické činnosti.

B. Ulufa'alu založil odborové hnutí "Solomon Islands General Worker' Union", v době získání nezávislosti ostrovů r. 1978 byl vůdcem tohoto hnutí. R. 1975 založil Národně demokratickou stranu (NADEPA), která byla na odbory úzce navázána, a současně ji vedl.Již o rok později získala tato strana 8 křesel v zákonodárném sboru a Ulufa' alu se stal jeho poslancem za východní část Honiary. V následujících volbách r. 1980 tato strana ve volbách propadla, získala jen dva mandáty a přešla do opozice. Již roku 1981 se však Ulufa'alu stává ministrem financí ve vládě Solomona Mamaloniho. Když musel r. 1984 rezignovat, věnoval se obchodu a stál v čele Komerční komory Šalomounových ostrovů a Asociace farmářů. Po roztržce uvnitř strany r. 1988 založil Ulufa'alu Liberální stranu Šalomounových ostrovů.  V letech 1989–1990 byl členem parlamentní opozice, r. 1990 rezignoval na místo v parlamentu, když přijal nabídku premiéra Mamaloniho na dobře placené místo premiérova poradce. Členem parlamentu za okrsek Aoke/Langa Langa se stal opět roku 1997 a jako poslanec setrval do svého odchodu z politiky r. 2006. Roku 1997 vystřídal Solomona Mamaloniho v úřadě premiéra.

V úřadě premiéra.

Ve své funkci musel řešit zpočátku vleklé ekonomické potíže země. Bylo nutné přejít k reformním krokům a zároveň bojovat s rozšířenou korupcí. Ve druhé polovině své vlády čelil etnickému konfliktu, který se na ostrově Guadalcanal vystupňoval ke konci roku 1998, když militantní nacionalisté začali s výhrůžnou kampaní i násilnými akcemi proti přistěhovalcům z ostrova Malaita. Během následujících let mnoho Malaiťanů skutečně Honiaru opustilo a vrátilo se na svůj ostrov. R. 1999 na Guadalcanalu zformovali Malaiťané svoji milici ("Malaita Eagle"). Na situaci reagovala vláda B. Ulufa'alua ke konci roku vyhlášením čtyřměsíčního výjimečného stavu. Současně se bezvýsledně snažila situaci vyřešit smírem. Roku 2000 byl premiér unesen členy milice "Malaita Eagle" a donucen na úřad rezignovat. Jeho nástupcem se stal dosavadní ministr financí Manasseh Sogavare. Etnický konflikt pokračoval na Šalomounových ostrovech do roku 2003, kdy intervence australské armády nastolila klid a pořádek.

Poslední léta života.

Poslední léta byl ministrem financí ve vládě Manasseha Sogavara. Rezignoval v říjnu 2006 vzhledem ke zhoršujícímu se zdravotnímu stavu a krizi ve vztazích s Austrálií, načež přešel do opozice. Již několik let trpěl stále se zhoršujícím diabetem, zčásti oslepl a r. 2004 mu byla amputována noha. Na následky těžké cukrovky také 25. května 2007 zemřel.  Bart Ulufa'alu byl na ostrovech často označován jako národní hrdina a hodnocen jako osobnost s velkým rozhledem, odvahou a nápaditostí.

Bartholomew Ulufa'alu (25. prosince 1950 – 25. května 2007 Honiara) byl politik Šalomounových ostrovů a premiér od 27. srpna 1997 do 30. června 2000.


Vznik.

Vznik lokomotivní řady E.626 byl výsledkem požadavku FS z roku 1926 na lokomotivu pro tehdy nový napájecí systém 3 kV ss použitý na trati Foggia - Benevento. Nová napájecí soustava měla nahradit poněkud komplikovaný třífázový systém 3,6 kV 16,7 Hz používaný od roku 1902 na valtellinské dráze a dalších navazujících tratích. Tento systém zavedl na italských drahách maďarský vynálezce Kálmán Kandó.  Konstrukci nové lokomotivy navrhla skupina Giuseppe Bianchiho, který je označován za zakladatele moderních italských železnic. Lokomotiva byla navržena jako šestinápravová se všemi nápravami hnacími, a to z důvodu dostatečné adheze na sklonově náročných tratích.  První zkoušky nové lokomotivy se uskutečnily v září 1927 na trati Foggia – Benevento. K dispozici byly zpočátku tři prototypy postavené v Saviglianu. Elektrickou část dodala firma Metropolitan-Vickers z Manchesteru. Postupně se počet lokomotiv prototypové série rozšířil na 14 – z toho 8 řady E.625 s pomalejším převodem pro nákladní dopravu. Lokomotivy byly uznány za výkonné a spolehlivé a v následujícím roce byly nasazeny do pravidelného provozu. Jedinou komplikací byly praskající příčné nosníky pro zavěšení tlapových trakčních motorů typu 32R. Proto byla maximální rychlost lokomotiv omezena na 95 km/h.

Popis.

Lokomotiva E.626 je skříňové konstrukce se dvěma stanovišti strojvedoucího. Před stanovišti jsou ještě na obou stranách nízké představky. Prostřední dvě dvojkolí jsou uložena v rámu lokomotivy, krajní dvojkolí jsou uložena v podvozcích, které nesou i čelníky s narážecím a spřahovacím ústrojím. Toto uspořádání, kdy prostřední dvojkolí mají jen jednostupňové vypružení, spolu s poměrně hlučnými převody působilo značně nepříznivě na obsluhu. V době vzniku lokomotivy to nepředstavovalo takový problém, avšak v posledních letech provozu nemohly tyto stroje ve srovnání s moderními lokomotivami obstát.  Lokomotiva je vybavena odporovou regulací. Motory jsou řazeny třemi způsoby:  Převod mezi motorem a dvojkolím byl 24/73 u řady E626 a 21/76 u E625, převody i výkon motorů byly u prototypových lokomotiv byly odlišné.  Na strojích inv. čísel 004, 007, 010, 012 a 013 bylo zkoušeno uspořádání pojezdu (1Ao)'Bo (Ao1)'

Provoz a rekonstrukce.

Lokomotivy řady E.626 (E.625) byly vyrobeny v počtu 448 kusů ve třech jen mírně odlišných sériích.  První série 85 lokomotiv byla dodána v letech 1930 – 1932. Druhá série v počtu 308 kusů byla vyráběna v letech 1934 – 1938. Na rozdíl od první série nebyl generátor proudu pro vlastní spotřebu poháněn od 4. nápravy, ale samostatným elektromotorem. Dodávky 41 lokomotiv třetí série s pomalejším převodem se uskutečnily v roce 1939, ale již v dalším roce bylo rozhodnuto o změně převodů na rychlejší variantu.  Již v následujícím roce vznikla nová řada E.636, na které byly zpočátku využity motory a část elektromechanických zařízení řady E.626.  Po 2. světové válce využily FS oprav poškozených lokomotiv k rekonstrukcím a sjednocení s III. sérií. Jelikož mezitím byly dodány nové řady lokomotiv vhodnější pro osobní dopravu (včetně dálkového řízení), byly řada E.626 prakticky celá přesunuta do dopravy nákladní. Vlivem válečných událostí bylo 17 lokomotiv zavlečeno do Jugoslávie a 4 do Československa. Jugoslávské lokomotivy byly oficiálně převedeny v roce 1949 a označeny řadou 361, tři československé lokomotivy byly přepojeny na napětí 1,5 kV, označeny řadou E 666.0 a využity pro dopravu na pražských spojkách. Čtvrtá byla využita na náhradní díly.  Během 70., 80. a 90. let bylo 12 lokomotiv FS prodáno soukromým dopravcům. V posledních letech provozu sílily protesty odborů proti pracovním podmínkám strojvedoucích na těchto strojích, zejména s ohledem na vibrace a rázy, kterým je strojvůdce vystaven. Jako poslední vyřadily FS stroj E 626.194. Přesto ještě dva stroje – E.626.223 a 311 provozuje společnost La Ferroviaria Italiana, Arezzo. Dnes je 7 lokomotiv zachováno v muzejních sbírkách a 11 (včetně prototypu E 626.001) slouží k vedení nostalgických vlaků.

Elektrické lokomotivy řad E.626 a E.625 zahájily na italských železnicích éru elektrického provozu s napájecí soustavou 3 kV ss. Byly zkonstruovány ve 20. letech 20. století a poslední byla vyřazena z pravidelného provozu v roce 1999. Tyto nepříliš pokrokové, avšak spolehlivé stroje se staly symbolem a oporou elektrifikace 3 kV stejnosměrnou soustavou, která se postupně rozšířila po celém Apeninském poloostrově.


Osobní život.

Van Houten se narodila 5. září 1976 v Leiderdorp v Jižním Holandsku. Její matka je Margje Stasse a otec je Theodore van Houten, spisovatel a hlasatel. Má mladší sestru, Jelku van Houten, která je také herečka. Její babička z otcovy strany byla ze Skotska. Van Houten studovala na St. Bonifatius college v Utrechtu. Krátce studovala na Akademii dramatických umění, zde ale byla jen jeden rok a pak přešla na akademii umění v Amsterdamu.  Je blízkou přítelkyní populární nizozemské herečky Haliny Reijn. Znají se spolu již od roku 1994 a od té doby se spolu ukazují na veřejnosti. Spolu hrály i v několika filmech, konkrétně v snímcích "Valkýra" a "Černá kniha". V roce 2013 společně vydaly knihu "Anti Glamour". Ačkoliv se již několikrát políbily před kamerou, van Houten prohlásila, že se nejedná o skutečný vztah.  Od roku 2005 chodila se Sebastianem Kochem, tento vztah ale v březnu roku 2010 ukončila. O tři roky později chodila s Keesem van Nieuwkerkem, jejich vztah ale skončil v roce 2015. Od roku 2015 je jejím partnerem herec Guy Pearce. V srpnu 2016 se páru narodil syn Monte Pearce.  Již několikrát dostala nabídku na bydlení v Hollywoodu, tu ale odmítla s tvrzením, že je šťastná tam, kde je, a nehodlá se stěhovat.

Herecká kariéra.

