Historie vzniku.

Jednalo se o uzavřený areál, resp. komplex několika budov vzájemně propojených podzemními tunely a spojovacími štolami. Zde ležela v nadmořské výšce cca 1000 m n. m. chata Wachenfeld, která byla různými nacisty využívána už od 20. let 20. století (Hitler tu prý, mimo jiné, také kdysi po svém návratu z landsberského vězení, sepisoval svoji knihu "Mein Kampf"). Tato horská budova je také zachycena i na několika dokumentárních filmech z oné doby. Nacisté celou horskou oblast víceméně násilím zabrali pro sebe a vybudovali zde pro svého vůdce rozsáhlý areál s mnoha bunkry a podzemními úkryty. Hitler si zde zřídil svůj Berghof, tedy jakýsi horský zámek, čili spodní budovu Orlího hnízda.

Budova Orlího hnízda.

Vlastní horní a hlavní budova Orlího hnízda pak ležela nedaleko na vrcholku místní hory Kehlstein v nadmořské výšce 1834 m n. m. a podobala se většímu horskému hotelu. Z Obersalzbergu k ní byla vybudována nová horská silnice 6,5 km dlouhá a 4 m široká. Bylo překonáno převýšení 800 m a postaveno 5 tunelů. Ve výšce 1700 m bylo ve skále vysekáno parkoviště pro otáčení vozidel a 127 m dlouhý tunel obložený přírodním kamenem. Na jeho konci byla hala, z níž vedla 124 m vysoká výtahová šachta pro vstup do hotelu. Kabina výtahu měla luxusní provedení s koženými sedačkami a obložením zrcadlovou mosazí. Toto horní "Orlí hnízdo" nechal postavit vůdcův nejbližší spolupracovník a osobní tajemník Martin Bormann v roce 1937 jako dárek k Hitlerovým 50. narozeninám. Stavba trvala jeden rok a byla uvedena do provozu 20. dubna 1939. Nazývá se Kehlstein Teehaus, nebo Kehlsteinhaus či Kehlalm, a je z ní opravdu působivý výhled do celého kraje (v tom se patrně opravdu podobá skutečnému orlímu hnízdu). Celý komplex staveb byl na svou dobu velice unikátní a technicky zajímavý. Dům na Kehlsteinu byl postaven ze žulových kvádrů a vybaven cenným mobiliářem. V domě byla velká kruhová společenská místnost s mramorovým krbem, jídelna, kuchyně, strážní pokoj a ložnice. Z domu vede úzká cesta pro pěší k vrcholu, ze kterého je krásný výhled na okolní hory.  Orlí hnízdo se však nestalo oblíbeným Hitlerovým místem v Berghofu. Bál se totiž případných komplikací při jízdě výtahem a tak jej navštívil asi jen desetkrát.

Po druhé světové válce.

Na konci druhé světové války celý areál na úpatí hory západní spojenci letecky bombardovali (přesně 25. dubna 1945), samotné Orlí hnízdo umístěné na samém vrcholku hory se jim ale nepodařilo vůbec zasáhnout, areál na úpatí byl nicméně téměř kompletně zničen. O několik let později jej prakticky celý ještě jednou vyhodili do povětří. Z areálu, jenž původně začínal na úpatí hory se do dnešních dob dochovaly pouze nepatrné zbytky (prakticky jen základy některých budov), neboť po druhé světové válce nebyl vůbec žádný zájem uchovávat jakoukoliv vzpomínku na osobu Adolfa Hitlera. Nicméně horský hotel na vrcholku Kehlsteinu stojí dodnes a je turisticky velmi atraktivním místem (mimo turisty též pro filmaře, kteří zde natočili nejeden hraný či dokumentární film o Adolfu Hitlerovi). Nachází se zde, mimo jiné, malé muzeum se stálou expozicí vztahující se k pohnutým dějinám tohoto místa. Místo bylo po válce středem pozornosti, navštívila jej celá řada známých osobností, mimo jiné i někdejší vrchní velitel západních spojenců a pozdější prezident USA Dwight Eisenhower. Američané pak okolí Berchtesgadenu a Obersalzbergu po mnoho let využívali jako své vlastní rekreační středisko, snažili se tím také omezit přístup k tomuto místu, které stále ještě někteří Němci pokládali či pokládají svým způsobem za pietní.

Současnost.

V Obersalzbergu na místě původního údolního areálu nyní vyrostl zcela nový moderní luxusní hotel určený pro turistickou klientelu. Zdá se, že neblahá minulost tohoto jinak velmi turisticky atraktivního místa bude konečně odmytizována. Nebo lze zájem o toto historicky poznamenané místo přičíst novodobému turistickému trendu, kterým je temná turistika.

Hitlerovo Orlí hnízdo je neoficiální název pro horské útočiště Adolfa Hitlera a jeho nejvěrnějších spolupracovníků, které se nachází v horské oblasti Obersalzberg poblíž jihobavorského města Berchtesgaden (asi 150 kilometrů jihovýchodně od Mnichova a 30 kilometrů jižně od rakouského Salcburku).


Mládí.

Bavaud byl studentem teologie v Bretani a členem antikomunistické studentské organizace "Compagnie du mystére". Její předseda Marcel Gerbohay měl na Bavauda velký vliv. Marcel byl přesvědčen že je členem romanovské dynastie a tvrdil, že až padne v Rusku komunismus, budou mít Romanovci v Rusku opět moc. Bavaud mu bezmezně věřil a stále více a více přemýšlel o atentátu na Hitlera, což by materiálně pomohlo jejich plánům, a nakonec se rozhodl, že vykoná atentát sám.

Pokus o atentát.

9. října 1938 Bavaud cestoval z Bretaně do Bádenska a poté do Basileje, kde si pořídil Schmeisser, poloautomatickou pistoli, a konečně vyrazil do Berlína. Poté co přijel, zjistil, že Hitler zatím odcestoval do Berchtesgadenu, a tak vycestoval za ním.  Policista Karl Deckert náhodně slyšel Bavauda, jak říká, že by se rád setkal s Hitlerem osobně. Deckert mu doporučil, ať si požádá o soukromý rozhovor dopisem, ve kterém by byl doporučen někým vysoce postaveným ze zahraničí. Deckert mu doporučil, aby odcestoval do Mnichova, kde se konalo výročí puče z roku 1923. Bavaud si zakoupil lístek v prvních řadách a vydával se za švýcarského novináře s úmyslem střelit Hitlera do hlavy během přehlídky. Bavaud však musel od atentátu upustit, jelikož Hitler šel na druhé straně cesty, než Bavaud očekával, a útok by byl tím pádem pravděpodobně neúspěšný.  Bavaud si tedy nechal opatřit dopis s falešným doporučením od francouzského předsedy Nacionální strany Pierra Taittngera a odjel opět do Mnichova, jen aby zjistil, že Hitler je opět v Berchtesgadenu.

Odhalení a soud.

Bavaud vyčerpal všechny potřebné peníze, a odjel zpět do Paříže, kde se chtěl připravit na další útok. Byl ale chycen kvůli jízdě na černo a předán policii. Ta poté v jeho kufru našla mimo jiné rozbušky, pistole, mapy a informace o Hitlerovi. Byl předán gestapu, které ho donutilo se přiznat k pokusu o atentát na Hitlera.  Bavaud byl souzen německým lidovým soudem 18. prosince 1938 jako pokus o atentát na říšského vůdce, jež by přineslo obrovskou ztrátu německému národu. Švýcarští diplomaté neprojevili nejmenší zájem zachránit Maurice; Hans Fröhlicher, švýcarský velvyslanec v Berlíně, veřejně Bavauda kritizoval. Německá nabídka vyměnit Bavauda za špiona selhala a tudíž byl odsouzen k smrti. Jeho hlava byla sťata gilotinou ráno 14. května 1941 v berlínském vězení Plötzensee.

Maurice Bavaud (15. ledna 1916 Neuchâtel – 14. května 1941 věznice Plötzensee, Berlín) byl švýcarský student teologie, který se 9. listopadu 1938 v Mnichově pokusil zabít Adolfa Hitlera.


Taxonomie.

Květoliba včelího popsal v roce 1775 dánský entomolog Johan Christian Fabricius. Taxonomicky se tento druh blanokřídlého jedovatého hmyzu řadí mezi skupinu včelotvarých, konkrétně mezi kutíkovité (Crabronidae). Patří do podčeledi květolibi (Philantinae), což jsou malé až středně velké druhy s černou a žlutou či žlutobílou kresbou na těle.

Popis.

Květolib včelí měří 8 až 17 (či 18) mm, přičemž samci jsou výrazně menší než samice. Zbarvení tvoří kombinace černé a žluté barvy. Hruď je převážně černá, zadeček pruhovaný s převahou žluté barvy. Hlava má z větší částí tmavou barvu (většinou černou, ale na spáncích může být i hnědá), je poměrně velká a na obličeji má výraznou žlutobílou kresbu ve tvaru tří zubů. Kusadla jsou hladká a na koncích zašpičatělá. Stehna mají z větší části černou barvu, zbytek nohou je žlutý. Přední nohy jsou přizpůsobené hrabání.

Ekologie a chování.

Stanoviště, hnízdění.

Květolib včelí bývá aktivní od května (června) do září. Obývá suché a teplé biotopy. Vyhledává písčitý nebo hlinitý podklad, kde zakládá hnízda. Ta jsou až 1,5 metru hluboká, zemní a vícekomorová. Vchod tvoří dlouhá komora hloubená pod úhlem asi 30° do země – mnohdy začíná ve spárech chodníků a dlažebních kostek. Velmi často žije v koloniích, která mohou čítat až několik set hnízd. Jedná se o synantropní druh, který často jako jeden z prvních kolonizuje kulturní krajinu. Hnízda hloubí samička kusadly a předním párem nohou. Má podobu hlavní komory, z níž vedou mnohé odbočky – menší komůrky (až 34). Každá komůrka či cela slouží k vývinu jednoho potomka.

Potrava.

Dospělí jedinci se živí nektarem. Ten většinou získávají z květů, ale samičky jsou schopny hnětením kusadly donutit ochromené včely vydávit nektar, který mají ve voleti, a ten pak slízat.  Zdrojem potravy pro vyvíjející se larvy jsou včely, především včely medonosné ("Apis mellifera"). Kromě nich může jít o další druhy včel, jako je pískorypka žlutonohá ("Andrena flavipes"), ploskočelka "Lasioglossum zonulum" a zřejmě i parazitické kukaččí včely rodu nomáda ("Nomada"). Samička květoliba čeká na včelí dělnice, které přilétají na květy sbírat nektar a pyl. Napadá je dvěma způsoby. Buď začne v jejich blízkosti poletovat a ze vzdálenosti asi 10 centimetrů na ně zaútočí, nebo na včelu doslova vleze, když sedí na květu, sosá nektar a nesleduje okolí. Následně ji ochromí vpichem žihadla do krku, hrudníku, případně do měkké části zadečku. Ochromenou včelu poté donese do hnízdní komůrky, naklade na ni vajíčko a komůrku po případném přinesení dalších ochromených včel uzavře pískem. Samčí komůrky zásobí 1 až 2 (3) včelami, samičí 3 až 7. Po 2 až 3 dnech se z vajíčka líhnou larvy, jež se 6 až 9 dní živí paralyzovanými včelami. Následně se zakuklí a po 14 dnech se vylíhne nový jedinec, který hnízdo opouští. To je takzvaná první generace. Druhá generace v komůrce přezimuje ve stádiu kukly. Mladí jedinci dokáží najít cestu ven spolehlivě díky tomu, že samice u východu aplikují dávku sekretu z tykadel a larvy se vždy kuklí hlavou natočeny tímto směrem.

Rozmnožování.

Samci květoliba si vytvářejí malá teritoria o velikosti asi 0,25 m, většinou v blízkosti hnízdních kolonií samiček. Svá území si značkují feromonem z hlavových žláz a brání před ostatními samci v letových soubojích. Feromonem lákají samičky k páření. Ke kopulaci dochází právě v samčím teritoriu, nicméně samičky si samy rozhodnou za jakých podmínek, a pohlavní akt mohou vzhledem ke své větší velikosti dle potřeby odmítnout. Samičky se s největší pravděpodobností páří jen s jedním samcem. Vybírají si ho pečlivě, neboť ovlivňuje podobu samičích potomků – především jejich případnou kondici potřebnou k přenášení ochromených včel a k rozmnožování. Samčí potomci nezískávají genetický materiál „otce“.

Parazité.

Hnízdním parazitem květoliba je zlatěnka vínová ("Hedychrum rutilans)". Ta klade své vajíčko na ochromenou včelu často již při transportu, někdy se prohrabe do komůrky květoliba a vajíčko naklade až tam. Vylíhlá larva usmrtí larvu hostitele a následně se živí ochromenými včelami. Zlatěnka využívá některé chemikálie (uhlovodíky), jimiž imituje pach samičky květoliba a blokuje její obranné reakce.

Využívání chemických látek a symbiózy.

