Historie.

Dějiny ostrova souvisí s dějinami blízké Kréty. V zálivu Mirabello, v nemž ostrov leží, zřídili nejprve pevnost Benátčané, do jejichž vlastnictví ostrov přešel ve 13. století. Byla považována za nedobytnou, zajímavostí však je, že stavba pevnosti stojící dnes na ostrově se datuje až k roku 1579. Je tedy možné, že pevnost existovala již dříve a Benátčanům poskytovala dostatečnou ochranu. Mýtus o nedobytnosti vyvrátili až roku 1645 Turci, kteří po obležení Kréty ostrov nakonec dobyli i s blízkou Spinalongou. Dobytí ostrova jim však trvalo celkem neuvěřitelných 70 let. V opuštěné pevnosti si turecké obyvatelstvo zřídilo své příbytky a obživou jim bylo pašování. O výnosu černého trhu dokládá také enormní nárůst obyvatel ostrova až do roku 1898, kdy se ostrov opět dostal pod krétskou správu.  Většina z téměř tisícovky muslimských rodin se odmítala z ostrova stěhovat. Odpor byl ukončen až roku 1903, kdy krétská vláda rozhodla, že bude na ostrově zřízeno leprosárium. Důvodem byla výhodná poloha ostrova (izolovaný, ale dobrá poloha pro zásobování) i snaha o vyhoštění rodilých Turků.  Podmínky pro nemocné na ostrově ovšem byly tristní. První dodávka 400 malomocných, které většinou násilím odtrhli od rodin a dopravili na ostrov, si nebyla schopná najít obydlí v domech, které byly opuštěny po tureckém vysídlení, a živořila. Podmínky se zlepšily až s transportem další várky nemocných z řecké pevniny. Jednalo se většinou o vzdělanější nemocné a ti se již byli schopni o sebe postarat. Problémy se zásobováním i tak přetrvávaly - chyběl zejména lékařský personál a voda, která se musela dovážet. Nemocní na ostrově obnovili záchytný systém pro udržení vody po Benátčanech i tureckou prádelnu. Dokonce zřídili i kamenolom k těžbě materiálu na opravu domů.  Smrt byla na ostrově bohužel na denním pořádku. Jediným východiskem, jak pomoci nemocným, byly amputace, proto nebylo výjimkou naleznout nemocného bez končetin. Po příchodu vzdělanější vrstvy na ostrov sice dostávali obyvatelé od řecké vlády nízký důchod, ten však často šetřili až na pohřeb. Pohřbívalo se buď do společné betonové jámy, nebo do malých hrobů. Tento způsob pohřbívání pro majetnější by ovšem zaplnil hroby celou plochu ostrova, proto po čtyřech letech byly pohřbení přeneseni také do pohřební jámy. Na ostrově postupně vznikla komunita, která i přes odpor řecké vlády zajistila například pravidelné mše pravoslavné církve či dokonce svatební obřady. Ze sňatků se zrodilo několik dětí, které byly ovšem matkám ihned po porodu odebírány a umístili je do speciálního domova pro sirotky v Athénách. Pokud neonemocněli leprou až do věku 18 let, mohli se začlenit do řecké společnosti.  Podmínky na ostrově byly zlepšeny od roku 1932, kdy byl novým guvernérem jmenován dr. Grammatikakis. Zajistil stavbu nové nemocnice, dopravu elektrického generátoru na ostrov a postupně byly umožněny i návštěvy nemocných jejich rodinami. Z ostrova se ovšem nikdo z nemocných nemohl dostat, jedna manželka nemocného dokonce sebrala jeho injekční stříkačku a po použití po čase opravdu onemocněla leprou. Dostala se tedy za svým manželem na Spinalongu natrvalo. Byly vydávány ostrovní noviny, zřízeno kino, divadlo,a dokonce i tančírna v jedné z taveren.  Druhá světová válka v podstatě ostrov minula. Němečtí vojáci se ostrovu zdaleka vyhýbali a kontrolovali jen, aby nemocní ostrov neopouštěli. Kromě jediného incidentu, při němž byl zastřelen muž, tak boje žádné jiné oběti nepřinesly.  Roku 1954 padlo usnesení řecké vlády, že má být poslední evropské leprosárium zrušeno a nemocní mají být přemístěni do nemocnic. Rozhodnutí narazilo na odpor většiny obyvatel ostrova. Posledních třicet jich ostrov opustilo o tři roky později, některým z nich se díky modernějším metodám léčby podařilo uzdravit a zapojit se do normálního života.  Dnes slouží ostrov jako turistická atrakce a je hojně navštěvován turisty z blízké Kréty.

Etymologie.