Její první zkušenost s filmem přišla v roce 1998 a jednalo se o nizozemský TV film "Ivoren wachters", jednalo se ale pouze o krátkou scénku. Větší zkušenost získala v následujícím roce ve filmu "Suzzy Q.", za který získala ocenění Golden Calf. Další ocenění Golden Calf získala v roce 2006 za hlavní roli ve filmu "Černá kniha". Sám režisér filmu, Paul Verhoeven tvrdí, že ještě nikdy nepracoval s tak talentovanou osobou. Novinář Dick Schumer uvedl ve své recenzi filmu, že Carice van Houten je „nejen krásnější, ale také lepší herečka než Scarlett Johansson“. V té době již van Houtenová hrála i v divadle.  V prosinci 2006 si van Houten vzala od natáčení i hraní pauzu a podle divadelního mluvčího to bylo z důvodu pracovního vytížení. První anglicky mluvený film, ve kterém van Houten hrála, byl snímek francouzského režiséra Agnèse Merleta s názvem "Dorothy". V lednu 2008 byla Carice jmenována ženou roku v New York Magazine. Objevila se i v časopise Vanity Fair v březnu 2008.  V červenci 2011 byla obsazena jako kněžka Melisandra z Ašaje ve druhé sérii seriálu HBO "Hra o trůny", který je natáčen na motivy série knih od spisovatele George R. R. Martina.  V květnu 2015 dabovala v angličtině postavu Anniky Van Houten v seriálu "Simpsonovi".

Carice van Houten Anouk (* 5. září 1976, Leiderdorp) je nizozemská herečka a zpěvačka. Nejvíce se proslavila rolí v seriálu od HBO "Hra o trůny" ("Game of Thrones"). Zde ztvární postavu Rudé kněžky Melisandry z Ašaje. Mimo tento seriál ale hrála i ve filmech "Valkýra" nebo "Černá kniha".


Název ostrova.

Několikrát se měnil. V roce 1193, kdy papež Celestýn III. dal ostrov opatu Tavistockého kláštera, byl známý jako Ostrov sv. Mikuláše ("St. Nicholas's island"), v roce 1305 nesl název "Trescau" ("Farma bezových stromů"). Do roku 1540 se změnil v "Iniscaw" ("Ostrov bezových stromů"). V roce 1814 se uváděl pod jménem "Trescaw".

Dějiny.

V raných dějinách jednu skupinu ostrovů vlastnili poustevníci. Král Jindŕich I. ho dal Tavistockému opatství. V roce 1233 se převor Alan z Cornwallu stal v tomto klášteře opatem. Převorství bylo zrušeno spolu s dalšími kláštery v první polovině 16. století.

Popis ostrova.

Povrch ostrova je rozmanitý, nacházejí se tu členité žulové skály, na severním pobřeží vřesoviště a na východě a jihu pláže tvořené převážně vápenatými schránkami mořských živočichů. Různorodost krajiny a geomorfologie je částečně důsledkem působení ledovce během poslední doby ledové, který tam zanechal nánosy kamení.

Botanická zahrada Tresco Abbey Gardens.

Na jihu ostrova je subtropická botanická zahrada nazvaná Tresco Abbey Gardens s tisíci exotických rostlin z více než 80 zemí, z nichž mnohé by na pevnině nepřežily, ale subtropické podnebí ostrova Tresco jim víc než vyhovuje: pěstují tam například sukulenty, palmy, rostliny z rodu protea, strelície nebo pelargonie. Teplejší a sušší, výše položené terasy vyhovují rostlinám z jihu Afriky a z Austrálie; na níže položených se daří rostlinám z Nového Zélandu a Jižní Ameriky. Zahradu založil v 19. století britský politik Augustus Smith jako soukromou zahradu v sousedství benediktinského kláštera z roku 964. Návštěvníci zahrady mohou zhlédnout také sbírku ozdobných přídí lodí, které u ostrovů Scilly ztroskotaly v posledních více než dvou stech letech.

Divoká příroda a ekologie.

Ostrov Tresco mezi ostatními ostrovy Scilly vyniká různorodostí: jsou tu větrná vřesoviště, ale i závětrná místa s cibulovinami, mokřiny a jezera, písečné pláže s dunami. V letech 1971 a 1976 zde byla zřízena tři místa zvláštního vědeckého zájmu (SSSI): Castle Down kvůli vřesovišti, lišejníkům, hnízdišti rybáka obecného ("Sterna hirundo") a geologii. Great Pool má největší sladkovodní plochu na ostrovech, hnízdí tam ptáci a zastavují se tam ptáci tažní. Pentle Bay je význačný přechodem z písečné duny k vřesovišti bohatému na lišejníky.

Veverky.

V říjnu 2012 bylo na ostrov helikoptérou dopraveno šest veverek obecných (Sciurus vulgaris) (5 samců, 1 samice). Přežily jen dvě, ale v září 2013 jich bylo vypuštěno dvacet poblíž Abbey Gardens. Tresco je pro tento ohrožený druh pokládáno za bezpečné útočiště, protože tam nejsou dravci (například lišky) ani veverky šedé, které přenášejí virové onemocnění veverek.

Tažní ptáci.

K mnoha, kteří zde byli poprvé v Británii pozorováni, patří: lelek sokolí ("Chordeiles minor"), kukačka černozobá ("Coccyzus erythrophthalmus"), lesňáček lišejníkový ("Setophaga americana"), jespák aljašský ("Calidris mauri") či datel rudohrdlý ("Sphyrapicus varius").

Lidská sídla.

Lidé bydlí v centrální části ostrova ve vesnici Nový Grimsby a Starý Grimsby, kde mají obchod se smíšeným zbožím, který poskytuje i poštovní služby, galerii, síň, hospodu a dvě kavárny. Na sever od Nového Grimsby je Hrad krále Karla a Cromwellův hrad. Hrad krále Karla byl postaven v letech 1550–1554, okupován za občanské války a později částečně zbořen kvůli materiálu pro stavbu Cromwellova hradu, věže na pobřeží z let 1651–1652.

Anglikánský kostel.

Na ostrově se nachází farní kostel sv. Mikuláše, patrona námořníků, cestovatelů, dětí a obchodníků, postavený mezi 1878–1879.

Obyvatelstvo.

Toto jsou údaje pouze o obyvatelích, kteří na ostrově bydlí trvale.

Hospodářství.

Na rozdíl od ostatních ostrovů souostroví Scilly Tresco žije převážně z turistického ruchu a prakticky všechna pracovní místa s ním souvisí.

Doprava.

Na ostrově nejezdí auta. Pohybovat se lze pěšky po husté síti stezek a silnic nebo na kole, které si lze půjčit. Z heliportu a od přístavišť vozí návštěvníky traktory s přívěsem. Pro hendikepované jsou k dispozici golfové vozíky. Spojení s ostatními obydlenými ostrovy a případné okružní plavby zajišťují lodě.

Sport.

Od roku 2001 do 2009 na ostrově pořádali maraton na pomoc pacientům s cystickou fibrózou. Trať tvořilo 7 a půl kola kolem ostrova. Běh se vždy konal ve stejný den jako maraton v Londýně. Mezi vítěze patřili Dara O'Kearneyová a Bob Brown.  Maraton byl vystřídán triatlonem kategorie Sprint Triatlon. Je to každoročně největší sportovní událost na ostrově, která pomáhá Červenému kříži. Kombinuje se tu plavání, jízda na kole a běh.  Na ostrově se lze věnovat různým vodním sportům a rybaření.

Tresco neboli Enys Skaw (v kornštině "Ostrov bezů") je druhý největší ostrov souostroví Scilly, nejjižnější části Britských ostrovů. Scilly leží v Atlantském oceánu asi 45 km na jihozápad od mysu Land's End v anglickém ceremoniálním hrabství Cornwall, ke kterému historicky patří. Ve Spojeném království tvoří specifickou jednotku (unitary authority), spravovanou Radou ostrovů Scilly ("Council of the Isles of Scilly").


Kariéra.

Mamedjarov pochází z rodiny, kde sice otec reprezentoval ve vzpírání, ale všechny děti se úspěšně věnovaly šachu. Ázerbájdžán reprezentují i jeho sestry Zeinab Mamedjarovová a Turkan Mamedjarovová, obě mají titul mezinárodních velmistryň podle ženských norem. Šachy hraje od osmi let.  Od mládí se stal spolu s Tejmurem Radžabovem tahounem silné generace ázerbájdžánských šachistů. Už v roce 2000 poprvé startoval na Šachové olympiádě. V roce 2002 získal titul mezinárodního velmistra, kterým se tak stal ve svých 17 letech, a vyhrál mistrovství Evropy mládeže do 18 let. O rok později vyhrál ve stejné kategorii světový titul a také se poprvé stal mistrem světa juniorů. Zlato z juniorského mistrovství světa získal podruhé v roce 2005, což se před ním nikomu nepodařilo. Díky tomu dostal i pozvánku na uzavřený Essent Chess Tournament v Hoogeveenu, kde v poli čtyř hráčů vyhrál před Judit Polgárovou a Veselinem Topalovem. Rok 2006 byl pro něj velmi úspěšný, když kromě Hoogeveenu zvítězil také v Dubaji, na Aeroflot Open v Moskvě, v Reykjavíku, Baku a druhý skončil v Bielu. Vítězství v Hoogeveenu o rok později zopakoval před Loekem van Welym.  Nadále úspěšně startoval v týmových soutěžích a snažil se prosadit ve velkých turnajích. V roce 2010 se mu to podařilo dělenými prvními místy na turnaji v Baku (na pomocné kritérium za Kramnikem, kterého ale ve vzájemné partii porazil) a na Talově memoriálu (na pomocná kritéria třetí za Karjakinem a Aronjanem). Výsledkem úspěchů byl jeho postup do turnaje kandidátů mistrovství světa hraného v Kazani v roce 2011. Ve čtvrtfinále tam sice změnou svého repertoáru zahájení zaskočil Borise Gelfanda, ten se ale s překvapením vypořádal a zápas a nakonec i celý turnaj vyhrál.  Druhým místem v seriálu Grand Prix FIDE 2012/13 se znovu kvalifikoval do turnaje kandidátů mistrovství světa. V Chanty-Mansijsku se v roce 2014 hrál turnaj kandidátů pro změnu systémem dvakrát každý s každým. Mamedjarov špatně začal, prohrál dvě partie z prvních tří kol, a až v závěru se vrátil na vyrovnanou bilanci 7 bodů ze 14 partií.  V roce 2013 se díky velkému finiši stal mistrem světa v rapid šachu, výsledkem 11,5 bodu z 15 partií, o půl bodu před Janem Něpomňaščím. V roce 2014 vyhrál znovu Talův memoriál, tentokrát hraný v bleskovém tempu.  Navzdory tomu, že dosáhl vysokého ELO (v srpnu 2013 až 2775), nedaří se mu udržet stabilitu a vyhrávat velké turnaje pravidelně.  Pravidelně se účastnil festivalů Czech Open v Pardubicích, kde býval ratingově nejvýše postaveným hráčem.