Chemické signály hrají velmi důležitou roli v mnoha aspektech života květoliba. Již při útoku na včely se samička řídí do značné míry tím, jak jí včela „voní“. Důležitý je pro ní především včelou emitovaný nenasycený alkohol ("Z")-11eikosen-1ol. Zajímavé je, že tato látka je rovněž hlavní součástí samčího feromonu květoliba, kterým láká samičky k páření. Při paralyzování včel do nehybného stavu hraje hlavní roli v jedovém aparátu obsažený philanthotoxin, což je acylpolyamin blokující nikotinové, acetylcholinové a glutamátové receptory v synapsích nervového systému. Velmi rychle ochromí nervosvalovou činnost a způsobí ochrnutí kořisti. Zásadní pro přežití larev a kukel květoliba, je udržet potravu, komůrku a larvu prostou patogenů. Klima v komůrce bývá velmi vlhké a teplé, ideální pro množení různých mikroorganismů. První opatření, které samice udělá, je, že ochromenou kořist pečlivě olíže a tím ji provede základní dezinfekci. V mandibulárních žlázách květoliba byly nalezeny některé vyšší mastné karboxylové kyseliny (palmitová, stearová, oktadekadienová) a jejich ethyl-estery, ketony (2-tridekanon, 2-pentadekanon, 2-heptadekanon) a aldehyd nonadecenal. Tyto látky jsou feromony a zároveň slouží jako konzervační činidla – zabraňují plesnivění kořisti. Vajíčko květoliba produkuje oxid dusnatý, který v komůrce dále oxiduje na oxid dusičitý. Obě látky mají dezinfekční účinky a brání biologickému rozkladu potravy. V další fázi se role ujme symbiotická bakterie rodu "Streptomyces". Ta je kultivována v tykadlových žlázách samice květoliba a aplikována do komůrky ještě před nakladením vajíčka. Larva si po vylíhnutí tuto bakterii nanese na své tělo a je následně kultivována v kokonu po zakuklení. Má fungicidní a antibiotické (produkuje nejméně 9 druhů antibiotik) účinky, brání růstu plísní a množení patogenů. V experimentálních podmínkách bylo zjištěno, že larvy, jež se potřely látkou s obsahem bakterií, měly naději na přežití do stádia dospělce více než 80 %, zatímco ty, kterým v tom bylo zabráněno, méně než 10 %.

Květolib včelí ("Philanthus triangulum") je druh blanokřídlého hmyzu z čeledi kutíkovití. Je rozšířen v Evropě, Africe a v Asii. V Česku se vyskytuje velmi hojně. Řadí se mezi včelotvaré, nicméně vzhledem se podobá spíše vose. Dospělci se živí nektarem, avšak samice pro své larvy loví včely, které ochromí žihadlem. Je zvláštní tím, že využívá rozličné chemické a biologické látky. Ve svých tykadlech kultivuje fungicidní a antibiotické symbiotické bakterie, jimiž chrání své potomstvo.


Hra.

Jde o čistě multiplayer týmovou hru, lze ji hrát přes LAN nebo internet.  Jsou dvě strany – Spojenci ("allies") a Osa ("axis"). Ve hře lze hrát za jedno z 5 povolání:  Hra obsahuje šest map (Goldrush, Oasis, Battery, Railgun, Radar, Fuel Dump), nicméně na internetu jsou stovky map vytvořených komunitou. Na každé mapě musí útočící strana (většinou jsou to spojenci) splnit dané úkoly během časového limitu (typicky 30 minut pro většinu map), zatímco obránci se jim v tom snaží zabránit. Mapy též obsahují volitelné cíle, které nejsou nezbytné pro vítězství, ale jejich splnění může týmu pomoci.

Zkušenosti a dovednosti (Skills, XP).

Ve hře je systém zkušeností, kdy za různé akce hráč získá body zkušenosti v příslušné oblasti. Po dosažení 20, 50, 90 nebo 140 bodů se úroveň dovednosti v dané oblasti zvýší, což přináší pro hráče výhody. Je 7 oblastí:

Battle Sense.

Body se získávají za přežití v bitvě a zraňování, či zabíjení nepřátel.

Light Weapons.

Body se získávají za zabití nepřítele lehkými zbraněmi (granáty, pistole, samopaly)

Heavy Weapons.

Body se získávají za zabití nepřítele těžkými zbraněmi (kulomet v tanku, MG42, minomet, panzerfaust, plamenomet)

Signals.

Body se získávají za rozdávání munice spoluhráčům a za zabíjení hráčů a ničení staveb pomocí dělostřelectva a bombardování.

First Aid.

Body se získávají za rozdávání balíčků se zdravím a oživování spoluhráčů

Engineering.

Body se získávají za stavbu a demolici, zneškodňování min nebo za zabití minou, dynamitem, nebo puškovým granátometem

Covert Operations.

Body se získávají za převlékání do cizích uniforem, zabíjení zbraní s tlumičem nebo za demolice či zabíjení pomocí dálkově odpalovaných výbušnin (Satchel charges)

Zbraně.

Slot 1 – nůž.

Základní zbraň na boj zblízka. Útok nožem na nic netušícího hráče zezadu je poměrně účinný a jedno až dvě bodnutí zabíjí. Na některých serverech se dají nože házet. Na některých serverech je poison (injekce s jedem) pokud jí někomu píchnete spadne mu zbraň po druhém vpichu nepříteli začne ubíhat zdraví cca 20 HP/S a také má výhodu toho že nepřítel má velice rozmazané a nazelenalé vidění.

Slot 2 – pistole.

Luger (osa) nebo Colt 1911 (spojenci) – zásobník na 8 nábojů. Covert ops (špion) má pistoli s tlumičem ale tlumič zhoršuje vlastnosti zbraně.

Slot 3 – hlavní zbraň.

Hlavní zbraň může záviset na povolání. Některé zbraně jsou dostupné jen specifickým povoláním.

Slot 4 – granáty.

Granáty vybuchují 5 sekund po odjištění. Granát lze podržet chvíli v ruce a tak zkrátit dobu od hození k výbuchu, což znesnadňuje nepříteli útěk před granátem.

Modifikace.

Hra podporuje systém modifikací, kterými umožňuje měnit vše, od zvuků ve hře až po celkový herní systém. Mezi nejpoužívanější patří:

Bot.

Přestože je hra určena pro více hráčů, může ji hrát i jeden hráč, pokud si nainstaluje takzvané boty (počítačem ovládané hráče). Bohužel v dnešní době také hodně herních serverů obsahuje boty v případě, že je k serveru připojeno příliš málo lidí.  Pro Enemy Territory existuje několik botů:

Wolfenstein: Enemy Territory (ET,WET) je akční first-person počítačová hra z období 2. světové války a jako samostatného nástupce Return to Castle Wolfenstein ji vytvořila firma Splash Damage


Porterových pět sil.

Stávající konkurence.

V reálném ekonomickém prostředí mezi sebou firmy zápasí o konkurenční výhodu, která může mít mnoho podob. M. Porter mluví o dvou základních typech konkurenční výhody:  Podnik má tedy konkurenční výhodu, pokud je schopen dodávat relativně stejně kvalitní výrobek či službu jako konkurence s nižšími náklady nebo kvalita jeho výrobků (resp. služeb) přesahuje kvalitu produktů konkurence. Kvalitou je zde rozuměna jakákoliv přidaná hodnota, může jít třeba i o rychlejší dopravu.  Firmy ve snaze získat co nejvyšší podíl na trhu používají mnoho nástrojů, zde jsou uvedeny jedny z nejčastěji používaných:  Intenzita této síly je ovlivňována následujícími faktory:

Nová konkurence.

Při analýze firemního konkurenčního prostředí musíme brát v potaz kromě současné konkurence také potenciální konkurenci z řad podniků působících v jiných odvětví či firmy zcela nové. Obzvláště odvětví, které se vyznačují velkou ziskovostí, lákají mnoho nových firem. Teoreticky může na trh kdykoliv přibýt nová firma. Reálně však existuje mnoho bariér, které brání vstoupit novým hráčům na trh.  Mezi tyto bariéry patří:

Vliv odběratelů (zákazníků).

Vlastní vliv odběratelů je ovlivněn mnoha aspekty. Důležité je si uvědomit heterogenitu na trhu výrobků a služeb (tedy odběratelů). Jednotliví odběratelé se od sebe liší svou velikostí, svými potřebami, požadovanou kvalitou výrobků (resp. služeb) a potenciálem růstu. Zvláště relativní velikost odběratele vzhledem k ostatním firmám ve stejném segmentu má na zkoumanou firmu velký vliv. O velké vyjednávací síle odběratelů mluvíme v následujících případech:  Odběratelé mají malou vyjednávací sílu, pokud:  Pomocí těchto bodů můžeme obecně charakterizovat vliv odběratelů podle typu výrobků, které kupují od výrobců. Reklamní výrobky se vyznačují nízkou technickou náročností výroby, proto zde existuje velká konkurence ze strany výrobců. Odběratel se pak nemusí vázat na jednoho konkrétního dodavatele a má tak velkou vyjednávací sílu. Tuto produkci však můžeme označit pouze za okrajovou. Podobná situace panuje u spotřebních výrobků. Výjimkou jsou technické výrobky, kde je výroba náročná jak na technické vybavení, tak na kvalifikovanou pracovní sílu. To se projevuje zvláště v kvalitativních požadavcích odběratelů, které v tomto segmentu velmi variují. Proto je standardizace velice obtížná a náklady na změnu odběratele vysoké. Vyjednávací pozice odběratele je v tomto případě velice malá.

Vliv dodavatelů.

Každé průmyslové odvětví vyžaduje k produkci zdroje - pracovní sílu, materiály, již hotové komponenty a jiné zásoby. Tím se vytvářejí vztahy mezi dodavateli a odběrateli - zásobovací řetězce. Sílu dodavatelů v těchto vztazích ovlivňuje mnoho faktorů.  Dodavatelé jsou silní, pokud nastane alespoň jedna z následujících podmínek:

Substituční produkty.

Substitučními produkty jsou v Porterově modelu myšleny produkty z jiného průmyslového odvětví, které mohou dané produkty nahradit. Tedy pro jistou skupinu odběratelů mají stejnou funkci, jen jsou postaveny na jiné technologie. Hrozbou pro firmu je i jejich pouhá existence. Tyto výrobky se pak stávají konkurenčními a jejich cena má velký vliv i na analyzovanou firmu.  Na první pohled by se tak mohlo zdát, že se v případě substitučních produktů jedná o konkurenci, ale není to tak úplně pravda. Jsou to produkty, které může náš zákazník použít místo těch našich a jsou přitom z úplně jiného odvětví. Jsme-li taxi, je pro nás substitučním produktem třeba vlastní auto, stejně jako MHD nebo kolo. Do jisté míry tedy konkurencí představují, a proto bychom je neměli pouštět ze zřetele.

Porterův model pěti sil patří k základním a zároveň nejvýznamnějším nástrojům pro analýzu konkurenčního prostředí firmy a jejího strategického řízení. Jejím tvůrcem je profesor Michael Eugene Porter z Harvard Business School, Institute for Strategy and Competitiveness.


Taxonomie.

Potápky jsou malí až středně velcí vodní ptáci. Rozlišuje se u nich několik rodů, z nichž nejpočetnější, "Podiceps", do kterého se řadí i potápka roháč, čítá celkem 9 druhů, z toho jeden nedávno vyhynul. Název rodu "Podiceps" pochází z latinských slov "podicis", což znamená "otvor" nebo "řiť", a "pes", který se překládá jako "končetiny" a které odkazuje na jejich výrazně dozadu posunuté umístění končetin. Její druhové jméno, "cristatus", je pak odvozeno z latinského "crista", které lze přeložit jako "hřeben" a odkazuje na její tmavou chocholku na hlavě. Tento název druhu přiřkl švédský přírodovědec Carl Linné v roce 1758.

Poddruhy.

Potápka roháč se vyskytuje ve 3 poddruzích. První, nejpočetnější, "P. c. cristatus", se vyskytuje na území Evropy a Asie, druhý, "P. c. infuscatus", v Africe a poslední, "P. c. australis", v Austrálii a na Novém Zélandu.

Popis.

Potápka roháč je největší zástupce potápek v Evropě. Dorůstá 46–51 cm, v rozpětí křídel měří 59–73 cm a dosahuje hmotnosti v rozmezí od 750 do 1 200 g, samice jsou přitom o něco menší než samci.  Stavbou těla je potápka roháč skvěle přizpůsobena životu ve vodě. Má relativně dlouhé tělo a krk porostlý měkkým, velmi hustým a vysoce vodotěsným peřím a vysoce pohyblivé klouby na končetinách, na jejichž prstech nemá na rozdíl od většiny jiných vodních ptáků plovací blány, ale kožní laloky.  Svrchu je celkově tmavá s černými křídly, hnědým hřbetem a boky, světlým obličejem a dlouhým, zašpičatělým, tmavým zobákem. Spodní strana těla je bílá, končetiny olivově zelené, od kořene zobáku k oku se na její hlavě táhne silný černý pruh. Ve svatebním šatě (tj. opeření během období rozmnožování) je zcela nezaměnitelná a nápadná zejména svou tmavou chocholkou a výraznými roztažitelnými límcovými pery, která jsou tmavě hnědá s černými konci.  V zimním šatě límcová pera zcela postrádá, chocholka ji však zůstává, hlavu má jinak celou světlou a světlejšího zbarvení je i zobák.  Obě pohlaví se zbarvením nijak viditelně neliší, mladí ptáci však mají na rozdíl od dospělců tmavé pruhování na hlavě.  Létá nízko, s nataženým krkem a končetinami a pravidelnými údery křídel.  Výrazně se ozývá, zejména pak během období rozmnožování, kdy je možné zaslechnout chraptivé "grek", "ke ke ke", "arrr" nebo "koorr". Mláďata v hnízdě se pak často ozývají výrazným a daleko slyšitelným "pí pí".

Rozšíření.

Potápka roháč je široce rozšířeným ptákem. Hnízdí téměř v celé Evropě (zcela chybí pouze v severní Skandinávii), výrazně zasahuje také do Asie, pobřežních oblastí Austrálie, na Nový Zéland a do Afriky. Její globální areál rozšíření přitom zaujímá plochu menší než 20 000 km2.  Je částečně tažná, ptáci z východní, severní a částečně pak i ze střední Evropy na zimu migrují zejména do Středomoří a k pobřeží Atlantského oceánu. Migrují přitom v noci a na svá hnízdiště se obvykle opět navrací již v dubnu. V oblastech s nezamrzajícími vodními plochami se často zdržuje po celý rok.

Početnost.

Ačkoli je potápka roháč v současné době hojným druhem, jehož globální populace je odhadována na 530 000–1 700 000 jedinců, (její evropská populace přitom čítá více než 300–450 000 párů) v minulosti byla v mnoha zemích ve vysokém ohrožení. Typickým příkladem je Velká Británie, kde byla v průběhu 19. století téměř zcela vyhubena, v roce 1860 na jejím území ve volné přírodě přežívalo dokonce jen 42 párů. Hlavním důvodem tohoto drastického poklesu početnosti byl lov, její límcová a hrudní pera totiž byla velmi oblíbenou součástí dobové módy a sloužila jako dekorace na kloboucích.  V současné době pro ni však představuje největší hrozbu ztráta přirozeného biotopu způsobená odvodňováním, znečistěním a vysušováním mnoha vodních ploch.