Název ostrovu dali Benátčané a v překladu znamená "dlouhý trn".

Spinalonga je malý ostrov poblíž Kréty v Egejském moři. V minulosti ostrov sloužil jako leprosárium, které bylo zrušeno jako poslední oficiální v Evropě.


Název.

Název "Berenvalde" se poprvé objevu v listině z 30. srpna 1295 a vychází z německého označení pro mědvěda, který se objevuje na městské pečeti a ve znaku. Je odvozen ze jména údajného zakladatele města z pomořanského rodu "von Behr," nebo ze jména markraběte Albrechta I. Medvěda, který žil ve dvanáctém století. Existuje však také hypotéza, že kořenem názvu je výraz pro spálený les. Moderní název Mieszkowice je odvozen příponou z osobního jména Měšek, které rovněž označuje medvěda.  V průběhu staletí se název města objevuje ve tvarech: Berenvalde (1295), Berwald (1298), Berenwolde (1317), Bernwald (1319), Bernwolde (1325), Bernwalde (1338), Bernwoldt (1348), Berenwaldt (1350), Berinwalde (1371), Bernwalde (1625–1945), Bärwalde (1945), Barwice (1945–1947) a Mieszkowice (od roku 1947).

Historie.

Okolí města bylo osídleno již v neolitu (3000–1700 př. n. l.). Svědčí o tom četné nálezy kamenných seker, ale osada nebo pohřebiště z té doby nebylo nalezeno. Z doby bronzové byly nalezeny stopy pecí, odpadních jímek a žárových hrobů v údolí Odry. Na počátku dvacátého století byla mezi železniční tratí a řekou nalezena sada ženských šperků z doby okolo roku 1500 př. n. l. Později byly odkryty hroby ohraničené kameny. V období osmého až sedmého století před naším letopočtem zde stály dvě osady: jedna mezi řekou a železniční tratí a druhá mezi hradbami a jezerem. Plnily funkci obchodních středisek a jejich obyvatelé se živili především zemědělstvím a rybolovem.  V letech 960–972 ovládl okolní území polský kníže Měšek I., ale nejpozději v roce 1007 Polsko o oblast Pomořanska přišlo. V polovině třináctého století bylo mieszkowické území připojeno k Braniborsku a do oblasti obydlené převážně slovanským obyvatelstvem začali pronikat němečtí kolonisté.  Město bylo pravděpodobně založeno na zelené louce, ale existuje hypotéza, že u severovýchodního břehu jezera (blízko budovy základní školy) stával raně středověký hrad. Za zakladatele je považován braniborský markrabě Albrecht III. Braniborský, kterému území patřilo od roku 1284. První písemná zmínka o městě pochází z roku 1295 a uvádí darování Mieszkowic klášteru v Pełczycích. O dva roky později jsou potom Mieszkowice označeny jako město s půdorysem o rozměrech 600 × 300 metrů, do kterého vedly dvě brány. Hospodářské zázemí města tvořilo 124 lánů půdy a příjem mělo také z celních poplatků na obchodní cestě z Frankfurtu nad Odrou přes Kostrzyn nad Odrou a Chojnu do Štětína.  Na konci třináctého století byl na místě staršího dřevěného kostela postaven nový žulový kostel a v prvních dvou desetiletích čtrnáctého století město obklopily hradby. V roce 1317 koupili bohatí měšťané od markraběta Jana V. močál "Gors" (pravděpodobně se nacházel někdo okolo řeky Kurzyci) a brzy poté město získalo dva vodní mlýny. Zástupcem panovníka ve městě býval starosta, který také dohlížel na dodržování zákonů a soudil případné spory. Po roce 1470 převzala soudní pravomoci rodiny pánů ze Sydowa.  V roce 1309 ve městě zemřel markrabě Waldemar, který zde jednal s biskupem Henrykem z Havelbergu o darech pro havelberský kostel a klášter Chorin. V roce 1348 město zachvátil požár, který způsobil velké škody, ale brzy se vzpamatovalo. Příčinami rychlé obnovy bylo odpuštění daní na dobu tří let a právo svobodného dopravy na Odře a Wartě. Ke zhoršení hospodářské situace došlo za vlády německých rytířů (1402–1454/1455) a zejména po husitském vpádu v roce 1433. Situace se zlepšila až ve druhé polovině patnáctého století díky rozvoji obchodu mezi Kostrzynem a Chojnou a na přelomu patnáctého a šestnáctého století město prožívalo období největšího rozmachu. Následující roky v době vlády Jana Kostrzynského však město postihly další požáry, vzrostly daně a robotní povinnosti, které tak vedly ke zhoršení prosperity.  