Herní styl.

Vyniká útočným stylem, ve kterém se ale nedokáže vyvarovat chyb. Vyhovuje mu rychlé tempo hry a týmové soutěže.

Vybrané partie.

Jevgenij Alexejev – Šachrijar Mamedjarov, MS juniorů 2005: 1. c4 Jf6 2. Jc3 g6 3. e4 d6 4. g3 Sg7 5. Sg2 O-O 6. Jge2 c5 7. d3 Jc6 8. O-O a6 9. h3 Vb8 10. a4 Sd7 11. Se3 Je8 12. d4 cxd4 13. Jxd4 Jc7 14. Kh2 Je6 15. Jde2 Ja5 16. b3 b5 17. cxb5 axb5 18. b4 Jc4 19. Ba7 bxa4! "oběť kvality za iniciativu a prostor pro rozehrání svých figur" 20. Sxb8 Dxb8 21. Jd5 Ve8 22. Va2 Jd8!? 23. Dc2 e6 24. Jdf4 Jb6 25. Vc1 Jc6 26. Jd3 Ja7 27. Dd2 Sb5 28. Jc3 Sc4 29. Jxa4 Sxa2 30. Dxa2 Jd7 31. Jab2 h5 32. h4? Jb5 33. Jc4 Jf6 34. Kg1 Vc8 35. Dd2 Jg4 36. Ja5 Sc3 37. Dd1 Vc7 38. Sf1 Da7 39. Da4 Jxf2 40. Jxf2 De3 41. Dd1 Sd4 42. Vc2 Dxg3+ 43. Sg2 Se3 44. Jb3 Vxc2 45. Dxc2 Sxf2+ 46. Dxf2 Dxb3 a bílý se vzdal. Šachrijar Mamedjarov – Samy Shoker, Světový pohár 2013: 1. d4 Jf6 2. Jf3 c5 3. d5 b5 4. Sg5 Je4 5. h4 g6 6. Sf4 Sg7 7. c3 Sb7 8. h5 e6 9. dxe6 dxe6 10. Dxd8+ Kxd8 11. Jbd2 Jxd2 12. O-O-O Jc6 13. Jxd2 Ke7 14. Je4 Je5 15. Jxc5 Sd5 16. e4 Sc6 17. Se2 a5 18. Sg5 f6 19. Sf4 Jf7 20. Sg4 e5 21. Se3 Va7 22. h6 Sf8 23. Je6 Sh6 24. Sxh6 Jxh6 25. Vxh6 Sd7 26. Jf8! Sxg4 27. Jxg6+! Ke6 28. f3 a černý se vzdal.

Šachrijar Mamedjarov (, ; *12. dubna 1985 Sumqayıt) je ázerbájdžánský šachový velmistr, pocházející z Sovětského svazu. Je prvním hráčem, který vyhrál dvakrát mistrovství světa juniorů.


Klubová kariéra.

S Janovem podepsal tříletý kontrakt 27. srpna 2012. V roce 2014 se vrátil do nizozemského klubu AZ Alkmaar, kde již působil v letech 2008–2012. V květnu 2015 podepsal dvouletý kontrakt s PSV Eindhoven.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Simon Poulsen hrál za dánské reprezentační výběry od kategorie do 19 let. S reprezentací do 21 let se v roce 2006 zúčastnil Mistrovství Evropy hráčů do 21 let, které se konalo v Portugalsku. Dánům se na turnaji příliš nevedlo, se dvěma body skončili po remízách s Itálií (3:3) a Nizozemskem (1:1) a prohře s Ukrajinou (1:2) na poslední čtvrté příčce základní skupiny B.

A-mužstvo.

V A-týmu Dánska zažil debut 28. března 2007 pod trenérem Mortenem Olsenem v Duisburgu v přátelském utkání s domácím Německem. Byla to vítězná premiéra, Dánsko porazilo soupeře 1:0, Poulsen nastoupil na hřiště v 77. minutě (za stavu 0:0).  Nastoupil i v kvalifikaci na MS 2014. Hrál např. v utkání s Českou republikou na Andrově stadionu v Olomouci 22. března 2013, kde Dánsko porazilo ČR 3:0. Hrál v základní sestavě i v dalším kvalifikačním utkání 26. března 2013 v Kodani proti hostujícímu Bulharsku, které skončilo remízou 1:1. Dánsko získalo z 5 zápasů jen 6 bodů a kleslo na čtvrté místo za Českou republiku.  Účast Simona Poulsena na vrcholových turnajích:

Mistrovství světa 2010.

Zúčastnil se Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice, kde se Dánsko utkalo v základní skupině E postupně s Nizozemskem (14. června, prohra 0:2), Kamerunem (19. června, výhra 2:1) a Japonskem (24. června, prohra 1:3). Odehrál všechna tři utkání v základní sestavě. Dánsko skončilo se třemi body na nepostupovém třetím místě tabulky a se světovým šampionátem se rozloučilo.

EURO 2012.

Poulsen hrál i na Euru 2012, kde se Dánsko střetlo v základní skupině B („skupina smrti“ - nejtěžší základní skupina na turnaji) postupně s Nizozemskem (9. června, výhra 1:0, dostal žlutou kartu), Portugalskem (13. června, prohra 2:3) a Německem (17. června, prohra 1:2). Ke všem třem zápasům nastoupil v základní sestavě, Dánsko získalo 3 body a umístilo se na třetí příčce, což na postup do čtvrtfinále nestačilo.

Simon Busk Poulsen (* 7. října 1984, Sønderborg, Dánsko) je dánský fotbalista, který od roku 2015 hraje na postu obránce v nizozemském klubu PSV Eindhoven. Mimo Dánska hrál v Itálii a Nizozemsku.


Život.

Dětství.

Evženie se narodila jako katolička a v této víře také vyrůstala v paláci Leuchtenberg na Ludwigstraße v Mnichově. Letní měsíce často trávila s rodiči na zámku Eugensberg, který nechal její otec postavit na Bodamském jezeře. Chování rodiny bylo po všech stránkách knížecí – francouzský vyslanec Coulomb v roce 1822 napsalː „Princ Evžen de Beauharnais žije ve větším luxusu, než [Napoleonův] dvůr.“ Jejich palác v Mnichově byl postaven známým bavorským architektem Leem von Klenzem za více než 2 miliony guldenů. Kromě paláce v Mnichově a zámku Eugensberg měla rodina také zámky v Eichstättu a Ismaningu. Po otcově smrti v roce 1824 zdědila Evženie zámek Eugensberg.

Sňatek.

V sedmnácti letech se Evženie 22. května 1826 v Eichstättu provdala za katolického knížete Konstantina Hohenzollernsko-Hechingenského. Evženie s sebou do Hechingenu přivedla Gustava von Billing jako svého finančního poradce; jménem její matky řídil její velké věno a jako poradce si získal podporu také Konstantina. Od roku 1833 žila Evženie s manželem na zámku Lindich u Hechingenu, sídelního města Hohenzollern-Hechingenů. Přesto trávili letní měsíce na zámku Eugensberg, kde Evženie udržovala kontakt se svou tetou Hortense a bratrancem Ludvíkem Napoleonem, který se později stal Napoleonem III.

Život v Hechingenu.

Evženie měla velkou touhu po životě a dokonce se v roce 1831 s manželem zúčastnila honu na jelena. Pár podnikal výlety do Mnichova, na zámek Eugensburg, na letní sídlo bavorských králů v Tegernsee a v roce 1833 podnikli manželé velkou cestu po Itálii, která trvala 18 měsíců.  Evženie pak prodala zámek Eugensburg za 32.000 guldenů Heinrichovi von Kiesow z Augsburgu. Výnos z prodeje využila na přestavbu vily Eugenia, kde se pár v roce 1834 usadil. Na jižním okraji parku u vily získala hostinec "Zur Silberburg", který v roce 1844 přestavěla na další vilu, aby zde mohla ubytovat své vznešené známé. Také zakoupila okolní zahrady a nechala je přepracovat na Anglický park.  Mezi známými návštěvníky páru byl její bratranec Napoleon III., skladatel Hector Berlioz a virtuos Ferenc Liszt. "Hofkapelle" měla dobrý pěvecký sbor a od roku 1843 se ve vile pořádaly nedělní koncerty.  Evženie zůstala bezdětná a útěchu hledala ve vzrůstající zbožnosti, zřizování domu pro seniory v Hechingenu a velkého "Kinderbewahranstalt (dětské centrum)" pro město. To bylo zřízeno pro děti, jejichž rodičům „často brání ve výchově malých dětí obchodní nebo domácí potíže, doma nebo na polích“.  Deset let navštěvovala svého tchána Fridricha, který byl smrtelně nemocný z válečných zranění a který zemřel v roce 1838 na zámku Lindich. Každý Zelený čtvrtek omývala Evženie s manželem nohy dvanácti starým a chudým místním lidem a pak je pozvali na "Apostelmahl (apoštolské jídlo)" nebo na Poslední večeři do Billardhäuschenu ve Fürstengartenu.  Evženie onemocněla tuberkulózou a v zimě 1846 se přestěhovala do takzvaného Hofküche přímo za vilou, protože tam se mohla lépe zahřát. Lékaři ji léčili zvláštním způsobem, například vdechováním kravského trusu a pálením moxových tyčinek na hrudi. Kvůli riziku šíření nemoci mohla svého manžela vidět jen zřídka, a to jen na dálku. V létě 1847 se vydala na léčbu do lázní Badenweiler, ale na zpáteční cestě 1. září 1847 zemřela v hotelu Post ve Freudenstadtu. Byla pohřbena v hrobce před hlavním oltářem Stiftskirche v Hechingenu. Na žádost její matky bylo její srdce přemístěno do urny v kapli paláci Leuchtenberg v Mnichově; od roku 1952 je uloženo ve výklenku vedle sborových schodů na pravé straně Stiftskirche. Ve své poslední vůli odkázala své jmění ve výši 273 000 guldenů charitě.