Biotop.

Potápka roháč obývá prakticky všechny typy vod, k životu však preferuje zejména velké, hluboké vodní plochy se sladkou vodou a dostatečně zastoupeným porostem rákosin na jejich okrajích. Nejčastěji se tak vyskytuje na jezerech, rybnících, ale i na nádržích, v močálech, lagunách, na pomalu tekoucích řekách a v jejích ústích.

Rozšíření v ČR.

V posledních letech byl u její populace patrný viditelný pokles, načež byla zařazena na seznam zranitelných druhů. I přesto je však českou nejhojnější a nejznámější potápkou. Vyskytuje se prakticky na celém území státu až po nadmořskou výšku 600 m a hnízdí zde v počtu 3 500–7 000 párů. Ačkoli se v České republice vyskytuje po celý rok, v zimě je zde výrazně vzácnější (přezimuje zde pouze 1–2 000 jedinců, ostatní odlétají do zimovišť).

Chování.

Počátkem 20. století potápky roháče zkoumal anglický zoolog Julian Huxley, který roku 1914 publikoval průkopnickou etologickou publikaci s názvem "The courtship habits of the Great Crested Grebe" („Namlouvací zvyky potápek roháčů“).  Potápka roháč je skvěle přizpůsobena životu ve vodě, na souši se naopak pohybuje velmi nemotorně, a proto na ni vylézá jen velmi zřídkakdy. Dokonce i při blížícím se nebezpečí se namísto úletu přednostně potápí.  Je monogamní (tzn. že žije v párech), trvalé svazky s jedním partnerem přitom vytváří jen na jedno hnízdní období; během tahu se často sdružuje do hejn.

Potrava.

Hlavní složku potravy u potápky roháče tvoří ryby, které loví pod vodou. Zde přitom dokáže vydržet až 3 minuty a dosáhnout hloubky až 20 m, většinou se však nepotápí hlouběji než 6 m. Křídla má přitom složená podél těla a k pohybu pod vodou využívá končetin. Živí se zejména menšími rybami ve velikosti 5–20 cm, přednostně pak zástupci z čeledi kaprovitých, denně přitom spotřebuje zhruba 150–200 g potravy. Mimo nich požírá i hmyz, korýše (včetně mořských krevet), měkkýše, pulce a žáby.  Poraněním ostrými kostmi předchází polykáním vlastního peří, které v žaludku vytváří hmotu, do které se nestravitelné zbytky obalují.

Rozmnožování.

Potápka roháč může v příhodných oblastech a podmínkách začít hnízdit již v lednu, ve střední Evropě však obvykle hnízdí od dubna do července.  Je přitom pozoruhodná svými zásnubními tanci, při kterých obě pohlaví vztyčují své chocholky a límcová pera, uklání se, zvedají se nad vodu, potápí se pro vodní rostliny a vzájemně je představují svému partnerovi. Nevysoké a proto relativně náchylné, až 60 cm široké hnízdo si buduje z odumřelých rákosů a jiných vodních rostlin. Bývá většinou dobře skryté a umístěné v mělké vodě mezi rákosy nebo přichycené k nad vodu vyčnívajícím pařezům.  Hnízdí jednou až dvakrát do roka, v jedné snůšce pak bývá 3–6 zpočátku světlých, 56–37 mm velkých a 39,5 g (z toho 9 % zabírá skořápka) těžkých vajec. Pokaždé, když rodiče hnízdo opustí, snůšku důkladně přikryjí vodními rostlinami, a vejce tak později získávají hnědé zbarvení. Na jejich inkubaci, která trvá 27–29 dnů, i na péči o mláďata se podílí oba rodiče. Mláďata jsou světlá, tmavě pruhována a krátce po vylíhnutí jsou již schopna plavat a dokonce se i potápět, ale po dobu 3 týdnů se nechávají vozit na hřbetech svých rodičů, později je však již odsud sami rodiče vyhání. Na nich se pak stávají zcela nezávislí po 71–79 dnech.  Na svá hnízdiště se obvykle pravidelně vrací, opak nastává většinou pouze tehdy, pokud je zde již nedostatek potravy.  Pohlavně dospívá ve věku 2 let. Ve volné přírodě se obvykle dožívá 10–15 let, zatím nejvyšší zaznamenaný věk pochází z roku 2008 z Ruska a činí celkem 19 let a 3 měsíce.

Onemocnění a parazité.

Potápka roháč je náchylná k řadě onemocnění. Byl u ní již zaznamenán i virus ptačí chřipky H5N1 (první potvrzený případ pochází z oblasti Vitorie na severu Španělska, kde byl nalezen mrtvý zástupce tohoto druhu). Vyskytuje se u ní i řada parazitů, například tasemnice řemenatka ptačí ("Ligula intestinalis") či "Mircia shigini" a zástupci rodu "Tatria" a "Confluaria".

Potápka roháč ("Podiceps cristatus") je středně velký vodní pták z řádu potápek a největší zástupce tohoto řádu v Evropě. Vyskytuje se na všech kontinentech východní polokoule, a je tak jednou z nejrozšířenějších potápek světa. K životu přitom preferuje hlubší vodní plochy bohaté na potravu a porosty rákosin, které ji slouží jako úkryt a místo pro hnízdění.


Pojem a teorie.

V roce 1912 publikoval frankofonní švýcarský autor Charles Bally první článek o nepřímé řeči nazvaný „Le style indirect libre en français moderne“ („Nepřímá řeč v moderní francouzské literatuře“) ve čtvrtletníku "Germanisch-romanische Monatsschrift". Po kritice ze strany Theodora Kalepky a Eugena Lercha své teze posléze dopracoval do podoby rozsáhlé studie, vydané v roce 1914 v témže časopise. V první polovině 20. let se koncept nepřímé řeči prosadil v německém prostředí, mezi žáky Karla Vosslera. V roce 1921 vydal Etienne Lorck knihu "Die erlebte Rede" ("Prožitá řeč"), na něj pak navázali Getraud Lerchová (1922) a Oskar Walzel (1924).  Francouzská strana vystupovala z pozic lingvistiky a uvažovala nad specifickými jazykovými znaky, které odlišují tento typ promluvy od řeči přímé a nepřímé, přičemž tvrdila, že se liší mluvnicky, avšak nikoliv svou funkcí v textu. Naproti tomu němečtí badatelé kladli důraz na estetickou a psychologickou stránku věci a úlohu polopřímé řeči při konstrukci epického textu; chápali ji buď jako autorským vypravěčem prožitou výpověď postavy nebo jako zachycení skutečnosti. Od druhé poloviny 20. let pak započala druhá etapa sporu. Kromě samotného Ballyho byla významnou zastánkyní ženevské strany diskuse Marguerite Lipsová, menší význam měl Theodor Heinermann. Německé pojetí hájili především Eugen Lerch, Leo Spitzer a Werner Günther.  Později se problému chopili další badatelé a pokračovali ve sporu, popřípadě se pokoušeli obě koncepce smířit. Franz Karl Stanzel psal o „nakažení“ jazyka vypravěčova jazykem postav. Lubomír Doležel spojil rozvoj polopřímé řeči s transformací klasického vyprávění, jež má pevně odděleno pásmo vypravěče a pásmo postav, v moderní prózu, v níž se jazyková charakteristika obou rovin vytrácí. Polopřímá řeč se pro něj pak stala především typem promluvy, která distinktivních rysů subjektivity využívá na osnově objektivního vyprávění. Dorrit Cohnová zavedla pro polopřímou řeč pojem „“ (vyprávěný monolog) a definovala ji jako monolog postavy předávaný čtenáři vypravěčem. Přitom ji odlišila od „“ (analýza myšlenek, které od postavy převzal vypravěč) a „“ (citovaný monolog, doslovené předání vnitřní řeči postavy). Gérard Genette pracoval s podobnou triádou, pro polopřímou řeč užíval spojení „“ (transponovaná řeč), proti níž vymezil narativizovanou řeč a prezentovanou řeč. Ann Banfieldová prosazovala dále názor, že nejvhodnějším způsobem, jak k polopřímé řeči přistupovat, je zkoumat ji jazykovědně – podle ní nemají výpovědi žádného mluvčího (vypravěče ani postavu), jde pouze o gramatické vyjádření vědomí postavy. Monika Fluderniková zdůrazňovala, že čtenář při setkání s polopřímou řečí tyto výpovědi „naturalizuje“, přiřazuje jejich stylové rysy fikčním osobám.  Přestože je polopřímá řeč spojována především s moderní západní fikcí, a sice zejména od 19. století, kdy dosáhla popularity díky románům Jane Austenové nebo Gustava Flauberta, objevuje se také jinde. Monika Fluderniková doložila její výskyt již v literatuře raného novověku a rovněž v non-fiction, v autobiografických a žurnalistických textech. Zároveň není polopřímá řeč vyhrazena pouze evropským a americkým literaturám; sinolog Jaroslav Průšek ji nalezl také v moderní čínské próze v souvislosti s její subjektivizací.

Charakteristické znaky.

Lubomír Doležel se pokusil stanovit výčet významných znaků, které se navzájem doplňují a podle nichž je možné polopřímou řeč v češtině identifikovat. Ačkoliv polopřímá řeč většinou užívá všech slovesných časů, objevuje se také tendence převádění všech časů do přítomného času (absolutní prézens), popřípadě, patrně pod vlivem překladů z angličtiny, francouzštiny a němčiny, užívání pouze minulého času (absolutní préteritum). Na rozdíl od přímé řeči užívající všech tří osob se u polopřímé řeči při vyprávění v er-formě obvykle uplatňuje pouze třetí osoba, mluvčí i adresát jsou předmětem výpovědi. Často se vyskytuje deixe (ukazování), a to prostorová (zde, tudy, sem atd.) i časová (nyní, včera, letos atd.), což je prvek, který polopřímá řeč sdílí s přímou řečí. Zřetelně se jím projevuje skutečnost, že jde o situační promluvu, tedy výpověď nebo myšlenku postavy.  Pokud promluvy v polopřímé řeči vyjadřují apel, činí tak opisně, tedy bez přímého obracení k adresátovi, neobjevuje se vokativ. Jedním z identifikačních znaků může být exprese – použití zvolací věty, emočně zabarveného citoslovce či jiných prvků. Dalším charakteristickým znakem je subjektivní povaha těchto výpovědí, čehož je dosahováno mimo jiné užíváním zabarvených nebo hodnotících přídavných jmen a příslovcí (skvělý, bídně, uboze apod.), ale také hodnotící orientací podstatných jmen (například bandita, vrah nebo zločinec, když je v polopřímé řeči četníků v románu "Nikola Šuhaj loupežník" zmíněna titulní postava). Polopřímá řeč také může využívat prostředky hovorové řeči, především volnější větnou stavbu, a místních a sociálních dialektů, popřípadě idiolektu určité postavy, tedy její individuální způsob užívání jazyka.

Příklady.

Lubomír Doležel zachytil při analýze jednotlivých mluvnických znaků velké množství příkladů z moderní české prózy.

Polopřímá řeč je typ promluvy užívaný v moderní literatuře. Stojí na pomezí roviny vypravěče a roviny postav. Podává výpověď zabarvenou subjektivním vnímáním postavy a způsobem její řeči, činí tak ale obvykle ve třetí osobě (v rámci vypravěčského pásma). Vědomí postavy a vědomí vypravěče se tudíž spojují a mísí. Pojem vznikl a rozšířil se na začátku 20. století, klíčovými badateli byli francouzsky píšící švýcarský autor Charles Bally (v roce 1912, jako „“) a německý romanista Etienne Lorck (v roce 1921, jako „“). Později polopřímou řeč přijali a začali využívat a zkoumat významní teoretikové jako Gérard Genette, Dorrit Cohnová nebo Lubomír Doležel.


Rozšíření.

Něnci tradičně obývají severozápad Sibiře a nejzazší severovýchod evropského Ruska od poloostrova Jamalu po poloostrov Tajmyr. Malá část Něnců žije i na souostroví Nová země. Jejich jazykem je něnečtina.

Způsob života.

Podle způsobu života se Něnci dělí na tundrové Něnce, jichž je většina a menší skupinu lesních Něnců, žijících na dolním Obu. Tundroví Něnci byli tradičně kočovnými pastevci sobů, případně lovci divokých sobů, naproti tomu pro lesní Něnce měl větší význam lov kožešinové zvěře a rybolov. Při chovu sobů Něnci používají pastevecké psy, sobí laně se většinou nedojí a sobi nejsou nikdy používáni k jízdě.

Obydlí.

Tradičním obydlím je kuželovitý stan čum (něnecky "mja"), v létě pokrytý pláštěm z březové kůry (nebo v současné době i celtou) a v zimě sobími kožešinami. Dalším druhem staveb jsou zásobárny na kůlech, do nichž se ukládá jídlo (zejména sušené maso a ryby), ale i kožešiny.

Oděv.

Tradiční oděv se nazývá "malica" a je to dlouhá bunda z jedné nebo dvou vrstev sobí kožešiny, často s přišitou kapucí. K ní se nosily kožené kalhoty a kožené nebo kožešinové boty ("torbazy" nebo "pimy"), které se často šily z kožešiny sobích nohou nebo z kůže tuleňů a medvědů. Do nich se v zimě pro lepší tepelnou izolaci nosily vložky z mechu nebo sena. Oděv měl u obou pohlaví podobný střih. Zejména ženský oděv byl bohatě zdobený nášivkami z jinak zbarvených kožešin, někdy i měděným kováním, kousky perleti nebo skleněnými korálky. Dnes jej Něnci nosí už pouze v zimním období, v létě dávají přednost evropskému oděvu.

Doprava.

Dopravním prostředkem jsou saně zvané "narty" tažené soby, na nichž v minulosti jezdili po bažinaté tundře i v létě. Lovci, zejména u lesních něnců, jezdili v zimě na lyžích, které mohly být podbité "tuleními" pásy (častěji ale ze sobí kožešiny) - "choba lamba" nebo celodřevěné "pjaj lamba". V blízkosti řek vyráběli Něnci také dlabané loďky.