Kritickým obdobím se stala třicetileté válka, během které se výrazně snížil počet obyvatel. Roku 1628 ve městě žilo pouze čtyřicet obyvatel. Švédský král Gustav II. Adolf ve městě uzavřel dohodu s francouzskou delegací, ale vpády vojsk v letech 1633, 1635 a 1636 vedly ke zničení města. Úbytek obyvatel byl zastaven až po roce 1680 a ke zlepšení ekonomické situace došlo až v první polovině osmnáctého století. Rozvoj města pokračoval s přerušením v době sedmileté války (1756–1763) i v první polovině devatenáctého století. Po celou dobu si město udržovalo rovnováhu mezi zemědělstvím a řemesly. V roce 1782 tu žilo 82 zemědělců, kteří mimo jiné pěstovali pšenici a tabák a okolo roku 1800 zase 138 řemeslníků. Postupně však docházelo k rozmachu zemědělství a v polovině devatenáctého století městu patřilo 18 553 jiter půdy. Z toho orná půda tvořila 10 118 jiter a lesy 4842 jiter.  Roku 1876 bylo uvedeno do provozu nádraží na trati ze Štětína do Kostrzyna nad Odrou. Ve stejné době se město začalo rozrůstat mimo své středověké hranice, takže byly zbourány obě městské brány (v letech 1870 a 1872). Otevřeny byly nové školy: městská škola v roce 1873 a soukromá dívčí škola v roce 1880. Začaly vycházet místní noviny "Bärwalder Wichenblatt" (1872). Okolo roku 1880 však začalo ubývat obyvatel, protože místní Němci odcházeli do bohatších oblastí Německa na západě. Okolo roku 1900 byla ve snaze zastavit snižování počtu obyvatel otevřena cihelna a mlékárna, vybudovány kanalizace a rozvody plynu a další dívčí škola.  K oživení ekonomiky došlo po roce 1932, když německé úřady poskytly vysoké finanční prostředky, které měly pomoci zvýšit životní úroveň oblastí u východní hranice. Od roku 1939 byly v Mieszkowicích umístěny vojenské jednotky a pracovní tábor, ve kterém pracovali zejména nuceně nasazení Poláci. Město bylo osvobozeno sovětskými vojsky 4. února 1945. Během bojů bylo zničeno asi 30 % budov.  Od 30. dubna 1945 se město dostalo pod polskou správu a prvním starostou se stal Tadeusz Milk. Němečtí obyvatelé museli své domovy opustit již v únoru téhož roku, ale v květnu podnikali pokusy o návrat. Zároveň však od jara začalo osídlování vojáky vysídlenými ze středního Polska a později také lidmi, kteří museli opustit polské území začleněné do Sovětského svazu. Němečtí obyvatelé byli vysídleni v letech 1946–1947.  Poválečný rozvoj města se zaměřoval zejména na zemědělství a v menší míře na průmysl. Málo rozvinuté zemědělství a nedostatečné investice v oblastech kulturních a společenských potřeb však vedly ke stagnaci a odchodu obyvatel. K oživení došlo až v průběhu osmdesátých let dvacátého století, kdy bylo otevřeno nové kulturní centrum, sportovní stadion a vznikly nové obytné domy.  Po roce 1990 zaniklo mnoho výrobních podniků a jiné musely projít restrukturalizací. Na konci dvacátého století vznikla nová úpravna vody, kanalizace, pokračovala výstavba vodovodů, byla dokončena plynofikace a v roce 2003 zmodernizována čistírna odpadních vod.

Přírodní poměry.

Krajinu západně od města porůstají lesy tvořené zejména borovicemi, ale v menší míře také duby, buky, smrky a břízami. Typickými zvířaty jsou jeleni, divoká prasata, srnci, daňci, lišky, jezevci, ondatry a mývalové. Ze vzácných druhů se vyskytují orel mořský, čáp černý, luňák červený, bobr, vydra a želva bahenní. Ve druhé polovině roku 2008 byl zaznamenán výskyt několik vlků. V severovýchodní části lesů se nachází přírodní rezervace Siegniewská jezera. Na severozápadě se rozkládá Cedyńský přírodní park.

Hospodářství.

Mieszkowice jsou správním a hospodářským centrem okolních obcí. V prosinci 2008 zde sídlilo 330 společností, z nichž 310 působilo v soukromém sektoru. Nejvíce jich podnikalo v oblastech výroby, velkoobchodu a maloobchodu, opravách motorových vozidel, služeb pro domácnost a podnikání a obchodu s nemovitostmi.

Doprava.