Evženie Leuchtenberská ("Evženie Hortenzie Augusta Napoléone;" 22. prosince 1808, Milán – 1. září 1847, Freudenstadt) byla francouzsko-německou princeznou. Byla dcerou Evžena de Beauharnais a princezny Augusty Bavorské. Sňatkem s Konstantinem Hohenzollernsko-Hechingenským se stala hohenzollernsko-hechingenskou kněžnou.


Využití.

PEGylace spočívá v připojování řetězců PEG na molekuly, obvykle peptidy, bílkoviny a protilátky, za účelem vylepšení vlastností léčiv. Při tom může například dojít ke změně chemické struktury, elektrostatického působení mezi molekulami či hydrofobnosti látky. Tímto dochází ke změně schopnosti látky navázat se na buněčné receptory a tím ovlivnění absorpce a distribuce. Rovněž lze pomocí PEGylace upravit rozpustnost léčiva a prodloužit intervaly mezi jeho dávkováním, čímž se často sníží toxicita, aniž by došlo k oslabení účinku, také zvýšit stabilitu a odolnost vůči proteázám.

Ve výzkumu.

Ve výzkumu se PEGylace uplatňuje při přenosu bílkovin, buněčné transfekci a úpravách genomu.

Průběh.

Prvník krokem PEGylace bývá funkcionalizace PEG na jednom z konců molekuly. Pokud k ní dojde na obou koncích, tak může být vzniklý produkt „homobifunkční“ (pokud se navážou dvě stejné skupiny) nebo „heterobifunkční“ (při navázání dvou různých skupin). Chemicky aktivní a nebo aktivované deriváty se připravují navázáním PEG na požadovanou molekulu.  Výběr použité funkční skupiny se provádí podle druhu reaktivní skupiny na molekule, na kterou se má PEG navázat; u bílkovin to bývají reaktivní aminokyseliny jako například lysin, cystein, histidin, arginin, kyselina asparagová, kyselina glutamová, serin, threonin a tyrosin. Při konjugaci s aldehydovými polymery lze využít též aminovou skupinu na N-konci nebo karboxylovou skupinu na C-konci.  Deriváty první generace se připravují reakcí PEG se skupinou, která má reaktivní hydroxyly, například anhydridem, acylchloridem nebo chlormravenčanem. U druhé generace se využívají reakce s vhodnějšími skupinami, jako jsou aldehydy, estery a amidy.  Objevuje se vysoká poptávka po heterobifunkčních derivátech polyethylenglykolu; lze je totiž použít ke spojení dvou molekul tam, kde je potřeba hydrofilní, flexibilní a biokompatibilní molekuly. Nejčastěji používanými funkčními skupinami u heterobifunkčních derivátů jsou maleimid, vinylsulfony, pyridyldisulfid, aminy, karboxylové kyseliny a estery "N"-hydroxysukcinimidu.  PEGylační činidla třetí generace se používají, pokud je polymer rozvětvený do tvaru připomínajícího hřeben nebo Y, kde snižují viskozitu a zlepšují akumulaci v orgánech.

Omezení.

Nepředvídatelná rychlost odstraňování derivátů PEG z krevní plazmy může vést k hromadění sloučenin s vysokou molekulovou hmotností v játrech, u něhož však není známo, že by bylo toxikologicky významné. Změna délky řetězce může "in vivo" vést k nepředvídatelným změnám v odbourávání polymeru. Stabilitu PEGylovaných produktů mohou také ovlivňovat reakční podmínky, jako jsou pH, teplota, doba provádění reakce a poměr látkového množství peptidu a derivátu PEG. K překonání těchto omezení bylo vyvinuto několik postupů, například změna molekulové hmotnosti nebo polohy a druhu vazby PEG na peptid.

Jako PEGylace se označuje kovalentní i nekovalentní připojování polyethylenglykolu (PEG) na molekuly a makroskopické struktury, jako jsou léčiva nebo bílkoviny. Provádí se zahříváním reaktivního derivátu PEG s příslušnou látkou. Kovalentní navázání polyethylenglykolu na léčivo může toto léčivo z pohledu imunitního systému zakrýt a také pomocí něj lze rozpustit hydrofobní léčiva a bílkoviny.


Život.

Marie se narodila jako třetí dítě (druhá dcera) krále Francouzů Ludvíka Filipa a jeho manželky Marie Amálie, dcery Ferdinanda I. Neapolsko-Sicilského. Na otcovo naléhání byla dobře vzdělaná a zabývala se sochařstvím a kreslením. V Palais des Tuileries měla svůj vlastní ateliér, ve kterém mohla pracovat. Byla popisována jako temperamentní žena s množstvím energie, zajímající se o společnost i politiku.  Na začátku roku 1834, kvůli konsolidaci Červencoé monarchie a lepšímu přijetí Ludvíka Filipa ostatními evropskými panovníky, dal Ferdinand II. Neapolsko-Sicilský souhlas ke sňatku princezny Marie Orleánské s jedním z jeho mladších bratrů. Leopold Neapolsko-Sicilský, hrabě ze Syrakůs, byl (stejně jako Ferdinand II.) synem druhé manželky Františka I. Neapolsko-Sicilského, Marie Isabely Španělské. Synovec Mariiny matky (královny Marie Amálie) byl také nevlastním bratrem vévodkyně z Berry, dcery Františka I. a jeho první manželky Marie Klementiny Habsbursko-Lotrinské. Vévodkyně z Berry byla matkou legitimistického pretendenta francouzského trůnu, vévody z Bordeaux.  Nicméně, v dubnu 1834 zasáhlo Francii povstání, neapolský dvůr proto požadoval, aby Marie okamžitě obdržela část majetku Orleánských. Ludvík Filip považoval tento požadavek za nepřiměřený a manželské řízení se tak ukončilo.  Marie byla 17. října 1837 provdána za Alexandra Württemberského, syna vévody Alexandra Württemberského a Antoinetty Sasko-Kobursko-Saalfeldské. Pocházel z vedlejší větve nepříliš prestižního německého rodu. Alexandr byl však synovcem Fridricha I. Württemberského a Leopolda I. Belgického. Byl také bratrancem britské královny Viktorie a jejího manžela prince Alberta, také portugalského krále Ferdinanda II., ruských carů Alexandra I., a Mikuláše I. Obřad se konal 18. října 1837 ve Velkém Trianonu ve Versailles. Občanský obřad řídil Étienne-Denis Pasquier, katolický obřad Louis-Marie-Edmond Blanquart de Bailleul, versailleský biskup a luteránský obřad pastor Cuvier.  Marie měla s Alexandrem jediné dítě, syna Filipa, který po otci zdědil vévodství a v roce 1865 se oženil s Marií Terezií Rakousko-Těšínskou. Jsou to předkové současných uchazečů o württemberský trůn.  V roce 1838 odešla tuberkulózou oslabená Marie do Pisy, kde doufala, že jí příznivější klima pomůže k vyléčení. Jejího bratra, vévodu z Nemours, rodiče vyslali, aby ji doprovázel, přijel za sestrou těsně před její smrtí 6. ledna 1839. 27. ledna byla pohřbena v královské kapli v Dreux.

Umělkyně.

Jako studentka Aryho Scheffera byla talentovanou sochařkou a kreslířkou. Mnoho jejích prací se dochovalo a jsou nyní v muzeu v Dordrechtu v Nizozemsku.  Konkrétně navrhla okna v kapli svatého Saturnina v zámku ve Fontainebleau, která byla vyrobena Émilem Wattierem.

Marie Orleánská (12. dubna 1813 - 6. ledna 1839) byla francouzskou princeznou a sňatkem württemberskou vévodkyní. Před svatbou měla titul "Mademoiselle de Valois".


Objev.

Amalgámy začal využívat již v roce 1826 francouzský zubař Auguste Taveau. Spravoval poškozené zuby slitinou stříbra a rtuti. Stříbro vytvořilo s kapalnou rtutí středně tuhou pastu, která dobře vyplnila zub, a pak v něm ztuhla do potřebného tvaru.

Amalgámy.

Amalgám zlata.

Vzniká například tzv. amalgamačním způsobu těžby zlata, kdy je rozemletá hornina kontaktována s kovovou rtutí. Vzniklý amalgám zlata je po oddělení horniny pyrolyzován a rtuť prostě odpařena. Přinejmenším část rtuti ovšem uniká do atmosféry, a proto se dnes tento postup příliš nepoužívá. Rtuť se z tohoto amalgámu odpařuje při teplotě přes 300 °C a zbývá ryzí zlato. Amalgám zlata je kapalný. Ve světě se ročně spotřebuje pro těžbu zlata asi 800 tun rtuti.

Dentální amalgámy.

Používají se jako velmi odolná výplň zubu po odstranění zubního kazu. Jde o slitinu rtuti se stříbrem, mědí a cínem v poměru 1 dílu rtuti ku 1 dílu ostatních kovů. Ve světě se ročně spotřebuje do zubních amalgámů kolem 270 tun rtuti, z toho asi 70 tun připadalo na 15 zemí EU před jejím rozšířením o nové členské státy.  Dentální amalgám musí splňovat řadu přísných kritérií:  V dnešní době se hodně diskutuje o náhradě zubních amalgámů, protože si vědci nejsou jisti, nakolik poškozují zdraví lidí. Proto se hledají náhrady jako například plastické polymery.  Velká část rtuti ze zubních amalgámů končí v životním prostředí. Podle expertů každý rok končí v Evropské unii asi 30 tun rtuti v půdě, 24 tun ve vodě a 23 tun v ovzduší.  V některých severských státech (Norsko, Švédsko, Dánsko) se kvůli předpokládané škodlivosti od amalgámových plomb upustilo. V zahraničí proti amalgámovým výplním vystupují uznávaní vědci jako: Dietrich Klinghardt, dr. Joachim Mutter, dr. Andy Cutler, Jutta Altmann–Brewe aj. V Česku se stále používají.  Od 1. července 2018 platí zákaz používání u dětí do 15 let a u těhotných a kojících žen.