Strava a kuchyně.

Základní potravinou Něnců je sobí maso, které se jí syrové, mražené, vařené nebo sušené. Dále se jedí vnitřnosti, krev, tuk, ryby. Rostlinnou stravu zastupují hlavně bobule, případně oddenky, výhonky a nať tundrových rostlin, jako je krvavec toten, mochna nebo lžičník. Pod vlivem Rusů se Něnci naučili péct placky a pít čaj. Těsto na placky bývá často zadělané sobí krví a tukem či mozkem.

Náboženství a tradice.

Tradičním náboženstvím byl šamanismus, založený na dualistické kosmologii. Nejvyššími božstvy jsou dobrý nebeský bůh "Num" a jeho syn, zlý vládce podzemního světa "Nga". Uctívaná byla také Ja Nebia, bohyně země, plodnosti a žen. Mimoto uctívají i různé dobré ("Tadebciu") a zlé ("Ngyleka") místní duchy. Bohům a duchům přinášeli oběti, někdy i krvavé ve formě sobů. Od 19. století byli vystaveni christianizaci, ujal se u nich především kult svatého Mikuláše, jehož dodnes uctívají, často zároveň s původními duchy. Šamani byli zpravidla muži. Stejně jako jinde na Sibiři, používají rámový buben - "penzer", který však nebývá zdobený malbou. Šamanský plášť nebyl tak významný jako např. u Evenků a Jakutů, nejdůležitější součástí šamanského oděvu je čepice s kovovými zdobami, často ve tvaru paroží. Mezi uctívaná zvířata patřil sob, orel, u lesních Něnců především medvěd hnědý.

Něnci (rusky: "Ненцы") jsou malá etnická skupina v Rusku. V roce 2002 se k této národnosti přihlásilo 41 302 lidí. V širším smyslu sem patří i Enci. Starší název pro Něnce žijící u Obu je Samojedi/Samodijci (slovo má ale i jiné významy, viz heslo Samojedi) a pro Něnce žijící u Jeniseje je Jurakové. K prvním kontaktům mezi Něnci a Rusy došlo už na konci 11. století, ale k intenzivnějším stykům došlo až v důsledku ruské kolonizace Sibiře a severu v 16. století, kdy Rusové na území Něnců začali stavět pevnosti (např. Obdorsk, Surgut, Mangazeja, Turuchansk) a vybírat daně. Něnci nemají nic společného s Němci nebo Německem.


Popis.

Předpokládejme, že hodnota funkce "f" definované na uzavřeném intervalu formula_1 je známa ve stejně vzdálených bodech "x", pro "i" = 0,..., "n", kde "x" = "a" a "x" = "b". Existují dva typy Newtonových–Cotesových vzorců, „uzavřený“ typ, který používá funkční hodnoty ve všech bodech, a „otevřený“ typ, který nepoužívá funkční hodnoty v koncových bodech. Uzavřené Newtonovy–Cotesovy vzorce stupně "n" mají tvar  kde, velikost kroku "h" je rovna. Hodnoty "w" se nazývají "váhy".  Jak je vidět v následujícím odvození, váhy jsou odvozené z Lagrangeových interpolačních polynomů. Nezávisejí na funkci "f", ale pouze na "x". Nechť "L"("x") jsou interpolační polynom v Lagrangeově tvaru pro dané datové body, pak  Otevřené Newtonovy–Cotesovy vzorec stupně "n" mají tvar  váhy lze spočítat podobným způsobem jako u uzavřených vzorců.

Nestabilita u vzorců vysokého stupně.

Je možné zkonstruovat Newtonův–Cotesův vzorec jakékoli stupně "n". Ale pro velká "n" Newtonovo–Cotesovo pravidlo může někdy trpět katastrofickým Rungeho jevem, kdy chyba pro velká "n" roste exponenciálně. Metody jako Gaussovo kvadraturní pravidlo a Clenshawova–Curtisova kvadratura s nestejně vzdálenými body (zahuštěné v blízkosti "koncových bodů" integračního intervalu) jsou stabilní a mnohem přesnější a jsou obvykle upřednostňovány před Newtonovou–Cotesovou metodou. Pokud tyto metody nelze použít, protože hodnoty integrované funkce jsou známy pouze v pevných, stejně vzdálených bodech, pak se lze Rungeho jevu vyhnout pomocí složeného pravidla, jak je vysvětleno níže.  Alternativně lze stabilní Newtonovy–Cotesovy vzorce zkonstruovat pomocí aproximace metodou nejmenších čtverců místo interpolace. To umožňuje vytvářet vzorce, které jsou i v případě vysokého stupně numericky stabilní.

Uzavřené Newtonovy–Cotesovy vzorce.

Následující tabulka shrnuje Newtonovy–Cotesovy vzorce uzavřeného typu. Pro formula_5 -tého stupně, kde formula_6 a formula_7 je zkratka za formula_8. Kvůli kopírování typografické chyby z často používané referenční publikace od Abramowitze a Steguna je Booleovo pravidlo často nesprávně nazýváno Bodeovo pravidlo.  Exponent velikosti intervalu "b" − "a" v chybovém členu ukazuje rychlost, s níž se snižuje aproximační chyba. Stupeň derivace funkce "f" v chybovém členu udává maximální stupeň polynomů, které jsou tímto pravidlem aproximovány přesně (tj. s chybou rovnou nule). Pamatujte, že derivace funkce "f" v chybovém členu se zvyšuje o 2 pro každé další pravidlo. Číslo formula_9 musí být z intervalu formula_10.

Otevřené Newtonovy–Cotesovy vzorce.

Následující tabulka shrnuje Newtonovy–Cotesovy vzorce otevřeného typu. Opět je formula_7 zkratka za formula_12, kde formula_13, a je stupeň metody.

Složená pravidla.

Aby Newtonova–Cotesova pravidla poskytovala dostatečně přesný výsledek, musí být velikost kroku "h" malá, což znamená, že interval integrace formula_1 musí být také malý, což obvykle není. Z tohoto důvodu se numerická integrace obvykle provádí po rozdělení intervalu formula_1 na menší podintervaly, na které se aplikuje Newtonova–Cotesovo pravidlo na každém podintervalu a dílčí výsledky se sečtou. Tento postup se nazývá "složené pravidlo". Viz numerická integrace.

Newtonovy–Cotesovy vzorce nebo Newtonova–Cotesova (kvadraturní) pravidla je v numerické matematice skupina vzorců pro numerickou integraci ("kvadraturu") založenou na hodnotách integrandu ve stejně vzdálených bodech. Metoda je pojmenována po Isaacu Newtonovi a Rogeru Cotesovi.


Ekologie.

Strom koření velice mělce, jeho kořeny jsou často povrchové a v případě zasazení v blízkosti chodníku ho rozláme. Vyžaduje hodně slunce a tepla, období sucha a mimo něj velkou vzdušnou vlhkost. Na kvalitu půdy není náročný, musí však být dobře odvodněná.  Listy, které zůstávají stále zeleně, opadávají v období sucha jen na krátkou dobu. Kvést začíná na konci sucha, obvykle těsně před rašením listů. Někdy vykvete jen jedna větev, jindy současně rozkvete celý strom. Doporučuje se prořezávat větve a podporovat tak jejích tloustnutí a pevnost, jinak rostou dlouhé, tenké a snadno se lámou.

Popis.

Menší strom, vysoký do 10 m, mívá kmen tlustý až 90 cm a plochou, velmi širokou korunu, strom bývá někdy širší než vyšší. Má světle šedou až šedě hnědou kůru, která bývá v mládi hladká.  Střídavě vyrůstající, dvakrát zpeřené řapíkaté listy jsou dlouhé 20 až 60 cm a mají opadavé palisty. Listy jsou kapradinovitě jemně dělené, mívají 8 až 40 párů primárních dílů s 10 až 40 páry úzce eliptických lístků 1 cm dlouhých, ty jsou na bázi i vrcholu zaoblené, po obvodě celistvé a při soumraku se skládají.  Koncové květenství je až 15 cm dlouhé a je tvořeno pěti až deseti, dlouze stopkatými a velmi výraznými květy 10 až 15 cm širokými. Oboupohlavné, pětičetné květy mají podlouhlé a zašpičatělé kališní lístky uvnitř zbarvené červeně a vně zeleně. Nestejné lžícovité korunní lístky jsou až 7 cm dlouhé, čtyři jsou oranžové až šarlatově červené a pátý, horní, je bílý nebo žlutý s červenou kresbou a po obvodě zkadeřený. V květu je deset dlouhých, červených, vzhůru zakřivených tyčinek s podlouhlými červenými prašníky, semeník nese lysou čnělku s drobnou bliznou. Květ bývá opylován denními motýly i ptáky.

Rozmnožování.

Strom se rozšiřuje výhradně semeny. Plodem je až 50 cm dlouhý a 5 cm široký, červenohnědý, mírně zakřivený a tvrdý pukavý lusk. Obsahuje 20 až 40 úzce podlouhlých, hnědě žíhaných semen asi 1,5 cm dlouhých. Lusky zůstávají na stromech i po opadaných listech.  Pro rozmnožování se zralé lusky otrhají a máčí asi 10 dnů, pak se vyluští semena schopná vyklíčit asi po dobu dvou let. Semena se před výsevem znovu asi po 10 dnů namáčejí, po vysetí vyklíčí ve vlhké půdě asi do měsíci. Za devět měsíců se semenáče vysazují na stanoviště.

Význam.

Tato dřevina je pro své krásné květy hojně pěstována jako solitéra v městských parcích a okrasných zahradách, nebo je vysazována do stromořadí podél cest. Na mnoha místech zdomácněla a v Austrálii, na Havajských ostrovech i Floridě se začala nekontrolovatelně šířit do místní přírody. Přitom ve své domovině, na Madagaskaru, je považována za zranitelný druh.  Dřevo delonix královské je lehké, měkké a pružné, vyrábějí se z něho potřeby pro domácnost. Z kůry se získává pryskyřice a barvivo na látky. Suché lusky jsou v Karibiku používány jako místní chřestivý hudební nástroj.

Delonix královská ("Delonix regia"), také zvaná hořící strom, je opadavý listnatý strom, pokládaný pro své červeno-oranžové květy za jeden z nejkrásnějších stromů. Je madagaskarský endemit, jeden z asi deseti druhů rodu delonix. Patří k těm nejrozšířenějším okrasným dřevinám pěstovaným v subtropických a tropických oblastech.


Etymologie.

Původ jména Vlissingen pochází pravděpodpobně ze slova "fles" (láhev), která hraje určitou úlohu ve všech teoriích vysvětlujících původ jména tohoto města a v současnosti může být též viděna i v jeho znaku. Vlissingen má městská práva od roku 1315.  Pojmenování Vlissingen je možné potkat i v New Yorku (Novém Amsterdamu, Nieuw Amsterdam) pod pojmenováním 'Flushing'; což je anglický překlad jména Vlissingen. Další pojmenování pro Vlissingen jsou Flesinga (španělsky), Flessinga (italsky), Flessingue (francouzsky), Fúlìxīnēn (čínsky) a Vurishingen (japonsky).

Historie.

První zmínka o Vlissingenu pochází z roku 620. Jednalo se o osadu nacházející se v místech současné ulice Badhuisstraat a Koudekerseweg. Samotné město Vlissingen vzniklo vlastně díky holandskému hraběti Florisi V., jehož přáním bylo postavit přístavy na jihu Walcheren. K výstavbě přístavů Voorhaven (Přední přístav), Koopmanshaven (Kupecký přístav - současný Bellamypark) a Achterhaven (Zadní přístav - dnešní ulice Spuistraat) došlo krátce po jeho smrti v roce 1296 pod vládou Viléma III. Kolem těchto přístavů vzniklo současné město Vlissingen.  Za dobu své historie byl Vlissingen v rukách různých mocností:  Během osmdesátileté války bylo město ve španělských rukách. Vlissingen se stal 6. dubna 1572 druhým městem po Brielle, které se osvobodilo od španělské nadvlády. Na rozdíl od Brielle nebyl Vlissingen osvobozen za pomoci Gézů, ale vlastními obyvateli. V roce 1585 bylo město obsazeno angličany: královna Alžběta ho získala jako zástavu, společně s Oostende, Brielle a pevností Fort Rammekens, výměnou za vojenskou a finanční pomoc v boji proti Španělsku. V roce 1616 se území města dostalo zpět do rukou Spojených provincií nizozemských. Ještě předtím, než Napoleon připojil Nizozemí k Francii, byl Vlissingen nějaký čas pod vládou Francie díky dohodě z Fontainbleau z listopadu 1807.  10. května 1940 vpadla německá vojska do Nizozemí. Země byla tímto útokem zaskočena. Ani Vlissingen nebyl této válečné mašinerie ušetřen. Vlissingenský přístav a námořní zázemí se staly nejdůležitějším cílem nacistů. Vojenské letiště Souburg bylo 10. května 1940 v 16:30 napadeno třemi Messerschmitty 110. V neděli 12. května 1940 bylo poprvé bombardováno centrum Vlissingenu a prostory přístavu. Bylo sestřeleno jedno letadlo Messerschmitt 110, následkem čehož byla těžce poškozeno vlissingenské vlakové nádraží. Na jaře 1944 bylo jasné, že spojenci podniknou invazi do západní Evropy. Nikdo ale netušil, kde přesně k této akci dojde.  Západní Šelda byla zaminována. Na plážích ležely miny a bezpočet zátarasů znemožňujících vylodění. V dunách operovaly nacistické jednotky ovládající ústí celé Šeldy. Město bylo obehnáno protitankovým příkopem. Strategický cíl Vlissingen byl během druhé světové války nejvíce bombardovaným městem Nizozemí. 7. října 1944 došlo k bombardování hráze Nolledijk. Výsledkem byla 20 metrová průrva v hrázi. V téže době byl proveden útok také na hráz u Rammekens. Výsledkem byla další díra - tentokrát 400 metrová. Osvobození Vlissingenu spojenci bylo součástí plánu na osvobození Walcheren, konkrétně jeho prvního bodu - operace Infatuate I. - vylodění ve Vlissingenu z Breskens. 1. listopadu 1944 v 4:45 začalo dělostřelecké bombardování Vlissingenu. Za další hodinu pak následoval první útok na svahu hráze u větrného mlýna Oranjemolen. Druhá pozemní jednotka vyrazila východně a obsadila Scheldeterrein. Dobývání zbytku města se dařilo díky mnoha odstřelovačům jen ulice po ulici. 2. listopadu 1944 se pokračovalo v bojích. Na sklonku dne zůstala aktivní ještě dvě ohniska odporu - hotel Britannia a prostor přístavu. 3. listopadu 1944 byl hotel dobyt skotskými jednotkami z 7. a 9. praporu Royal Scots. V sklepním bunkru byl nalezen německý velitel Reinhardt. Vlissingen byl tímto definitivně osvobozen.  V třicátých letech 20. století chtěl primátor města C.A. van Woelderen ekonomicky zvednout město za pomocí třech "pilířů" - turismu, přístavu a průmyslu. Městské přístavy byly zvětšeny a Vlissingen byl povýšen na lázeňské město. Byla zřízena lázeňská pláž a vycházkové molo. Molo bylo zničeno na konci druhé světové války německými okupanty, kteří chtěli zamezit vylodění spojenců.  Je plán pro rozšíření centra do míst bývalých loděnic "De Schelde". Pozemek o velikosti asi 35 hektarů byl využíván loděnicemi a je po 120 letech opuštěn.  Původně byl projekt pojmenován Dokkershaven, ale kvůli odporu veřejnosti byl překřtěn na Scheldekwartier.