Město leží na křižovatce silnic Štětín – Kostrzyn nad Odrą a Dębno – Osinów Dolny. Vede tudy osobní i nákladní dvoukolejná a elektrifikovaná železniční trať č. 273 Štětín–Vratislav, která místní region spojuje s oblastí Slezska a s přístavem ve Štětíně.  Ve městě začíná modře značená turistická trasa přes Moryń do Chojny a červeně značená trasa do Siekierki u hranice s Německem.

Společnost.

Školství.

Ve městě je k dispozici mateřská a základní škola, gymnázium a vzdělávací zemědělské středisko.

Kultura.

Ve městě působí kulturní centrum, ve kterém probíhá pravidelná výuka uměleckých oborů jako je tanec, hudba a další. Kromě toho centrum pořádá populárně naučné přednášky, workshopy, příležitostné pobyty v přírodě, Mieszkowické dny kultury a přátelství apod. Druhou kulturní institucí je obecní knihovna s několika pobočkami v okolních vesnicích.

Mieszkowice () jsou město v okrese Gryfino v Západopomořanském vojvodství na severozápadě Polska. Jsou správním střediskem městsko-vesnické gminy Mieszkowice. Městem, které leží v nadmořské výšce okolo 50 metrů, protéká řeka Kurzyca a vede železniční trať Štětín – Kostrzyn nad Odrou. V roce 2014 ve městě žilo 3 603 obyvatel.


Historie typu.

Prototyp XF9C-1 (výrobní číslo 8731) vznikl na základě specifikace US Navy na malý palubní stíhací letoun z 10. května 1930. Jeho soupeři v soutěži o nový palubní stíhač byli General Aviation XFA-1 a Berliner-Joyce XFJ-1. Jednalo se o jednomístný samonosný dvouplošník. Devítiválcový hvězdicový motor Wright R-975C Whirlwind poháněl dvoulistou vrtuli. Trup byl kovový, stejně jako kostra křídel, která byla potažena plátnem. Stavba prototypu byla objednána 30. června 1930 a první let se konal v březnu 1931. Záhy se ale ukázalo, že koncepce malého palubního stíhače je nevyhovující a námořnictvo se rozhodlo vydat jinou cestou. Proto se XF9C-1, i když ze soutěže vyšel jako nejlepší, sériové výroby nedočkal.  Shodou okolností se ale v té době hledal vhodný kandidát na parazitní stíhačku pro právě US Navy přebíranou novou vzducholoď "USS Akron (ZSR-4)". Hlavním požadavkem byly malé rozměry, kvůli velikosti hangáru "Akronu" a dobrý výhled vzhůru (kvůli přistávacímu manévru) a dolů (pro průzkumné účely). To XF9C-1 splňoval a tak byl v "Naval Aircraft Factory" upraven pro nasazení z mateřských vzducholodí a přesunut do Lakehurstu v New Jersey. Úprava spočívala zejména v montáži záchytného háku s vodící lištou nad horní křídlo před kabinou pilota, kterým se měl letoun zavěsit na speciální hrazdu pod vzducholodí. První zachycení pod vzducholodí USS Los Angeles (ZR-3) (ex LZ 126) proběhlo 17. října 1931.  Firma Curtiss se rozhodla v roce 1931 postavit na vlastní náklady ještě druhý prototyp XF9C-2 (v.č. 9264), který byl poháněn motorem Wright R-975E-3. Vlivem úspěchů prvního prototypu pak námořnictvo tento druhý prototyp v roce 1932 odkoupilo a zároveň objednalo dodávku šesti sériových F9C-2 (sériová čísla 9056 až 9061) založených právě na druhém prototypu. Na první pohled se od prototypu XF9C-1 lišily podvozkem s "bačkorama". Později byl i XF9C-2 přeznačen na F9C-2. První sériový F9C-2 vzlétl 14. dubna 1932, první přistání F9C-2 na "USS Akron" se uskutečnilo 29. června 1932 a všech šest stíhaček převzalo námořnictvo do září 1932. Všechny F9C-2 i prototyp XF9C-1 byly přiřazeny na "USS Akron" s domovskou základnou v Lakehurstu. Vzducholoď měla teoreticky (stejně jako později její sesterská vzducholoď "USS Macon") nést čtyři stíhačky v hangáru, zavěšené na kolejnicích na stropě hangáru a pátou zavěšenou na výsuvné startovací/přistávací hrazdě. Hangár na "USS Akron" se ale ukázal být moc malý a tak vzducholoď nesla zpravidla jenom tři stíhačky zavěšené v hangáru. Na "USS Macon" byl hangár zvětšen, takže z "Maconu" operovaly většinou čtyři stíhačky. Možnost zavěsit pátou na výsuvnou hrazdu se moc nevyužívala, neboť v případě poruchy motoru by ostatní stíhačky zůstaly zablokovány v hangáru. Po katastrofě "Akronu" 3. dubna 1933 byly všechny stíhačky přiděleny na "USS Macon". Pro operace z "Maconu" byly některé stíhačky zbaveny podvozku (nebyl potřeba — startovalo se i přistávalo se ve vzduchu) a pod trup byla umístěna přídavná palivová nádrž. Vypuštění letounu probíhalo tak, že letoun byl zavěšen na výsuvnou hrazdu, hrazda byla vysunuta z hangáru pod vzducholoď a letoun se s nastartovaným motorem odpojil. Po startu následoval krátký propad, než letadlo nabralo potřebnou rychlost. Při přistávání byla opět vysunuta hrazda a pilot se snažil zaklesnout hák stíhačky do hrazdy. Kvůli proudění vzduchu kolem trupu vzducholodi a vznikajícím turbulencím se jako nejlepší metoda přistání ukázalo přiblížení zezadu zespodu, kdy ve stoupavém letu stíhačka ztratila rychlost a bylo snazší se poté zaklesnout hákem na hrazdu. Stíhačka pak byla vtažena zpátky do hangáru a umístěna na parkovací místo. Časem se povedlo celý přistávací manévr secvičit tak, že trval pouhých 15 minut — od otevření vrat hangáru po jejich opětovné zavření.  Při katastrofě "USS Macon" 12. února 1935 byly ztraceny všechny čtyři nesené stíhačky (sériová čísla 9058-9061). O osudu zbývajících strojů (9056, 9057 a oba prototypy) se prameny rozcházejí. Po katastrofě již pro ně nebylo využití a tak jsou postupně vyřazovány a sešrotovávány (během let 1936, 1937 a 1940). Do dnešní doby se dochoval pouze jeden exemplář v "Národním muzeu námořního letectva" (National Museum of Naval Aviation), NAS Miramar na Floridě s výrobním číslem 9056. Je ale možné, že se ve skutečnosti jedná o prototyp XF9C-2 v markingu prvního sériového stroje F9C-2, a nebo o stroj, sestavený z několika strojů (tomu by nakonec i odpovídaly nejasnosti v pramenech, který že ze strojů to nakonec skončil v muzeu)...