Sodíkový amalgám.

Vzniká při elektrolýze roztoku se sodnými kationty na rtuťové katodě. Používá se dále při výrobě hydroxidu sodného.

Draslíkový amalgám.

Podobně jako sodíkový vzniká při elektrolýze roztoku s draselnými kationty na rtuťové katodě. Používá se dále při výrobě hydroxidu draselného nebo při přípravě fulminátu draselného a jinde.

Amalgámy jsou kapalné nebo pevné slitiny rtuti (případně gallia) s jedním nebo několika kovy, například se sodíkem, stříbrem, zlatem, zinkem, mědí, cínem, kadmiem či olovem. Lze je připravit většinou přímým stykem rtuti s kovem.


Námět a historie vzniku.

Maurice Ravel si ke zhudebnění vybral ironickou komedii s mírně erotickým nádechem autora Franc-Nohaina, který nejprve nebyl nápadem Ravela zhudebnit toto dílo nadšen. Když ale uslyšel první Ravelovy hudební ukázky, změnil názor a stal se i autorem libreta k opeře. Ravel si vybral tento text hlavně proto, že se děj odehrává v hodinářském krámku. Mohl tak hudebními prostředky vzdát hold své velké zálibě v hodinových, hracích a jiných mechanických strojcích. Španělský motiv se objevuje výrazněji zejména v závěrečné habaneře.  Maurice Ravel věnoval svoji první operu svému otci, který tím byl velmi poctěn. Od dokončení opery v roce 1907 k její premiéře v roce 1911 však uběhly čtyři roky, během kterých Ravelův otec zemřel. Ravel se chtěl osobně účastnit všech příprav na premiéru své opery v Opéra-Comique v Paříži dne 19. května 1911. Byla uvedena spolu s operou "Thérèse" skladatele Julese Masseneta, ale bez velkého úspěchu; po prvních devíti představeních byla stažena z repertoáru.  Daleko většího úspěchu se dočkala při uvedení v Opéra national de Paris 5. prosince 1921 s belgickou sopranistkou Fanny Heldy v roli Concepción. Do Opéra-Comique se vrátila v roce 1945, kde je na repertoáru dodnes. Mimo Francii byla uvedena nejprve v londýnském Royal Opera House v Covent Garden v roce 1919 a pak následovala další světová města: Chicago a New York (1920), Brusel (1921), Basilej a Rotterdam (1923), Praha (1924), Hamburg, Stockholm (1925), Buenos Aires (1932), Káhira (1934). V Kanadě byla uvedena poprvé na festivalu v Montrealu v roce 1961.

Obsah.

Opera se skládá z předehry a jednoho dějství o 21 obrazech.  Místo a doba: Toledo, Španělsko, 18. století  "Hodinářský krámek a dílna hodináře Torquemady v Toledu"  Do hodinářského krámku a dílny postaršího hodináře Torquemady přichází mezkař Ramiro, aby si nechal seřídit hodinky, které mu daroval jeho strýc, toreador, protože při svém povolání potřebuje nutně znát přesný čas.  Hodinář je právě na odchodu a vyzývá mezkaře, aby počkal, až se vrátí, že mu hodinky seřídí. V krámku stojí na čestném místě dvoje vzácné kastilské stojací hodiny a hodinářova hezká, mladá žena Concepción žádá svého manžela, aby jedny z nich vynesl po schodech do ložnice, že by se jí tam líbily. Manžel odpovídá, že na to nemá dost sil a odchází.  Když se mezkař na chvíli vzdálí, přichází do krámku mladý student a básník Gonzalve, který je do Concepción zamilovaný. Concepción totiž využívá toho, že její manžel odchází pravidelně jeden den v týdnu, aby provedl údržbu a seřízení radničních hodin, a dává si v krámku dostaveníčko se svými ctiteli. Tentokrát ale ruší její plány přítomnost mezkaře a proto poručí Gonzalvovi, aby se schoval do jedněch ze stojacích hodin. Když se mezkař objeví, poprosí ho, zda by nemohl vynést hodiny po schodech do ložnice, aby se mohla podívat, jak by se tam hodily.  Mladý mezkař, který je trochu neohrabaný při navazování známostí se ženami, se rád chopí tohoto úkolu a snadno vynese hodiny i s obsahem nahoru. Potom se vrátí do krámku a roztoužená Concepción odchází do ložnice. Po chvíli ale zjistí, že Gonzalve se, tak jako vždy, chystá vyznávat jí lásku krásnými slovy namísto činy. Nechá ho proto v hodinách a sejde dolů, aby požádala Ramira o snesení hodin zpět do krámku, že se jí v ložnici nelíbí. Když jde mezkař nahoru pro hodiny, přichází do krámku další nápadník, tlustý, starý bankéř don Iñigo Gomez. Když Concepción slyší, že se po schodech blíží Ramiro s hodinami, poručí Gomezovi, aby se schoval do druhých hodin. To se mu sice podaří, ale svoji tloušťkou se v hodinách zaklíní a nemůže se hnout.  Se sladkým úsměvem požádá Concepción Ramira, zda by neodnesl ještě ty druhé hodiny, třeba se tam budou vyjímat lépe. Mezkař opět s lehkostí vynese i druhé, ještě těžší, hodiny do ložnice a vrátí se. Concepción jde nahoru a když zjistí, že Gomez je v hodinách zaklíněný, zavolá Ramira, aby je zase vrátil dolů. Oboje hodiny s nápadníky stojí v krámku na svém místě a Concepción, okouzlená silou mezkaře, ho pozve nahoru do své ložnice.  Když Gonzalve zaslechne, že se hodinář vrací, vystoupí z hodin a předstírá, že si je se zájmem prohlíží. Také zaklíněný Gomez otevře dveře od hodin a když hodinář vstoupí, oba předstírají, že si je podrobně prohlížejí i zevnitř, za účelem jejich koupě.  Hodinář je velice potěšen vyhlídkou na dobrý obchod, když vchází rozzářená Concepción s mezkařem Ramirem, který konečně silou vyprostí Gomeze z hodin. Všichni jsou teď spokojení. Hodinář proto, že udělal dobrý obchod, básník Gonzalve a bankéř Gomez proto, že zdařile utajili své zálety a Concepción s mezkařem Ramirem proto, že se jim podařilo naplnit svoji milostnou touhu.  Na konci opery se pětice protagonistů obrací do hlediště a zpívá závěrečné ponaučení jako parafrázi z Boccaccia  "Mezi více nápadníky, jen tomu se uspět zdaří,
 kdo přijde v pravou lásky chvíli,
 a zde byla řada na mezkaři!"

Hudba.

V předehře zachytil autor atmosféru hodinářského krámku s různými zvuky tikajících hodin. V samotné opeře pak nekomponoval sbory, ale dává významnou roli textu a nutí zpěváky odhalit své tváře i v herectví. Ze španělských motivů je uplatněna jota, malagueña a habanera.

Španělská hodinka (v originále "L'Heure espagnole") je první ze dvou oper francouzského skladatele Maurice Ravela. Jedná se o jednoaktovou hudební komedii (opéra-bouffe) pro pět solistů a orchestr, z roku 1907. Autorem libreta byl Maurice Étienne Legrand, píšící pod pseudonymem Franc-Nohain. Premiéra opery se konala 19. května 1911 v divadle Opéra-Comique v Paříži.


Biografie.

Studoval v Prešpurku a Vídni. Absolvoval konzulární akademii a nastoupil diplomatickou dráhu. Působil v Alexandrii, Bukurešti, Bělehradu a Sofii. V letech 1882–1886 vedl generální konzulát v Moskvě. V období let 1887–1895 zastával post velvyslance Rakouska-Uherska v Sofii, roku 1896 ve Stuttgartu, roku 1897 v Aténách.  Jeho kariéra vyvrcholila na počátku 20. století. V období od 24. července 1903 do 12. února 1912 působil jako společný ministr financí Rakouska-Uherska (po rakousko-uherském vyrovnání šlo ovšem spíše o účetní post, bez výraznějších exekutivních a rozpočtových pravomocí). V této funkci rovněž vykonával působnost guvernéra okupované Bosny a Hercegoviny, která byla roku 1908 anektována monarchií. Nechal vypsat volby do Zemského sněmu Bosny a Hercegoviny a navrhl ústavu pro tuto novou provincii říše. Byla mu vyčítána náklonnost k Srbům, situaci v Bosně se mu ale nepodařilo uklidnit.  Od 13. ledna 1915 do 22. prosince 1916 byl ministrem zahraničí Rakouska-Uherska, tedy šéfem rakousko-uherské diplomacie a zároveň z titulu této funkce i předsedou ministerské rady pro společné záležitosti (nominálním ministerským předsedou Rakouska-Uherska). Ovšem po rakousko-uherském vyrovnání nehrál tento post skutečnou roli předsedy exekutivy, kterou vykonávaly samostatné předlitavské a uherské vlády.  Do funkce v čele rakousko-uherské diplomacie se Burián dostal poté, co z tohoto postu musel odejít Leopold Berchtold, který se zapojil do debat o zajištění neutrality Itálie. Německo jako spojenec Vídně navrhovalo územní ústupky Itálii coby prostředek k odvrácení této země od aliance s dohodovými velmocemi. Plány ovšem ve Vídni narazily a István Burián měl na ministerské pozici důsledněji a bez ohledu na německé přání hájit územní celistvost Rakouska-Uherska. Už v březnu 1915 se ale sám vyslovil pro ústupky Itálii, s poukazem na stále tvrdší tlak z Berlína. Nakonec ovšem Itálie na jaře 1915 definitivně přešla do dohodového tábora a tyto debaty už nepokračovaly. Jako ministr oponoval taky plánům na vedení neomezené ponorkové války. Buriánův odchod z čela ministerstva souvisel se střídáním politických elit po nástupu nového císaře Karla I. Podobně musel odejít z čela předlitavské vlády Ernest von Koerber. Nahradili je lidé blízcí Karlu I. i zabitému nástupníkovi trůnu Františku Ferdinandovi d'Este.  Od 28. října 1916 do 2. prosince 1916 se pak (jako správce) nakrátko vrátil do funkce společného ministra financí Rakouska-Uherska. Znovu post šéfa rezortu společných financí zastával od 22. prosince 1916 do 7. září 1918, z toho od 16. dubna 1918 jako správce.  Od 16. dubna 1918 do 24. října 1918 byl znovu ministrem zahraničí Rakouska-Uherska. Ve funkci již řešil složitou mezinárodně-politickou situaci, v níž pokusy o mírovou dohodu narážely na nedořešenou národnostní otázku v monarchii. Burián se pokusil o smírné urovnání válečného konfliktu a 14. září 1918 se obrátil nótou na všechny válčící státy s výzvou k jednání. Západní mocnosti ale nabídku odmítly a zesílily svou kampaň, zejména na Balkánu. 5. října 1918 se pak Německo i Rakousko-Uhersko obrátily s novou výzvou k jednání na amerického prezidenta Wilsona, přičemž jako základní pozici přijali předchozích čtrnáct bodů prezidenta Wilsona z ledna 1918, v nichž se počítalo s dalekosáhlou autonomií národů Rakouska-Uherska. Americká odpověď z 14. října ovšem naznačovala posun ve vnímání budoucnosti podunajské monarchie, protože USA uznaly národní reprezentace Čechoslováků a Jihoslovanů. Burián tak v posledních týdnech svého působení na ministerském křesle zažíval předehru k rozpadu státu.