Rybářství.

Ve vnitřním přístavu je umístěn rybí trh. Zároveň je domovským přístavem arnemuidských a vlissingenských rybářských lodí.

Sesterská města.

Vlissingen má tři sesterská města:

Pamětihodnosti.

Vlissingen je jedno ze sedmnácti měst a vesnic provincie Zeeland s chráněným historickým vzezřením. V letních měsících chodí po bulvárech, pláži De Nolle a po lázeňské pláži mnoho turistů a obyvatel města. Na jižním cípu stojí větrné varhany, jež sestávají z bambusových píšťal s řadou různých otvorů, které při silném větru hrají.  Ve starém centru města je asi 300 pamětihodných staveb, díky čemuž je město v Nizozemsku na třicátém místě v počtu památek. Vzhledem ke své poloze u západní Šeldy (Westerschelde) a husté lodní dopravě má Vlissingen námořní charakter. Hra vody a větru se stará o to, že každý den je počasí ve městě jiné.

Školství.

Vedle základních a středních škol je zde střední odborná škola ROC Zeeland a vysoká odborná škola Hogeschool Zeeland. ROC a Hogeschool Zeeland jsou situovány v školské zóně. Existují plány na vytvoření kampusu Vlissingen-Městský přístav, kde by docházelo ke spolupráci Hogeschool Zeeland/ROC Zeeland a zde působících firem.  Na bulváru stojí škola námořní dopravy, která vyučuje námořnictví na úrovni vyšší i střední. Stará budova má bohatou historii a během let vychovala spoustu námořních specialistů.

Doprava a přeprava.

Vlaková spojení.

Vlissingen je konečnou stanicí tzv. zeelandské linky (Zeeuwse Lijn). Město má dvě zastávky - stanici Vlissingen Souburg a Vlissingen. Na obou stanicích zastavují jak osobní vlaky, tak vlaky intercity. V minulosti zde byly také rozličné tramvajové linky, mimo jiné mezi Vlissingenem a Middelburgem.

Silniční doprava.

Silnice A58 nabízí spojení s městem Goes a Bergen op Zoom.

Trajektová přeprava.

Veolia Transport Fast Ferries obstarává námořní dopravu pro cyklisty a pěší mezi městy Vlissingen a Breskens. Od otevření tunelu pod západní Šeldou v dubnu 2003 už neprovádí přepravu automobilů.

Dřívější nákladní lodní přeprava do Anglie.

Mezi lety 1875 a 1939 a mezi lety 1974 a 1994 byla mezi městem a Anglií pravidelná denní osobní a nákladní přeprava. Od roku 1875 do roku 1939 včetně byla provozována firmou Stoomvaart Maatschappij Zeeland (SMZ) do měst Sheerness, Queenborough, Folkestone a Harwich. Z důvodu vypuknutí druhé světové války bylo spojení přerušeno. Po válce nemohlo být obnoveno vzhledem k těžkému poškození přístavu a tak byla linka přesunuta do Hoek van Holland. Od roku 1974 do roku 1994 provozovala společnost Olau Line dopravu mezi Vlissingenem a Sheerness. Kvůli ekonomické recesi v Anglii a rostoucí konkurenci bylo spojení 15. května 1994 zrušeno.

Autobusová doprava.

Autobusová doprava ve Vlissingenu je zajišťována přepravcem Connexxion. Nejdůležitější zastávkou je Betje Wolffplein (Centrum). Frekventovanými zastávkami jsou také Ziekenhuis Walcheren (Nemocnice Walcheren), Prins Hendrikweg (Ulice Prince Hendrika) a zastávka Fast-Ferry/Station. Vlissingen obsluhujíc následující linky:

Přístavy a průmysl.

Vlissingen je od pradávna přístavním městem. Přístavy byly postupem času pomalu přesunuty na východ od města. Nejprve byly ve městě jen přístavy. V devatenáctém století byl postaven vnější přístav a za zdymadly, společně s kanálem skrz poloostrov Walcheren i první a druhý vnitřní přístav. Mezi lety 1961 a 1964 byl díky přehrazení Zuid-Sloe realizován přístav a průmyslová zóna Vlissingen-východ (Vlissingen-Oost), také často pojmenovávána jako Sloegebied. Vlissingen je třetím přístavem Nizozemí. V přístavu Vlissingen se po Rotterdamu a Amsterdamu přepraví nejvíce zboží. Jeho objem (přívoz + odvoz) byl v roce 2007 téměř 19 milionů tun.

Sport a rekreace.

Městem prochází evropská pěší cesta E9, v těchto místech nazývaná také North Sea Trail. E9 probíhá podél pobřeží, od Portugalska nahoru až k baltským státům.  Ročně je pořádán Sdružením šachu Walcheren vysoké školy Zeeland turnaj. Jedná se o mezinárodně obsazený šachový turnaj. V roce 2008 se ho účastnilo 249 šachistů. Ve městě leží také rozličná sportovní hřiště a fotbalový klub a klub pozemního hokeje. Ve spolupráci s městem Middelburg byl vytvořen u Vrijburgu sportovní areál, kde leží městské oblastní koupaliště.

Rozdělení křesel v městské radě.

Poslední volby se konaly 3. března 2010. 27 křesel bylo rozděleno mezi deset politických stran.

Aglomerace Middelburg-Vlissingen.

Okresy Middelburg a Vlissingen tvoří společně malou aglomeraci čítající 90 tisíc obyvatel.

Mapa.

"Topografická mapa Vlissingenu, 2010-2011. Pro zvětšení klikněte na její obrázek."

Vlissingen () je město a okres v jihozápadním Nizozemsku v provincii Zeeland, které leží na severní straně ústí západního ramene řeky Šeldy (Westerschelde) na poloostrově Walcheren. Díky své strategické poloze mezi Šeldou a Severním mořem byl Vlissingen po staletí důležitým přístavem. městská práva získal v roce 1315.


Život.

Benedetto Marcello se narodil 31. července (podle některých pramenů 1. srpna) 1686 v Benátkách. Pocházel ze šlechtické rodiny a proto je v dobových dokumentech často nazýván "Patrizio Veneto". Otec Benedetta chtěl, aby jeho syn byl právník. Benedetto se tomu nevzpíral, studoval práva, ale souběžně i hudbu u Antonia Lotti a Francesca Gasparini.  Jeho celý život se dělil na práva, politiku a hudbu. V roce 1711 byl členem „Serenissima“, tj. benátské vlády a v roce 1730 se stal guvernérem („Provveditore“) v Pule v dnešním Chorvatsku.  Po celý život byl chatrného zdraví a pobyt v Istrii mu nesvědčil. V roce 1738 odešel do Brescie na břehu Lago di Garda, kde zastával úřad „camerlinga“, dnes bychom řekli ministra financí. Zde také o rok později zemřel. Jeho hrob se nachází v kostele 'Chiesa di San Giuseppe' v Brescii.  Benedettův starší bratr Alessandro Marcello (1669–1747) byl rovněž známým skladatelem podobného zaměření a historici hudby mají u některých skladeb značné problémy s rozlišením autorství obou bratrů.  Švýcarský skladatel Joseph Joachim Raff (1822–1882) zkomponoval na téma životních osudů Benedetta Marcella operu, která měla premiéru až dlouho po smrti autora 4. října 2002 v Metzingen u Stuttgartu.

Dílo.

Většina Marcellových skladeb se datuje do první poloviny jeho života. Kromě četných oratorií, oper a scénických serenád napsal více než 400 sólových kantát, publikoval sbírky komorní i orchestrální hudby a mnoho dalších instrumentálních děl zůstalo v rukopisu.  Protože byl finančně zcela nezávislý a nemusel se podbízet vkusu publika, mohl zcela svobodně rozvíjet, svůj osobitý styl. Jeho dílo se tak stalo mezníkem na přechodu z barokní do klasické éry evropské hudby. Ve věku okolo 40 let Marcello prakticky přestal komponovat a později se k hudbě vracel pouze při zcela výjimečných příležitostech.  Nejambicioznějším dílem skladatele se stalo "Estro poetico-armonico", zhudebnění italské verze 55 žalmů. Biblické texty přeložil Marcellův přítel Girolamo Ascanio Giustiniani a dílo bylo publikováno v osmi svazcích v letech 1724 až 1726. Úspěch díla byl obrovský. Žalmy Benedetta Marcella byla záhy hrány na koncertech v Hamburku, Berlíně, Lipsku, Londýně. V ruském překladu proniklo dílo i do Petrohradu. V Římě kardinál Ottoboni nařídil, aby každý z pravidelných koncertů, které byly pořádány v jeho paláci byl zahajován jedním z těchto žalmů. Dodnes je výběr z Estro poetico-armonico trvalou součástí koncertního repertoáru (snad pouze s úpravou, že generální bas je svěřen modernímu klavíru).  Dílo Benedetta Marcella zřejmě dobře znal i Johann Sebastian Bach. Transkripci Marcellova koncertu pro housle a smyčcový orchestr nalezneme jako BWV 981.  Marcello byl činný i literárně. Své zkušenosti s nešvary operní scény té doby sepsal ve formě satirického pamfletu „Il teatro alla moda“, v němž si vzal na mušku zejména Antonia Vivaldiho. Tento spis byl mnohokrát přetiskován a má velký význam jako příspěvek k dějinám hudby a k provozovací praxi italské opery seria. Vyšel rovněž v češtině.

Scénická díla.

Většina partitur scénických děl je nezvěstná. Vzhledem k obnovenému zájmu obecenstva i hudebních vědců v posledních letech, lze očekávat, že archivy vydají dosud neznámé skladby.

Benedetto Marcello, také Marcelli (31. července 1686, Benátky – 24. července 1739, Brescia) byl italský právník, politik a barokní hudební skladatel.


Rozšíření.

Vyskytují se v Austrálii, na Filipínách, Nové Guineji, Sulawesi, Kalimantanu a dalších ostrovech v jihozápadním Tichomoří a jihovýchodní Asii. Obývají tam tropické pralesy, horské lesy i křovinaté oblasti.

Popis.

Jsou to středně velcí pozemní ptáci o velikosti od 50 do 70 cm a váze až 3 kg. Létají jen málo, při útěku před predátorem nebo při hřadování, pohybují se většinou po zemi. Vyznačují se poměrně dlouhýma a velmi silnýma nohama. Hlavu mají v poměru k tělu malou. Jejich základní barvou je hnědá až černá s mnoha odstíny, např. do modra. Některé druhy mají na hlavě výrůstky v podobě helmice nebo hřebene, chrupavčité laloky nebo holou hlavu a krk s pestrobarevnou kůži nebo nafukovací vaky na krku. Všechny tyto zvláštnosti slouží k vizuální signalizaci, zbarvení i velikost se mění v průběhu rozmnožovací aktivity. Většina druhů nemá pohlavní dimorfismus, u některých jsou ale samice menší nebo méně pestrobarevné. Na větší vzdálenosti komunikují kokrháním, např. shánění kontaktu před pářením nebo mohou kokrhat i v duetu.

Stravování.

Jsou to všežravci, kteří se živí rostlinami a malými bezobratlými a obratlovci. Rostlinná část potravy je tvořena semeny, bobulemi, lístky i květy. Bezobratlou část jídelníčku tvoří termiti, mravenci, švábi, kobylky, vážky, pavouci, vosy, stonožky, hlemýždi a červi, z drobných obratlovců pak žáby a ještěrky.

Rozmnožování.

U některých tabonů se pravděpodobně jedná o monogamní páry, u jiných o promiskuitní. Vzájemná vazba partnerů se projevuje většinou jen v období páření a snášení vajec. Rozmnožování tabonů je jedno z nejzvláštnějších v ptačím světě. Pro svá vejce si budují umělé líhně, ve kterých se budou zárodky vajec vyvíjet. Samec, někdy společně se samici, shromažďuje i několik let různé rostliny, listy, větvičky trávu, písek i kyprou hlínu na hromadu vysokou i několik metrů. Samice do takto připraveného hnízda snese do děr v několikadenních intervalech 3 až 35 velkých vajec o hmotnosti od 75 do 230 gramů, celé kladení vajec může trvat 2 až 4 měsíce.  Během inkubační doby dlouhé v rozmezí 44 až 77 dnů udržuje samec postupným rozhrabování a zase přihrnováním tlející rostlinné hmoty v hnízdě konstantní teplotu, kterou měří vsunutím zobáku, čidlo má na patře nebo jazyku. Samice se po snůšce většinou o hnízdo již nestará. Kuřata se líhnou postupně jak byla snesena vejce, protože nemají vaječný zub rozlomí skořápku drápy a za jejich pomoci se v poloze na zádech vyhrabou z hromady na povrch. U mnoha druhů jsou značně vyspělá a samostatně od hnízda odcházejí bez nějaké další vazby na rodiče nebo sourozence. Jsou schopny se ihned samy živit i krátce létat, přestože ještě nemají ocasní péra. Odcházejí se ukrýt do křoví, teprve podějí se u nich objeví reakce na nepřítele. Snášet vejce začnou za 1 až 3 roky. Samec po vylíhnutí všech kuřat opět až do snůšky nahrabuje na hromadu novou hmotu místo zetlené a připravuje tak opět inkubátor na příští sezonu, ten většinou slouží po několik desetiletí i dalším generacím, někdy současně i více samicím. Největší doložené hnízdo mělo v průměru 16 m a bylo vysoké 5 m (300 m3 materiálu). U některých druhů samci budují hnízdo vždy nové.  Jiné druhy zvolily pro inkubaci vajec snazší metodu, samice zahrabává každé vejce samostatně do 30 až 60 cm hlubokých jam na osluněném místě do černého lávového písku, který slunce silně zahřívá. Druhá varianta spočívá ve využívání písčitých míst s geotermálním teplem. V obou případech se na příhodných místech schází i stovka samic ke společnému kladení vajec. Po snůšce se samice zpět vracejí do lesů a kuřata vylíhlá asi za 55 dnů se vyhrabou a odcházejí samostatně za nimi.

Ohrožení.

Ohrožení jsou nejvíce masožravými savci, jako jsou lišky, levharti, divocí psi, kočky a také hadi. Největší nebezpečí pro tabony přinášejí změny přirozeného prostředí ve kterém žijí např. kácení lesů, zdivočelá domácí zvířata a organizovaný sběr vajec, který domorodci praktikují odedávna.

Taxonomie.

Jak se zvětšuje poznání o jednotlivých druzích tabonů, tak se mění i jejich taxonomické zatřídění. Mimo zde uvedené rody a jejich druhy se ještě některé dále dělí do poddruhů.

Tabonovití (Megapodiidae) je čeleď zavalitých hrabavých ptáků, kteří si sami nevysedí svá vejce ani je nepodkládají k vysedění jiným ptákům. Čeleď tvoří 6 rodů, všechny mají stejné české jméno tabon.


Život.

Pocházel ze šlechtické rodiny, s francouzskými kořeny ("de La Banne"). Jeho otec byl významným důstojníkem rakousko-uherské armády a dokonce guvernérem Bosny a Hercegoviny, kde tak Laban strávil část dětství (jinak především ve Vídni). Rudolf se měl stát důstojníkem jako otec, ale z vídeňské vojenské školy utekl do Paříže, kde začal studovat architekturu na "Écoles des Beaux Arts". Studium architektury ho přimělo zabývat se otázkou zlatého řezu a jeho vztahu k lidskému tělu. Tím začal svůj zájem přesouvat k umění.  Po smrti první ženy odešel ve třiceti letech do Mnichova, kde potkal tanečnici Heidi Dzinkowskou, pod jejímž vlivem se začal věnovat tzv. expresionistickému tanci ("Ausdruckstanz"). Otevřel si také první letní školu tance a umění (1908-1914). Se svou druhou ženou Majou a jejími pěti dětmi působil také v umělecké komuně v Monte Verita ve Švýcarsku. Komuna však zanikla na počátku první světové války. V roce 1915 tedy přesídlil do Curychu, kde si založil taneční a pohybovou školu. Jeho cílem nebylo jen umění, ale věřil i v terapeutické účinky tance, zejména sborového. Navíc byl jeho systém napojen na mystiku, teozofii, súfismus apod. Stal se dokonce členem Crowleyho "templářského řádu" Ordo Templi Orientis. Laban se stal též přítelem švýcarského psychologa Carla Gustava Junga a také Josepha Pilatese, tvůrce známého systému cvičení pilates. Jejich díla vzájemně rezonovala.  Od roku 1919 začaly vznikat pobočky Labanovy školy po Evropě (zejm. Itálie, Francie a střední Evropa). Laban přišel také s reformou notačního systém - s tzv. kinetografií či labanotací. Je shrnuta především v knize "Kinetographie Laban" z roku 1928. Ovlivnila nejen moderní tanec a uměleckou avantgardu, ale i studium neverbální komunikace.  Po válce působil zejména v Německu. V letech 1930-1934 byl ředitelem Spojených státních divadel v Berlíně a byl též baletním mistrem Berlínské Státní Opery. Koketoval přitom i s nacisty, byl zvláště v přízni Josepha Goebbelse. Ze svých baletních kurzů vyloučil všechny "neárijské osoby" a v roce 1934 byl jmenován ředitelem "Deutsche Tanzbühne". Goebbels ho dokonce pověřil sestavením choreografie pro tisíc tanečníků pro zahajovací ceremoniál olympijských her v Berlíně roku 1936. Avšak zkoušky choreografie "Vom Tauwind und der Neuen Freude" se Goebbelsovi nelíbily, ideologické vyznění bylo prý špatné a choreografie byla zakázána. Po tomto konfliktu (po němž snad Labanovi i hrozilo zatčení) odešel do Francie, v roce 1938 pak do Anglie.  Zde začal pracovat v taneční škole Kurta Joosse a Sigurda Leedera v Dartington Hallu. Zde potkal Lisu Ullmannovou, která se stala jeho dlouholetou spolupracovnicí i životní partnerkou. K jeho britským žákům patřily Mary Wigmanová či Sophie Taeuber-Arpová. Roku 1946 Laban s Ullmannovou přesídlili do Manchesteru, kde dostali nabídku studovat a posléze zreorganizovat pohyb dělníků v továrně. Labanovi se takto skutečně podařilo zvýšit produktivitu práce. V Manchesteru rovněž otevřeli "Art of Movement Studio", kde opět vyučovali moderní tanec. V roce 1953 ho přestěhovali do Addelstonu.

Rudolf von Laban, maďarsky Rezső Lábán de Váraljas (15. prosince 1879, Bratislava - 1. července 1958, Weybridge) byl slovensko-maďarský tanečník, choreograf, estetik, taneční teoretik, filozof, jeden z průkopníků moderního výrazového tance, psychologie pohybu a pohybové terapie.


Vývoj.

LaGG-3 byl pojmenovaný po svých konstruktérech Semjonu Lavočkinovi, Vladimíru Gorbunovovi a Michailu Gudkovovi. Vyvinut byl ještě před začátkem války na základě požadavku vzdušných sil na nový stíhací jednoplošník s uzavřenou kabinou a zatahovacím podvozkem začátkem ledna 1939. Konečný výběr se soustředil na dva prototypy poháněné řadovým motorem Klimov M-105P s kanónem umístěným mezi bloky válců a střílejícím dutou hřídelí vrtule. Charakteristickou vlastností obou strojů byla absence duralových částí kostry trupu a křídel. První byl začátkem roku 1940 vyzkoušen typ "I-26" konstruktéra Alexandra Jakovleva, který měl trup svařený z ocelových trubek a kostru křídel ze dřeva. Tvarem mu byl velmi podobný druhý prototyp I-22 z konstrukční kanceláře vedené Lavočkinem s Gorbunovem a Gudkovem jako asistenty. Byl zalétán v březnu 1940. Mezi oběma letouny byly hlavně skryté rozdíly: I-22 byl vyrobený z diagonálně vrstvené překližky ze sibiřské břízy, tento dřevěný materiál byl v době nedostatku hliníku jeho lacinou náhradou. Z I-22 se postupně stal I-301. Spolu se svým konkurentem I-26 se nakonec dostal do sériové výroby začátkem roku 1941. Stroje se však staly známé pod jinými označeními: I-26 jako "Jak-1", I-22 jako LaGG-1 a I-301 jako LaGG-3. V době, kdy se začínaly vyrábět, byl Sovětský svaz napaden nacistickým Německem.  Ještě během výroby byly odstraňovány nejrůznější nedostatky stroje a vznikl tak nový typ LaGG-3. Začleňování strojů LaGG do vzdušných sil Sovětského svazu bylo spojené s objektivními těžkostmi. V době napadení Německem, bylo na tento typ přeškoleno jen asi 32% létajícího personálu. Stroj absolvoval nejrůznější úpravy.  Sériová produkce od záčátku výroby v roce 1941 do jejího ukončení v roce 1944 byla vládou objednána v celkem 66 sériích. 1. až 4. série byla vyzbrojena kulometem UBS v ose vrtule, dvěma kulomety UBS a dvěma ŠKAS pod krytem motoru. 5. až 7. série měla kanón ŠVAK v ose vrtule, dva ŠKAS a jeden UBS pod krytem motoru, který se však někdy nemontoval. Od 8. série se do letounu instaloval kanón ŠVAK v ose vrtule, pod kryt motoru UBS. Stroje mohly do roku 1942 nést pod křídlem též neřízené střely RS-82 nebo pumy (11. série). V pozdějším období války byl mezi válce osazován kanón NS-37 konstruktérů Nudelmana a Suranova ráže 37 mm (34. série) ke stíhání bombardérů a k boji proti tankům. Jeden UBS byl pod krytem motoru. Tato verze se označovala jako LaGG-3IT. Od roku 1943 nahradily kanón NS-37 jiným typem stejné ráže K-37.  Úpravy se dočkal hlavně křehký podvozek, ale i náběžné hrany křídel, na které byly instalovány automatické sloty, které zlepšovaly manévrovací schopnosti a ulehčovaly přistání. Během výroby procházely změnou i pohonné jednotky. Letouny 1. až 3. série obdržely motor M-105P, 4. až 28. M-105PA a do sérií od roku 1943 čísel 29 až 66 M-105PF (VK-105PF). U 66. série došlo k odlehčení draku a začal se montovat pancéřovaný čelní štítek pilotní kabiny z plochých skel. Ve výšce hladiny moře dosahoval LaGG-3 rychlosti 554 km/h, ve výšce 3 400 m to bylo úctyhodných 618 km/h. Těchto hodnot dosahoval už prototyp v roce 1940.  Během sériové výroby vzniklo také několik experimentálních prototypů. Již v prosinci 1941 byl do draku LaGG-3 instalován vzduchem chlazený hvězdicový motor M-82 konstruktéra Švecova pohánějící třílistou vrtuli VIŠ-105P. Takto upravený prototyp nesl označení LaGG-3-M82A.  Na počátku roku 1942 byly na stroji LaGG-3, sériové číslo 2 444, provedeny úpravy s cílem výrazně odlehčit konstrukci. "Odlegčennyj" byl vyzbrojen lehčím kanónem MP-20 v ose vrtule a dvěma synchronizovanými UBS pod krytem motoru, palubní vybavení bylo omezeno na nutné minimum a ocasní plochy byly zhotoveny z méně nasyceného dřeva. Při zkouškách střemhlavého letu však došlo k destrukci trupu a pilot V. Guzin zahynul v troskách stroje.  Dvoumístný prototyp určený k přeškolování a výcviku stíhacích pilotů nesl označení LaGG-3UTI. 14. února 1942 v něm zahynul zkušební pilot J. Stankevič.  V srpnu 1942 byl letoun LaGG-3 sériového čísla 31213173 vybaven dvěma náporovými motory Bondarjuk VRD-1, které byly pomocí proudnicových pylonů připevněny na spodní ploše křídla. Používaly stejné palivo jako hlavní motor M-105PF. VRD-1 však dokázaly zrychlit LaGG-3PVRD pouze o 15 km/h ve výšce 1 500 m, ale pokud však byly mimo provoz, zpomalovaly prototyp svým aerodynamickým odporem o 35 km/h. V roce 1943 proběhla zástavba a zkoušky předsériového řadového motoru M-107A do draku letounu LaGG-3. Nový motor dával o 25% vyšší výkon, než M-105PF avšak docházelo k jeho neustálému přehřívání. Prototyp LaGG-3-M-107A s pilotem G. Miščenkem provedl 33 zkušebních letů, které však skončily stejným počtem nouzových přistání.  Konečným řešením problémů LaGG-3 byla montáž hvězdicových motorů AŠ-82 a vývojová linie typů LaG-5, resp. La-5.

Nasazení.

Stroje bojovaly od samého začátku války proti Německu. Nasazovány byly ve všech velkých operacích na východní frontě až do konce války. Nekvalitní výroba a konstrukční zásahy však způsobily u těchto strojů zvýšení hmotnosti, které mělo za následek ztrátu kvality oproti prototypu. Vyrovnat se kvalitě prototypu trvalo do roku 1943. Přes to, že stroj měl poměrně dobré parametry, byl obratný, odolný, měl na sovětské poměry slušný dolet i výzbroj, nebyl mezi piloty příliš oblíbený a jeho neduhy ještě často prohlubovala i nedostatečná údržba na frontě. Popularita strojů mezi letci byla natolik nízká, že zkratku LaGG začali vykládat jako: „lakirovannyj garantirovannyj grob“ (lakovaná zaručená rakev). Jeho nedostatky vedly k vývoji typu Lavočkin La-5, avšak už bez účasti konstruktérů Gudkova a Gorbunova.  Do roku 1944 bylo vyrobeno 6 528 kusů LaGG-3. Mimo vzdušných sil Sovětského svazu sloužily kořistní stroje jen ve finském letectvu.

Popis konstrukce.

LaGG-3 byl jednomístný, jednomotorový samonosný dolnoplošník. Dřevěná kostra křídel a pevných ocasních ploch byla potažená překližkou, kovová kostra pohyblivých ocasních ploch a klapek plátnem. Trup tvořila překližková poloskořepina. Krycí plechy motoru byly duralové. Řadový motor poháněl kovovou trojlistou vrtuli s nastavitelným úhlem náběhu listů. Podvozek byl zatahovací. Hlavní podvozkové nohy se zatahovaly směrem k trupu, zadní ostruhové kolečko bylo pevné.