István Burián, též "Stephan Burián von Rajecz" (16. ledna 1851 Stupava – 20. října 1922 Vídeň), byl rakousko-uherský, respektive uherský diplomat a politik, v letech 1903–1912 a 1916–1918 ministr financí Rakouska-Uherska, za první světové války pak dvakrát ministr zahraničí Rakouska-Uherska.


Historie.

Královský palác byl původně postaven jako radnice. Stavba nové radnice započala dne 20. ledna 1648 na náměstí Dam. Krátce poté, dne 15. května 1648, byl podepsán Vestfálský mír, kterým skončila Třicetiletá válka (pro Nizozemce skončila Osmdesátiletá válka – do války počítají ještě předchozí boje za nezávislost na Španělsku). A protože se uvolnila značná část kapitálu, peníze mohly být směrovány do budovy příliš malé nově dokončené radnice. Vláda proto povolala architekta Jacoba van Campena, který měl za úkol postavit novou radnici v klasicistním stylu. Stará radnice byla zničena a postavena větší a prestižnější radnice. I když zdaleka nedostavěná, radnice otevřela své dveře v roce 1655. Potěšení občané Amsterdamu hrdě prohlašovali radnici za osmý div světa.  Poté, co v roce 1795 obsadila republikánská Francie Republiku sedmi spojených provincií Nizozemských, odešel místodržitel Vilém V. Oranžský se synem Vilémem do exilu v Anglii. Francouzi na obsazeném území vyhlásili Batávskou republiku, což byla jedna z francouzských sesterských republik. V roce 1806 sem Napoleon Bonaparte dosadil jako krále svého bratra Ludvíka Napoleona. V roce 1808 se Ludvík rozhodl, že v radnici bude jeho sídlo. Tak začaly velké přestavby na královský palác ve francouzském empírovém slohu. Král Ludvík také založil Královské muzeum, které bylo základem pro dnešní známé Rijksmuseum.  Po skončení Napoleonských válek a Vídeňském kongresu (1814–1815) se stalo území součástí nově vytvořeného Spojeného království Nizozemského. Vilém I. Nizozemský se vrátil do Nizozemí a přijal roli panovníka. Královský palác zůstal ve francouzském stylu, jen s drobnými úpravami nového panovníka. Od této doby se korunovace nových králů odehrává v kostele Nieuwe Kerk nedaleko Královského paláce. Královský palác ovšem není hlavním sídlem králů a královen – je jím palác ve městě den Haag.

Královský palác (Koninklijk Paleis) se nachází v centru Amsterdamu na okraji náměstí Dam. Objekt je považován za nejvýznamnější historickou a kulturní památku zlatého věku Holandska a je jeden ze tří oficiálních paláců holandské královské rodiny. Další dva jsou palác Noordeinde a Huis ten Bosch, oba v Haagu. Ještě je nutno podotknout, že celý Amsterdam leží na vodě a četných ostrůvcích – tento palác proto stojí na 13 659 dřevěných pilotech. Nízká hladina vody byla v kanálech udržována díky přehradám. Ve 13. století byla přehrada postavena v ústí řeky Amstel, tak vzniklo jméno Amsterdam (Dam – přehrada). Jedna přehrada byla také postavena na náměstí Dam.


Stavba těla.

Povrch těla je poset menšími i většími ostny, dva největší se nacházejí na spodní části stehen posledního páru nohou.  Dospělý samec je tmavě hnědý až hnědočerný, povrch kůže je lesklý, neslizký. Každý pár noh je zakončen dvěma drápy, pomocí kterých se dokáže pohybovat i po hladkém povrchu. V případě ohrožení se postaví na dva přední páry končetin a zadní natahuje vysoko do výšky. Brání se zdvihnutím zadečku a zadním párem končetin, které svírá jako klepeta a svého protivníka píchá velkými ostny.  Samice je o něco větší než samec, dosahuje velikosti 12–15 cm a její zadní část těla je ukončena dlouhým kladélkem. Je světlejší než samec. Po šestém svlékání (cca 6 měsíců) klade vajíčka velká 8×4 mm do písku, rašeliny, apod. Denně naklade přibližně 3–6 vajíček, celkem nejvýše 60 vajíček.  Dospělí jedinci žijí průměrně jeden rok.

Rozmnožování.

Inkubační doba vajíček je 4–6 měsíců. Z vajíček se líhnou světle hnědé nymfy, dlouhé až 2 cm, které postupným svlékáním mění svou barvu na světle zelenou až tmavě hnědou. Před svlékáním je kůže matná. Při svlékání nejdříve praskne kůže za hlavou, jedinec si vysvleče tykadla a hlavu a postupně se vysune z kůže směrem k zadečku. Celé svlékání trvá přibližně 30–40 minut podle velikosti nymfy.

Výskyt a způsob života.

Strašilka ostruhatá je noční živočich. Přes den se skrývá pod kůrou stromů nebo v listech. V době odpočinku má nohy napřímeny podél těla, které jakoby s tělem splývaly.

Chov.

Strašilky ostruhaté vyžadují prostorné insektárium spíše vlhčího typu.  Je vhodné insektárium vybavit úkryty (kůrou stromů), kde se přes den schovají nebo zeminou, kde dospělé samičky kladou vajíčka. Je také důležité, aby se strašilky mohly napít, například dospělé kladoucí samice mohou trpět dehydratací.  V přírodě se často živí blahovičníky, v chovech ochotně přijímají listy ostružiníku, maliníku, břečťanu, hlohu, dubu, buku, růže...

Strašilka ostruhatá ("Eurycantha calcarata", Lucas, 1869) je strašilka z Papuy Nové Guiney. Tělo dospělého samce je dlouhé 10–12 cm, samice 12–15 cm.


Počátky kariéry.

Kněžské svěcení přijal 3. července 1970. V roce 1979 se začal připravovat na diplomatickou službu v Papežské diplomatické akademii. Jako nuncius působil mezi lety 1992 a 2001 v mnoha zemích, včetně Srí Lanky, Íránu, Brazílie a Filipín. Ačkoliv byl tehdy formálně přiřazen do filipínské Manily, významně se podílel na tzv. takzvané Studijní misi do Číny, kdy se urovnávaly vztahy s čínskou katolickou církví jak s oficiální, tak s podzemní. Dne 17. ledna 2001 byl jmenován apoštolským nunciem v Iráku a Jordánsku a zároveň osobním arcibiskupem. Biskupské svěcení mu udělil papež Jan Pavel II. 19. března téhož roku.  Po vypuknutí války v Iráku odmítl opustit nunciaturu a zůstal v zemi po celou dobu konfliktu. V únoru 2005 byl jmenován nunciem na Filipínách. Dne 9. června 2007 se vrátil do Vatikánu, kde byl pověřen prací ve státním sekretariátu jako vedoucí sekce pro všeobecné záležitosti.

Prefekt Kongregace pro evangelizaci národů a kardinál.

Poté, co kardinál Ivan Dias dovršil v květnu 2011 kanonický věk a odešel na odpočinek, ho papež Benedikt XVI. jmenoval novým prefektem Kongregace pro evangelizaci národů. Dne 6. ledna 2012 bylo oznámena jeho kardinálská nominace, kardinálské insignie převzal na konzistoři 18. února 2012. Kromě mateřského jazyka hovoří francouzsky, španělsky, anglicky a portugalsky. Reskriptem z 26. června 2018 jej papež František jmenoval kardinálem-biskupem, přičemž mu zůstává titulární diakonie Nostra Signora di Coromoto in San Giovanni di Dio, ale ve všem je postaven na roveň ostatním kardinálům-biskupům, kteří mají svou titulární suburbikální diecézi.

Velmistr Řádu Božího hrobu.

Dne 8. prosince 2019 jej papež František jmenoval velmistrem Řádu Božího hrobu a zároveň jmenoval jeho nástupcem v úřadu prefekta kongregace pro evangelizaci národů kardinála Tagleho. Dne 16. ledna 2020 přijal od svého předchůdce kardinála O'Briena investituru za rytíře kolany Řádu Božího hrobu a ujal se své funkce velmistra.

Fernando kardinál Filoni (* 15. dubna 1946, Manduria) je italský římskokatolický biskup a kardinál, bývalý prefekt Kongregace pro evangelizaci národů, velmistr Řádu Božího hrobu.


Oblast 51.