LaGG-3 (Lavočkin-Gorbunov-Gudkov - 3; rusky: Лавочкин-Горбунов-Гудков ЛаГГ-3) bylo sovětské stíhací letadlo vyvinuté z předsériového LaGG-1 před druhou světovou válkou a jedno z nejpoužívanějších letadel na počátku Velké vlastenecké války.


Původ termínu.

Pojem "čtyři přežitky" se poprvé objevil 1. června 1966 v Lidovém deníku v úvodníku pojmenovaném "Vymýtit všechny ďábly", jehož autorem byl Čchen Po-ta, tehdejší přední ideolog KS Číny.  8. srpna 1966 byl na rozšířeném zasedání Ústředního výboru KS Číny přijat dokument nazvaný "Rozhodnutí ÚV KS Číny o Velké proletářské revoluci" (také známý jako "Šestnáctibodový dokument)". Tento dokument je považován za oficiální začátek Kulturní revoluce a zdůrazňoval důležitost "zničení čtyř starých a vytvoření čtyř nových".  18. srpna 1966 se na náměstí Nebeského klidu v Pekingu konalo první masové shromáždění rudogardistické mládeže, se kterou se Mao Ce-tung setkal poprvé. Po jeho boku stál také maršál Lin Piao, který vyjádřil podporu kampani "Zničit čtyři staré" a zároveň vyzval rudé gardy, aby útočily na "staré myšlenky, starou kulturu, staré zvyky a návyky". Feudální ideologie omezovala myšlení lidí po tisíce let a teď bylo načase, aby tyto pozůstatky staré kultury a společnosti byly odstraněny.

Kampaň.

Kampaň pod názvy "Boj proti čtyřem přežitkům", "Odstranit čtyři staré" (čínsky: 破四旧; pchin-jinem: pcho s'-ťiou) nebo "Zničit čtyři staré, vybudovat čtyři nové" (čínsky: 破四旧、立四新; pchin-jinem: pcho s'-ťiou, li s'-sin) začala v Pekingu 19. srpna 1966 a brzy se šířila po celé zemi. Tímto dnem také započalo běsnění rudých gard ve jménu zničení čtyř starých, které vygradovalo k útokům na nevinné lidi, někdy i k jejich zabití, a ničení starobylých kulturních památek.  Co se týče definice termínu "čtyři staré", byla dosti vágní. Strana nestanovila jasně, co spadalo do skupiny čtyř starých, takže v praxi všechno, co existovalo ještě před založením ČLR, bylo vystaveno riziku drancování a ničení.  Prvními změnami, které nastaly po zahájení kampaně, byly nové místní názvy, nové názvy obchodů a rodná jména. Např. pekingská ulice "Věčného míru" se přejmenovala na ulici "Východ je rudý", park "Nebe a srdce" se stal "Lidovým parkem", obchod s oblečením "Modré nebe" byl přejmenován na "Bránit Mao Ce-tunga". Nově vzniklé místní názvy se ale v pozdějších letech většinou vrátily ke svým původním podobám. Někteří lidé se přejmenovali nebo své děti narozené během revoluce pojmenovali tak, aby poukázali na své revoluční zanícení. Vznikala kupříkladu jména jako Weihong 卫红 ("ochraňovat rudou", tedy revoluci) nebo Jige 继革 ("pokračovat v revoluci").  Oběťmi rudých gard byly především bohaté rodiny a intelektuálové. Násilí gard se ale neomezovalo jenom na ně. Útočily i na prosté občany, kteří jim připadali zasažení tradičním vzděláním nebo cizími vlivy. Rudé gardy vnikaly do domů bohatých, zabavily vše, co mělo nějakou hodnotu, a to, co jim připadalo jako vyobrazení čtyř starých, zničily. To vedlo k pálení klasických knih nebo ničení tradičních čínských maleb. Mezi knihy, které byly ničeny a páleny, patřily i rodokmeny nebo rodové knihy. Obyvatelé domu byli leckdy biti, nuceni jít uličkou hanby nebo v některých případech i zabiti.  Jednou z mnoha historických památek, které byly poničeny během běsnění rudých gard, byla například hrobka Konfucia a jeho potomků v Čchü-fu. Rudé gardy měly také v plánu vniknout do Zakázaného města a zničit vše "staré", ale když se o tomto plánu dozvěděl premiér Čou En-laj, nechal Zakázané město uzavřít a vyslal tam armádu, která se měla postarat o jeho ochranu. Dalšími z památek, které se podařilo ochránit, byly i významná archeologická naleziště a nálezy učiněné během Kulturní revoluce, a to naleziště Ma-wang-tuej a terakotová armáda.

Čtyři staré nebo také čtyři přežitky (ZZ: 四旧; TZ: 四舊; pchin-jin: sìjiù; česká transkripce: s'-ťiou) byly termínem užívaným rudými gardami během Kulturní revoluce v Číně. Tento pojem byl používán ve vztahu k prvkům tradiční čínské kultury a čínské společnosti před komunismem, které se rudé gardy snažily zničit, protože na ně bylo nahlíženo jako překážka bránící modernizaci čínské společnosti. Čtyřmi přežitky bylo míněno: staré myšlení, stará kultura, staré zvyky a staré obyčeje. Kampaň, která měla zajistit zničení čtyř starých, začala v Pekingu 19. srpna 1966 krátce po vyhlášení Kulturní revoluce.


Život.

O Clemensově mládí není známo nic, a také informace z doby jeho tvůrčí zralosti jsou útržkovité. Snad se narodil v obci Middelburg v provincii Zeeland, i když to není jednoznačně dokázáno; určitě pocházel z území dnešní Belgie nebo Nizozemska. Poprvé je jednoznačně doložen koncem 30. let 16. století, kdy Pierre Attaingnant v Paříži uveřejnil sbírku jeho písní. Mezi březnem 1544 a červnem 1545 působil jako "succentor" při katedrále v Brugách a krátce poté zahájil obchodní vztah s Tielmanem Susatem, vydavatelem v Antverpách, který pak trval až do konce jeho života. V letech 1545 až 1549 pravděpodobně byl sbormistrem u Filipa de Croy, vévody z Aerschotu, jedhoho z nejvýznamnějších generálů Karla V., kde po něm nastoupil Nicolas Gombert. Roku 1550 byl zaměstnán jako "sanger ende componist" ("zpěvák a skladatel") Slavným bratrstvem Panny Marie v's-Hertogenboschi. Je také doloženo, že žil a působil v Yprách a Leidenu. Je navíc možné, že působil i v Dordrechtu.  O původu jeho přívlastku "non Papa" je několik teorií. Jedna tvrdí, že mu ho ze žertu připojil jeho vydavatel Susato, aby ho odlišil od papeže Klementa VII.: "Jacob Clemens—ale ne Papa (papež)." Jiná věří, že šlo o odlišení od básníka z Yper jménem Jacobus Papa. Protože však papež Klement VII. zemřel roku 1534, tedy před uveřejněním první Clemensovy skladby, a ani záměna s básníkem odlišného příjmení nebyla příliš pravděpodobná, je přídomek nejspíš šprýmem bez praktického důvodu. Přetrval však celá staletí.  Detaily o Clemesově smrti nejsou známy, došlo k ní však nejspíš roku 1555 nebo 1556. Text Jacoba Vaeta z roku 1558 "Continuo lacrimas", nářek nad Clementovou smrtí, naznačuje, že zemřel násině, ale neuvádí podrobnosti. Podle pramene z roku 1644 byl Clemens pohřben v Diksmuide poblíž Yper na území dnešní Belgie.

Dílo.

Na rozdíl od mnoha svých současníků Clemens nejspíš nikdy nebyl v Itálii, takže v jeho hudbě nejsou italské vlivy přítomné. Reprezentuje tak severoevropský dialekt franko-vlámského stylu.  Clemens patřil k hlavním představitelům generace mezi Josquinem a Palestrinou a Orlandem Lassem. Byl především skladatelem duchovní hudby, liturgické i pro soukromé použití. Ta tvoří kolem 80 procent jeho hudby. Z jeho asi 233 motetů mají jen tři světský text, jsou to hymny oslavující hudbu. Složil však také asi 100 světských skladem, zahrnující celou škálu poetických žánrů uživaných skladateli jeho generace. Uvážíme-li, že jeho skladatelská kariéra trvala jen dvě desetiletí, byl Clemens mimořádně plodný autor. Dochovalo se od něj: Ze všech techto děly byly "Souterliedekens" asi nejslavnější a nejvlivnější. V letech 1556-1557 je uveřejnil Susato v jeho "Musyck Boexken" ("Knihách hudby"), IV.-VII. a představují jedinou vícehlasou renesanční protestantskou hudbu v nizozemštině. Clemens se opíral o předchozí svazek "Souterliedekens" tištěný Symonem Cockem a obsahující monofonní zhudebnění žalmů v nizozemštině. Clemensovy "Souterliedekens" jsou zároveň prvním úplným polyfonním zhudebněním všech 150 žalmů v nizozemštině. Má se za to, že překlad žaltáře do nizozemštiny vytvořil Willem van Nievelt z Wittenbergu. Clemensovo vedení hlasů je obvykle jednoduché, aby si žalmy mohli lidé zpívat doma. Jako "cantus firmus "používá dobře známé světské melodie otištěné v Cockově edici včetně pijáckých a milostných písní, balad a jiných tehdy oblíbených popěvků. Většina je tříhlasých a objevuje se 26 různých kombinací hlasů. Někeré "Souterliedekens" jsou založeny na tanečních melodiích a jsou v zásadě homofonní a homorytmické, zatímco jiné používají imitaci. Je zajímavé, že tyto skladby přežily zákaz z roku 1569, kdy vláda vévody z Alby censurovala všechny knihy považované za heretické.  Po Clemensově smrti se jeho díla šířila po Německu, Francii, španělsku a dokonce i v některých kruzích v Anglii. Clemensův vliv byl zvlášť silný v Německu. Franko-vlámský skladatel Orlando di Lasso znal Clemensovu hudbu zvlášť dobře a přejal některé prvky jeho stylu.

Jacobus Clemens non Papa (také Jacques Clément nebo Jacob Clemens non Papa, asi 1510 až 1515 – 1555 nebo 1556) byl nizozemský hudební skladatel renesance, který většinu života žil ve Flandrech. Byl plodným skladatelem mnoha tehdejších žánrů, zejména je známý pro polyfonní zhudebnění žalmů v nizozemštině známá jako "Souterliedekens".


Dějiny.

Ratiboř patří k nejstarším městům ve Slezsku. Na pravém břehu Odry ležící hrad i s předhradím Ostrog měl chránit říční brod na důležité obchodní stezce z Moravy do Krakova. Poprvé jej zmiňuje Gallus Anonymus v roce 1108 v souvislosti s výpravou Boleslava Chrabrého do Moravy.  Na základě kladského míru z roku 1137, který specifikoval moravsko-slezskou hranici na Cině, připadla Ratiboř polskému králi Boleslavu III. Křivoústému. Ten o rok později zemřel a rozdělil království mezi syny – Slezsko získal Vladislav II. Vyhnanec a stal se tak zakladatelem slezské větve Piastovců. Dalším dělením mezi Vladislavovy potomky vzniklo roku 1172 samostatné Ratibořské knížectví zahrnující v té době také Těšínsko a Osvětimsko a Kozelsko. Prvním ratibořským knížetem byl Měšek I. Křivonohý. Ratibořské knížectví bylo roku 1202 sloučeno s Opolskem (tzv. Opolsko-ratibořské knížectví) a po smrti Vladislava I. Opolského v roce 1281 se opět osamostatnilo. V té době začalo sbližování slezských knížectví s českým státem. Přemysl Ratibořský roku 1292 složil lenní hold českému králi Václavovi II. a jeho syn Lešek opět roku 1327 složil lenní slib Janu Lucemburskému. Od té doby tedy Ratiboř patřila pod Země Koruny české. Roku 1336 Lešek zemřel a Jan Lucemburský knížectví udělil opavskému vévodovi Mikuláši II. z vedlejší větve Přemyslovců. Tak došlo k sloučení Ratibořska s Opavskem, které trvalo až do roku 1377. Poslední Přemyslovec Valentin Hrbatý uzavřel v roce 1511 dědickou smlouvu s Janem II. Dobrým a Jiřím Braniborsko-Ansbašským, v důsledku které Opolsko a Ratibořsko – opět a tentokrát natrvalo sloučené roku 1521 – připadla Hohenzollernům a později spadla pod přímou vládu Habsburků.  Samotné město vzniklo na protějším břehu Odry a získalo městské výsady v roce 1217 podle vlámského práva (roku 1299 nahrazené magdeburským). Zakladateli Ratiboře byli osadníci z německých zemí a Nizozemí a až do 20. století si uchovala převážně německý charakter. Ve středověku se jednalo o jedno z největších slezských měst – odhady mluví o třech tisících obyvatel ve 14. století. Dlouholeté období prosperity města ukončila až třicetiletá válka, během níž byla Ratiboř několikrát těžce poničena.  Po slezských válkách připadla Ratiboř spolu s většinou Slezska v roce 1742 Prusku. V pruském a později německém státu byla od roku 1816 sídlem okresu, jehož součástí bylo rovněž Hlučínsko. Významným milníkem v dějinách města byla výstavba Vilémovy dráhy (Opolí – Ratiboř – Bohumín) v letech 1846–1848, jež byla součástí tehdy nejkratšího železničního spojení mezi Vídní a Berlínem. To přispělo rozvoji průmyslu – za zmínku stojí mj. továrna na čokoládu Franza Sobtzicka (1868, v současnosti cukrářské závody Mieszko) nebo továrna na uhlíkové elektrody Hardmuth (1895, dnes Cobex). V roce 1890 ve městě žilo 20 737 obyvatel, z toho 88 % Němců. Po připojení obcí Bosatz (1900), Altendorf (1902), Ober-Ottitz (1909) a Plania (1910) stoupl počet obyvatel na 38 424.  Po první světové válce se etnicky smíšené Ratibořsko stalo předmětem územních sporů mezi Německem, Polskem a Československem. 20. března 1921 se konal plebiscit, který měl rozhodnout o rozdělení Horního Slezska mezi Německo a Polsko. 87,98 % voličů v obvodu Ratiboř-město se vyslovilo pro setrvání v Německu. Po konečném rozdělení regionu v roce 1922 probíhala nová státní hranice pouhé tři kilometry východně od Ratiboře – dnešní městská část Brzezie už patřila Polsku. Zároveň byla Československu bez plebiscitu přiznána jižní část ratibořského okresu – Hlučínsko. V roce 1927 byly přičleněny Studen, Proschowitz a Ostrog. Mezi lety 1934 až 1942 bylo v rámci protipovodňové ochrany vytvořeno nové koryto Odry východně od města, v důsledku čehož se Plania a Ostrog ocitly na umělém ostrově mezi novým a původním korytem Odry.  Dvouměsíční sovětské obléhání od 29. ledna do 31. března 1945 (dělostřelba a letecké bombardování) a následná devastace dobytého města sovětskými jednotkami obrátily Ratiboř v trosky. Bylo zničeno až 85 % zástavby. Po druhé světové válce se Ratibořsko opět stalo předmětem sporu, tentokrát mezi Polskem a Československem. Československé jednotky byly připraveny obsadit území a 10. května se začala v Ratiboři organizovat československá okresní správa, nakonec bylo ovšem Sověty rozhodnuto o předání moci na celém bývalém německém území Polsku. V následujících letech byl proveden částečný odsun německého obyvatelstva, včetně německy smýšlejících Moravců. Nemalá část jich však zůstala a Ratibořsko je dodnes významným střediskem německé menšiny v Polsku.  V rámci poválečné obnovy městského centra vznikla nová zástavba hlavního náměstí a Dlouhé ulice (Długa) ve stylu socialistického realismu. V roce 1949 vznikla továrna na parní kotly Rafako (zkratka od Raciborska Fabryka Kotłów). Od roku 2019 je Rafako, které prošlo po pádu socialismu úspěšnou transformací, také výrobcem elektrobusů. Dalšími velkými ratibořskými podniky jsou Kolzam – původně železniční opravny, které od roku 1973 také vyrábějí železniční vozidla – a chemické závody Pollena založené na bázi předválečné továrny na mýdlo Adolfa Hofmanna, nyní součást koncernu Henkel. Současnou rozlohu získala Ratiboř v roce 1975 připojením vesnic Brzezie, Miedonia, Sudół a Markowice. Teprve po připojení těchto obcí dosáhl počet obyvatel města předválečného stavu (51 tisíc v roce 1933, 46 tisíc v roce 1975).  Během povodně v roce 1997 byla Ratiboř jedním z nejvíce zasažených měst. 9. července 1997 bylo zaplaveno až 60 % území města, v centru a ve čtvrtích Ostróg a Płonia voda místy dosahovala prvního patra. Pro zvýšení povodňové ochrany začala v roce 2012 výstavba poldru "Racibórz", kvůli níž musely zaniknout vesnice Nieboczowy a Ligota Tworkowska.

Doprava.

Historicky byla Ratiboř železničním uzlem regionálního významu. V současnosti je ovšem pravidelný osobní provoz pouze na trati č. 151 Kędzierzyn-Koźle – Bohumín, na které se nachází stanice "Racibórz" (hlavní ratibořské nádraží) a zastávka "Racibórz Markowice". Přímé vlakové spojení má Ratiboř mj. s Bohumínem, Opolím, Katovicemi, Rybnikem, Bílskem-Bělou a Vratislaví. Od roku 2018 zde zastavují i vlaky NightJet Berlín – Vídeň. Trať č. 177 do Hlubčic se zastávkou "Racibórz Studzienna" slouží od roku 2000 jenom nákladní dopravě. Úplně zlikvidovány byly trať č. 176 spojující "Racibórz Markowice" přes Brzezie s Olzou (2015) a trať č. 193 do Křenovic (1994), která navazuje na české straně na železniční trať Kravaře ve Slezsku – Chuchelná.  Přes Ratiboř prochází státní silnice č. 45 Opolí – Chałupki/Bohumín, a také okresní silnice do Rybniku (935), Hlivic (919), Ketře (416), Křenovic (917 a směrem na Opavu (916).  Městskou autobusovou dopravu zajišťuje "Przedsiębiorstwo Komunalne (Komunální podnik)" na deseti denních linkách. Příměstská doprava je v gesci dopravního podniku "PKS Racibórz".

Ratiboř ( Racibórz, "Ratibor",, slezskoněmecky "Rattebor") je město v jižním Polsku ve Slezském vojvodství, sídlo okresu Ratiboř. Leží na řece Odře ve vzdálenosti 10 km od českých hranic a 28 km severně od Ostravy. Je vedle Opolí jednou ze dvou historických metropolí Horního Slezska a spolu s Opavou sídlem euroregionu Silesia. V roce 2017 v něm žilo 55 189 obyvatel. Jedná se o důležité středisko německé menšiny v Polsku, k níž se při sčítání lidu 2011 hlásilo 9,7 % obyvatel okresu Ratiboř, a také město se silnou slezskou identitou – ke slezské národnosti se v témž sčítání hlásilo 22,8 % obyvatel. Z geomorfologického hlediska se většina území města rozkládá na Slezské nížině.


Biografie.

Horst L. Störmer se narodil ve Frankfurtu nad Mohanem v Německu. Jeho otec byl vyučený, matka učila na základní škole. Po válce si založili obchod s interiérovým zbožím.  Ač nikdo z předků nebyl vysokoškolák, pro rodiče bylo vzdělání jejich dvou synů velmi důležité. Horst začal v deseti letech navštěvovat Goethovo gymnázium, které bylo pro něj velmi obtížné. Byl velmi nadán na matematiku, ale z jazyků málem propadal.  V roce 1968 začal studovat fyziku na Goethově univerzitě, diplomovou práci psal na téma Magnetická anisotropie, která podle jeho slov nebyla nijak zajímavá, napsal ji hlavně, aby se konečně mohl věnovat PhD práci.  V roce 1974 ho navštívil Wolfgang Kottler, bývalý student z Frankfurtu, který právě dokončoval svou doktorandskou práci ve francouzském Grenoblu a nabídl Horstovi, jestli po něm nechce převzít místo. Nejdříve se mu nechtělo opustit rodnou zemi do ciziny, navíc když ani moc neovládal francouzštinu, ale nakonec se rozhodl přijmout a to byl zlom v jeho životě.  V Grenoblu potkal svou ženu, Dominique Parchet, a také mnoho známých vědců, se kterými se díky neformálnosti prostředí mohl setkat ve velmi osobní rovině. Velmi se mu zalíbila nová magnetická laboratoř, magnetismu věnoval i svou doktorskou práci. Prof. Queisser na něj však naléhal, aby dokončil práci co nejrychleji a přestěhoval se do Spojených států. V roce 1977 se nakonec odstěhoval a začal pracovat v Bellových laboratořích, kde se mu velmi dařilo. Tým, ve kterém pracoval, se soustředil na kvantový Hallův jev, objeven 1980, a elektronové krystaly vznikající při malé hustotě elektronů a silném magnetickém poli. Když se jim povedlo připravit velmi kvalitní preparát, přidalo se k nim mnoho vědců a studentů.  V roce 1983 se stal vedoucím oddělení elektronických a optických vlastností pevných látek a v roce 1991 ředitelem laboratoře pro fyzikální výzkum. V létě 1997 však toto místo opustil, aby mohl v lednu 1998 nastoupit na Kolumbijskou univerzitu jako profesor fyziky a aplikované fyziky. V roce 1998 dostal spolu s Robert B. Laughlinem a Daniel C. Tsuiem Nobelovu cenu za objev nové formy kvantové tekutiny s částečně nabitými excitacemi.  V roce 2006 navštívil Českou republiku.

Horst Ludwig Störmer (* 6. dubna 1949, Frankfurt nad Mohanem) je německý fyzik žijící v USA, zabývá se magnetismem a nanotechnologiemi, v roce 1998 dostal Nobelovu cenu za fyziku za objevení zlomkového kvantového Hallova jevu.


Definice.

V teorii pravděpodobnosti a statistice se momentová vytvořující funkce náhodné proměnné "X" definuje jako  kdekoli tato střední hodnota existuje. Jinak řečeno, momentovou vytvořující funkci lze interpretovat jako střední hodnotu náhodné proměnné formula_2.  formula_3 vždy existuje a rovná se 1.  Klíčový problém s momentovou vytvořující funkcí je, že momenty a momentová vytvořující funkce nemusí existovat, protože potřebné integrály nekonvergují absolutně. Charakteristická funkce naproti tomu existuje vždy (protože je integrálem omezené funkce na prostoru konečné míry) a proto může být používána místo ní.  Pokud formula_4 je "n"-rozměrný náhodný vektor, pak používáme formula_5 místo "tX":  Důvodem pro definování této funkce je, že ji lze použít pro nalezení všech momentů rozdělení. Rozvinutí řady "e" je:  Odtud:  kde "m" je "n"-tý moment.  Derivováním "M"("t") "i" krát podle "t" a položením "t" = 0 dostaneme "i"-tý moment o počátek, "m", viz kapitola Výpočet momentů níže.

Příklady.

Následující tabulka obsahuje příklady momentová vytvořující funkce a charakteristická funkce pro porovnání. Je vidět, že charakteristická funkce je Wickovou rotací momentové vytvořující funkce "M"("t"), pokud tato existuje. </math>

Výpočet.

Momentová vytvořující funkce je střední hodnota funkce náhodné proměnné, což lze napsat:  Pokud "X" má spojitou hustotu pravděpodobnosti "ƒ"("x"), pak "M"(−"t") je oboustrannou Laplaceovou transformací funkce "ƒ"("x").  kde "m" je "n"-tý moment.

Součet nezávislých náhodných proměnných.

Pokud formula_13, kde "X" jsou nezávislé náhodné proměnné a "a" jsou konstanty, pak hustota pravděpodobnosti pro "S" je konvoluce hustoty pravděpodobnosti všech "X", a momentová vytvořující funkce "S" je dána jako

Vektorové náhodné proměnné.

Pro vektorové náhodné proměnné "X" s reálnými složkami je momentová vytvořující funkce dána vzorcem  kde "t" je vektor a formula_16 je skalární součin.

Důležité vlastnosti.

Momentové vytvořující funkce jsou kladné a logaritmicky konvexní funkce s M(0) = 1.  Důležitou vlastností momentové vytvořující funkce je, že pokud dvě rozdělení mají stejné momentové vytvořující funkce, pak jsou rozdělení identická skoro všude. Neboli pokud pro všechny hodnoty "t",  pak  pro všechny hodnoty "x" (nebo ekvivalentně: "X" a "Y" mají stejné rozdělení). Toto tvrzení není ekvivalentní s tvrzením „jestliže dvě rozdělení mají stejné momenty, pak jsou identická ve všech bodech“. Důvodem je, že v některých případech momenty existují, ale momentová vytvořující funkce ne, protože limita  nemusí existovat. Příkladem je logaritmicko-normální rozdělení.

Výpočet momentů.

Název momentová vytvořující funkce vyjadřuje, že pokud existuje na otevřeném intervalu v okolí "t" = 0, pak je exponenciální vytvořující funkcí momentů rozdělení:  Kde "n" je nezáporné celé číslo.

Jiné vlastnosti.

Hoeffdingovo lemma dává omezení momentové vytvořující funkce pro omezenou náhodnou proměnnou s nulovým průměrem.

Vztah k jiným funkcím.

Momentové vytvořující funkci se podobá několik dalších transformací, které se často používají v teorii pravděpodobnosti:

Momentová vytvořující funkce () náhodné proměnné je v teorii pravděpodobnosti a statistice alternativní popis rozdělení pravděpodobnosti. Momentová vytvořující funkce umožňuje dostat se k analytickým výsledkům jinou cestou než přímým používáním hustot pravděpodobnosti nebo distribučních funkcí. Velmi jednoduché je použití momentové vytvořující funkce definované váženými součty náhodné proměnné.


Vznik a vývoj.

Lirou se platilo ještě na území Osmanské říše, nahradila měny akçe a kuruş. Zachována byla i po vyhlášení republiky v roce 1923, od této doby až dodnes je na každé bankovce vyobrazen zakladatel moderního Turecka, Mustafa Kemal Atatürk. Přesto po jeho smrti až do konce 50. let byly v oběhu i bankovky s portrétem jeho nástupce, prezidentem İsmetem İnönüm. V 70. a 90. letech proběhla inflace; zatímco v 60. letech bylo možné za 1 USD koupit 9 lir, v roce 2001 to bylo už 1,65 milionu lir. Premiér země, Recep Tayyip Erdoğan toto označil za "národní ostudu", následně parlament v prosinci roku 2003 schválil plán měnové reformy, ta z bankovek odstranila 6 nul. Provedena byla k 1. lednu roku 2005.

Mince a bankovky.

Při měnové reformě se na začátku roku 2005 do oběhu dostala nová série jak mincí, tak i bankovek.  Současné mince jsou raženy v hodnotách 1, 5, 10, 25, 50 kuruşů a 1 lira.  Na bankovkách 8. série, které se tiskly mezi roky 2005 a 2008, byla nominální hodnota zapsána s názvem "Nová turecká lira". Tyto bankovky měly nominální hodnoty 1, 5, 10, 20, 50 a 100 lir. 1. ledna 2009 se do oběhu dostala nová, již 9. série bankovek, na kterých je nominální hodnota zapsaná jako "Turecká lira", slovo Nová se na nich již nevyskytuje. Tyto nejnovější bankovky mají nominální hodnoty 5, 10, 20, 50, 100, 200 lir. Bankovky 8. série zůstaly zákonným platidlem do konce roku 2009, od začátku 2010 jsou směnitelné u turecké centrální banky za bankovky 9. série.

Turecká lira je měna Turecké republiky. Kromě Turecka tuto měnu používá i Severokyperská turecká republika, což je de facto nezávislý stát na ostrově Kypr, který není celosvětově uznán žádným státem kromě právě Turecka. Jedna setina liry se nazývá "„kuruş“". ISO 4217 kód liry je TRY.