V květnu 1989 se pod pseudonymem "Dennis" a se skrytou tváří, objevil v rozhovoru s vyšetřujícím reportérem Georgem Knappem na televizní stanici "KLAS" v Las Vegas, aby diskutoval o svém domnělém zaměstnání v "S-4", což mělo být podpůrné zařízení, o kterém tvrdil, že existuje poblíž Nellisově letecké základny známé jako Oblast 51. Řekl, že zařízení "S-4" sousedí s jezerem Papoose Lake, které se nachází jižně od Oblasti 51 u jezera Groom Lake. Tvrdil, že na pozemku se nacházely skryté hangáry s letadly zabudované do úbočí hory. Tvrdil, že jeho úkolem bylo pomáhat s reverzním inženýrstvím jednoho z devíti létajících talířů, o nichž tvrdil, že jsou mimozemského původu. Dle jeho výpovědi byl jeden z létajících talířů "sportovní model", který byl vyrobený z kovové látky podobné korozivzdorné oceli. V následujícím rozhovoru, který se konal v listopadu, vystupoval již veřejně a pod svým vlastním jménem.  Prohlásil, že studovaný létající talíř byl poháněný chemickým prvkem s atomovým číslem 115, nebo "E115" (který pravděpodobně v 80. letech 20. století již existoval, ale ještě nebyl uměle vytvořený. To se povedlo až v roce 2003 a byl pojmenován jako ununpentium, přičemž později byl přejmenován na moscovium). Vysvětloval, že pohonný systém spoléhal na stabilní izotop E115, který generuje gravitační vlnu, která umožnila letadlu letět a vyhnout se vizuální detekci lomu světla kolem něj. Dosud nebyly syntetizovány žádné poločasy přeměny moscovia; všechny se ukázaly jako velmi radioaktivní a během několika stovek milisekund se rozkládaly.  Dle Lazarova tvrzení, po vstupu do programu četl dokumenty z tiskových konferencí popisující historické zapojení Země s mimozemskými bytostmi popisovanými jako Grey alien z planety obíhající dvojhvězdný systém Zeta reticuli v souhvězdí Sítě v průběhu posledních 10 000 let. Systém Zeta reticuli byl Barneyem a Betty Hillovými v minulosti prohlašován za domov mimozemšťanů, s nimiž se údajně setkali. Od září 2019 nebyly v systému Zeta reticuli nalezeny žádné exoplanety.  Jeho příběh zaujal pozornost médií, příznivců i kritiků. Lazar připustil, že nemá žádné důkazy, které by podpořily jeho hlavní tvrzení o mimozemských technologiích.

Pozadí.

Vzdělání a kvalifikace.

Lazar absolvoval koncem 70. let 20. století kurzy elektroniky na Pierce Junior College v Los Angeles. Také prohlašoval, že získal magisterské tituly z fyziky na Massachusettském technologickém institutu a v oboru elektrotechnologie na Kalifornském technologickém institutu. Nicméně, neexistují žádné záznamy že by Lazar tyto instituce opravdu navštěvoval.

United Nuclear.

Vlastní a provozuje společnost "United Nuclear Scientific Equipment and Supplies", která prodává různé materiály včetně radiačních senzorů, radioaktivních rud, neradioaktivních prvků (jako je čistý křemík), výkonných magnetů a dalších vědeckých zařízení, jako je aerogel nebo laboratorní chemikálie. V roce 2006 byli Lazar i jeho manželka Joy White obviněni z porušení federálního zákona o nebezpečných látkách, když přepravovali zakázané chemikálie přes státní hranice. Záznamy pocházely z kontroly obchodní kanceláře společnosti United Nuclear v roce 2003, kde byly prověřovány záznamy o prodeji chemikálií.  Společnost United Nuclear se přiznala ke třem trestným činům. Za otevření mezinárodního obchodu, za pomoc a účast v zavádění zakázaných a nebezpečných látek do mezinárodního obchodu. V roce 2007 byla společnosti United Nuclear udělena pokuta 7500 dolarů za porušení zákona zakazujícího prodej chemikálií a komponentů používaných k nezákonným nukleárním a chemickým experimentům.

Festival Desert Blast.

Lazar a jeho dlouholetý přítel Gene Huff organizovali festival "Desert Blast" (pouštní výbuch). Šlo o každoroční festival v poušti Nevada, který byl určen nadšencům pyrotechniky. Začali ho provozovat v roce 1987, ale formálně pojmenovaný byl v roce 1991. Název festivalu byl inspirován Válkou v Zálivu. Součástí festivalu jsou domácí výbušniny, rakety, proudová vozidla a další pyrotechnika, s cílem zdůraznit zábavný aspekt chemie a fyziky.

Robert Scott Lazar (* 26. ledna 1959 Coral Gables, Florida) je americký ufolog, konspirační teoretik a podnikatel, který je především známý svým tvrzením, že byl v roce 1980 najatý jako reverzní inženýr do oblasti "S-4", která se má údajně nacházet několik kilometrů jižně od Oblasti 51.


Život.

Narodil se 17. června 1901 v Szilágysomlyó v Rumunsku. Tam také vystudoval základní školu a gymnázium. V roce 1920 nastoupil ke studiu medicíny na univerzitě ve městě Cluj-Napoca. Po prvním roce studií odešel na univerzitu v Kielu v Německu a titul doktora medicíny získal v roce 1930 na Vratislavské univerzitě. Společně se svojí ženou, s níž se oženil v roce 1927, a dcerou (nar. 1929) se vrátil zpět do Rumunska, kde začal pracovat jako lékař ve městě Oradea. Odtud se přestěhoval(1937) do městečka Vișeu de Sus, které se v roce 1940 stalo součástí Maďarska.  Po obsazení Maďarska německými vojsky 19. března 1944 a zahájení likvidace maďarských Židů, byl společně s rodinou v druhé polovině května deportován do koncentračního tábora Auschwitz-Birkenau. Dr. Nyiszli dostal táborové číslo A-8450 a díky své specializaci na soudní lékařství byl zaměstnán jako asistent doktora Josefa Mengeleho. Jeho úkolem se stalo provádění pitev dvojčat a trpaslíků, kteří zemřeli během Mengeleho experimentů. Kromě toho působil také jako ošetřující lékař pro členy sonderkommanda a esesmany, kteří pracovali u plynových komor a krematorií.  Jelikož bydlel přímo v krematoriu II v Birkenau, měl velmi dobrý přehled o všem, co se dělo v plynových komorách. Stal se tak přímým svědkem masového vraždění židovského obyvatelstva.  V lednu 1945 byl evakuován do koncentračního tábora Mauthausen. Po třídenním pobytu v tamější karanténě byl převezen do tábora v Melku. Nakonec byl osvobozen 5. května 1945 v koncentračním táboře Ebensee. Jeho žena a dcera válku také přežily (osvobozeny v Bergen-Belsenu)  Po válce už nikdy neprovozoval lékařskou praxi. V říjnu 1947 vypovídal jako svědek před Mezinárodním vojenským tribunálem v Norimberku.  5. května 1956 zemřel po dlouhé nemoci na infarkt.

Dílo.

Krátce po válce sepsal dr. Nyiszli své vzpomínky na pobyt v Auschwitz-Birkenau. Později byly přeloženy do mnoha jazyků. V češtině vyšly v roce 2009 pod názvem Byl jsem Mengeleho asistentem.  Na základě jeho knihy natočil v roce 2001 americký režisér Tim Blake Nelson film Šedá zóna. Dr. Nyiszliho v něm zahrál Allan Corduner.

Miklós Nyiszli (maďarsky "Nyiszli Miklós", *17. června 1901, Szilágysomlyó (dnes Șimleu Silvaniei), Rumunsko - 5. května 1956) - maďarský a rumunský lékař a spisovatel, vězeň nacistických koncentračních táborů, spolupracovník doktora Josefa Mengeleho.


Rozsah SJM.

Zákonný režim.

V zákonném režimu patří do společného jmění manželů majetek, který získá jeden nebo oba manželé po dobu trvání manželství kromě následujících výjimek:  Nová právní úprava určuje, že součástí společného jmění manželů je i zisk, který plyne z majetku, který náleží do vlastnictví pouze jednomu z manželů.  Součástí společného jmění manželů jsou i dluhy vzniklé za trvání manželství kromě následných výjimek:

Smluvený režim.

Smluvený režim je založen smlouvou, která může být uzavřena před i během trvání manželství. Upravují se v ní povinnosti a práva, týkající se společného jmění. Ujednání je třeba uzavřít formou veřejné listiny. Smluvený režim může mít následující podoby:

Režim založený rozhodnutím soudu.

Je zásah do zákonného režimu ze strany soudu. Soudní řízení se zahajuje na základě návrhu jednoho z manželů. Soud rozhoduje o zúžení nebo zrušení společného jmění manželů. Pro rozhodnutí soudu je hlavní důvod, který soud musí shledat za závažný. Za závažné důvody jsou vždy považovány: Režim založený rozhodnutím soudu lze změnit smlouvou manželů nebo rozhodnutím soudu, pokud závažné důvody pominuly. Zároveň nesmí rozhodnutí vyloučit schopnost manžela zabezpečovat rodinu a bere zřetel na práva třetí osoby.

Správa SJM.

Správa SJM podle zákonného režimu.

Majetek užívají a udržují oba manželé společně. Běžné záležitosti (nákupy, opravy) může vykonávat každý sám. Nejde-li o běžné záležitosti, např. využití majetku k podnikání, je potřeba souhlasu obou manželů. Ze závazků patřících do společného jmění a právního jednání týkajících se společného jmění jsou oba oprávněni a povinni společně a nerozdílně.

Správa SJM podle smluveného režimu.

Smluvený režim ujednává, který manžel bude spravovat společné jmění nebo jeho součást a jakým způsobem. Manžel, který spravuje veškeré společné jmění smí právně jednat pouze se souhlasem druhého manžela

Správa SJM podle režimu založeného rozhodnutím soudu.

Soud na základě návrhu druhého manžela rozhodne jakým způsobem bude společné jmění spravováno, pokud jeden z manželů při správě společného jmění jedná proti zájmu druhého manžela, rodiny nebo rodinné domácnosti.

Zánik SJM.

Společné jmění manželů zaniká: V případě zániku společného jmění manželů se musí provést jeho písemné vypořádání, při kterém se vychází z toho, že podíly obou manželů na zaniklém společného jmění jsou stejné. Pokud nedojde k dohodě, rozhodne o vypořádání na návrh jednoho z manželů soud civilním řízením Iudicium duplex. Pokud by ani k tomuto vypořádání nedošlo, nastupuje po třech letech od zániku společného jmění právní fikce, že k vypořádání došlo. V takovém případě platí, že movité věci si bývalí manželé rozdělili podle toho, u kterého z nich se nacházejí, u ostatních movitých věcí, dluhů a u nemovitých věcí vzniká podílové spoluvlastnictví, přičemž jejich podíly jsou stejné.

Bydlení manželů.

Manželé mají své obydlí tam, kde mají rodinnou domácnost. Právní termín obydlí znamená místo, kde osoby skutečně bydlí. Manželé se musí dohodnout na adrese rodinné domácnosti, pokud se dohodnou, mohou bydlet odděleně. Platí zásada, že pokud má jeden z manželů výhradní právo bydlení v domě nebo bytě, vznikne uzavřením manželství právo bydlet i druhému manželovi. Totéž platí i v případě nájemního práva. Platí zásada, že nájemní právo vzniká i v případě, kdy nájemní smlouva je uzavřena již za trvání manželství.  Na zřeteli je ochrana rodiny, zákon ukládá zdržet se všeho a předejít všemu, co by mohlo bydlení rodiny znemožnit nebo ohrozit.

Bydlení po zániku manželství.

Úprava bydlení po zániku manželství:

Společné jmění manželů (SJM) vzniká uzavřením manželství. Jde o specifickou formu spoluvlastnictví, která může vzniknout jen mezi manžely a která má vlastní úpravu odlišnou od obecného spoluvlastnictví.


Život.

Li Žuej-chuan je chanské národnosti, pochází z obyčejné rolnické rodiny. Narodil se roku 1934 v severočínském Pao-ti (ve třicátých letech okres provincie Che-pej, od roku 2001 městský obvod v Tchien-ťinu).  V letech 1951–1965 pracoval v Pekingské stavební společnosti č. 3, začínal jako dělník, v letech 1958–1963 dálkově vystudoval Institut architektury a stavebnictví. Roku 1959 vstoupil do Komunistické strany Číny. Roku 1965 přešel do stranického aparátu, na místo zástupce tajemníka stranického výboru v Pekingské společnost stavebních materiálů. Za kulturní revoluce byl pronásledován, po roce 1971 se vrátil do řídících funkci ve stavebnictví. V letech 1973–1979 byl místopředsedou pekingských odborů, v letech 1979–1981 místopředsedou Všečínské federace mládeže a tajemníkem ÚV Komunistického svazu mládeže. Byl poslancem Všečínského shromáždění lidových zástupců v letech 1978–1998 a členem jeho stálého výboru v letech 1978–1983.  Roku 1982 byl přeložen do Tchien-ťinu. Zprvu na místo jednoho z tajemníků tchienťinského městského výboru KS Číny (1982–1984) a úřadujícího starosty, v letech 1982–1989 starosty Tchien-ťinu. Od roku 1987 současně stál v čele tchienťinské stranické organizace (jako tajemník městského výboru).  Roku 1982 byl zvolen členem ÚV KS Číny, roku 1987 i členem politbyra a v červnu 1989 do sekretariátu ÚV a (tehdy šestičlenného) stálého výboru politbyra. V nových funkcích převzal odpovědnost za ideologii, v letech 1989–1992 byl proto také předsedou Ústřední vedoucí skupiny pro progandu a ideologickou práci.  Po XIV. sjezdu KS Číny v říjnu 1992 odešel z ideologických orgánů, a na jaře 1993 byl zvolen Předsedou celostátního výboru Čínského lidového politického poradního shromáždění (ČLPPS), znovuzvolen byl i na druhé období roku 1998. Během jeho funkčních období vzrostla váha ČLPPS v čínském politickém systému, pod jeho vedením shromáždění navázalo spolupráci s partnerskými oraganizemi v desítkách zemí světa. Po XVI. sjezdu KS Číny koncem roku 2002 již nebyl zvolen do ÚV a následující jaro odešel i ze státních funkcí.  Podle BBC byl politikem, který nezapoměl na své začátky, na obyčejné lidi. Jeho manželka pracovala jako dělnice až do penze, v Tchien-ťinu získal popularitu vystupováním v rádiu a televizi, kde odpovídal na dotazy diváků a posluchačů. Jako vrchní ideolog poněkud uvolnil kontrolu nad médii, byl vnímán jako liberál a zastánce obyčejných lidí v nejvyšším vedení KS Číny.

Li Žuej-chuan (; * 17. září 1934) je čínský komunistický politik, v letech 1989–2002 člen stálého výboru politbyra ÚV KS Číny, několikačlenného nejvyššího rozhodovacího orgánu v zemi. V letech 1989–1992 řídil ideologickou práci v Komunistické straně Číny a čínských médiích, poté byl deset let předsedou celostátního výboru Čínského lidového politického poradního shromáždění. V letech 2002/2003 odešel z politiky.


Reprezentace.

Byl členem reprezentačního výběru pro olympijský turnaj v Lake Placid 1980. V rámci přípravy, která probíhala po celý úvod sezony 1979/80, odehrál 53 utkání ve kterých si připsal 45 bodů (15 branek a 30 asistencí). Na samotném turnaji Američané získali zlaté medaile, hlavně díky šokujícímu vítězství nad SSSR (Zázrak na ledě).  Reprezentoval i na mistrovství světa 1981 ve Švédsku (5. místo).

Kariéra.

V rodném Evelethu hrál do roku 1976 středoškolskou ligu. V letech 1976-79 nastupoval za celek univerzity Minnesota-Duluth. Po sezoně 1979/80 strávené v olympijském výběru (viz výše) odehrál následující ročník ve druhé švýcarské lize za HC Lugano.  Od roku 1981 hájil barvy klubu NHL New York Rangers, za který odehrál pět sezon. Největší utkání ve své kariéře v NHL odehrál 23.2.1983 v domácí Madison Square Garden, když nastřílel pět branek do sítě Hartford Whalers. V říjnu 1986 byl vyměněn za druhou volbu v draftu 1988 do Minnesota North Stars. Za Minnesotu však odehrál pouze 12 utkání, v sezoně stihl ještě jeden zápas v britské lize za Dundee Rockets. V letech 1987-89 oblékal dres HC Bolzano, klubu italské ligy. Na jaře 1988 vypomohl v závěru druhé švýcarské ligy klubu Zürcher SC. V Bolzanu v roce 1989 skončil s hokejem.  V září 1991 se rozhodl k návratu, když podepsal smlouvu s nováčkem NHL San Jose Sharks. Při premiérovém utkání Žraloků 4. října 1991 na ledě Vancouver Canucks přihrál na historicky první branku klubu. Nastoupil ještě druhý den proti stejnému soupeři na domácím ledě, což byl nakonec jeho poslední zápas v kariéře.

Mark Thomas Pavelich (* 5. června 1958 v Evelethu, Minnesota, USA) je bývalý americký hokejový útočník, který odehrál 355 utkání v NHL.


Charakteristika.

Návratový datový typ "void" se obvykle používá u funkcí, které nevrací konkrétní hodnotu, ale jsou využívány kvůli vytváření vedlejších účinků, jako je plnění některých úkolů nebo výpis výstupních parametrů. Použití funkcí s návratovým typem "void" je v tomto ohledu srovnatelné se syntaktickými konstrukty v jiných programovacích jazycích, které v takovém případě používají speciální typ podprogramu (tzv. procedura), jako například v programovacím jazyce Visual Basic nebo Pascal, případně podobně jako typ jednotky používaný ve funkcionálních programovacích jazycích a v teorii typů.  Programovací jazyk C a C++ podporují "ukazatele na typ void" (definováno jako codice_1), ale to je nesouvisející pojem. Proměnné tohoto typu jsou ukazatele na data blíže "nespecifikovaného" typu, takže v tomto kontextu (ale ne jinak) působí codice_1 zhruba jako univerzální ukazatel nebo zastřešující top typ. Program může převést data zpřístupněná takovým ukazatelem na libovolný datový typ (s výjimkou ukazatele na funkci) a zpět beze ztráty informací, což činí tyto ukazatele užitečné pro polymorfní funkce. Standardní jazyk C nezaručuje, že jiné typy ukazatelů mají stejnou velikost.

V C a C++.

Funkce vracející jako výsledek typ void končí buď dosažením konce funkce nebo provedením příkazu return bez argumentu (bez vrácené hodnoty). Typ void může také objevit jako jediný parametr funkce u prototypu funkce, který indikuje že funkce nepoužívá žádné parametry. Všimněte si, že bez ohledu na jméno, ve všech těchto situacích slouží typ void jako jednotkový typ a ne jako nula nebo spodní typ (který je někdy poněkud matoucím způsobem také nazýván jako „void typ“), i když na rozdíl od skutečného typu jednotky, což je singleton, postrádá typ void možnost, aby zastupoval svou hodnotu a jazyk neposkytuje žádný způsob, jak deklarovat objekt nebo představovat hodnotu typu codice_3.  V prvních verzích jazyka C přebírala funkce nevracející konkrétní výsledek implicitní návratový typ codice_4 a funkce bez argumentů měla prostě prázdný seznam argumentů. Ukazatele na netypovaná data byla deklarována jako celá čísla (codice_4) nebo jako ukazatele na codice_6. Některé dřívější překladače jazyka C měly vlastnost, která je nyní považována za nepříjemnou, že generovaly upozornění při volání funkce, které nevyužilo vrácenou hodnotu. Starší kód proto používal přetypování takových volání, aby bylo toto upozornění potlačeno. V letech 1979—1980, kdy Bjarne Stroustrup začal pracovat na C++, byl datový typ void a ukazatel typu void již součástí dialektů jazyka C podporovaných překladači odvozenými od překladačů AT&T.  Explicitní použití codice_3 proti nepoužití žádných argumentů v prototypu funkce používá v jazyce C a C++ různé sémantiky zápisu, jak ukazuje následující tabulka: Prototyp funkce v jazyce C bez uvedených argumentů, např. codice_8 jak je uvedeno výše, je však již od verze C99 považováno za zastaralé.

Void je v informatice speciální datový typ, který v několika programovacích jazycích odvozených od jazyka C a ALGOL68 označuje typ pro výsledek funkce, která při návratu neposkytuje do volajícího výrazu žádnou výslednou (návratovou) hodnotu.