Curtiss F9C „Sparrowhawk“ ("Krahujec") byl jednomístný stíhací dvouplošník, operující jakožto parazitní letoun ze vzducholodí amerického námořnictva USS Akron (ZSR-4) a USS Macon (ZSR-5).


Ekologie.

Rostlina preferuje slunné a vlhké místo s propustnou půdou, která je neutrální až slabě zásaditá, lehká písčitá až střední hlinitá, kde za příznivých podmínek postupně vykvétá. Často roste podél polních cest, na mezích nebo osluněných okrajích světlých lesů, nejčastěji v nadmořské výšce od 500 do 3500 m n. m.  V současnosti se v mnoha zemích s teplým, subtropickým klimatem celoročně pěstuje v zahradách nebo tam roste ve volné přírodě. Na chladnějších místech rostlina při teplotách okolo +5 °C ztrácí listy, samotný keř vydrží krátkodobě mráz do -10 °C. Na jaře, v závislosti na teplotě, nové listy raší v květnu, květy se otevírají v červenci až srpnu a plod uzrávají v září a říjnu, s nástupem chladu v listopadu listy opadávají.

Popis.

Dřevnatý keř vysoký 2 až 3 metry, který je v subtropických a tropických podmínkách stálezelený, při pěstování v chladnějším prostředí před před zimou opadává. Listy s krátkými řapíky vyrůstají nejčastěji v trojčetných přeslenech a jejich kopinaté, dlouze zašpičatělé, světle zelené čepele jsou až 8 cm dlouhé a 2 cm široké, na omak drsné, vrásčité, někdy celokrajné a jindy jemně zubaté. Listy obsahují hojně silic a při rozemnutí či na ostrém slunci výrazně voní po citronu.  Drobné květy, ne příliš ozdobné ale vonné, bývají bílé, narůžovělé až světle fialové a jsou téměř pravidelné. Mají krátké stopky a vytvářejí řídké, až 25 cm dlouhé laty vyrůstající někdy na koncích větví a jindy z paždí listů. Oboupohlavné květy mají vytrvalý kalich asi 3 mm dlouhý a korunu asi 5 mm velkou s purpurovou trubkou a se čtyřmi či pěti krátkými laloky. Květ je dále tvořen čtyřmi dvoumocnými tyčinkami s nažloutlými prašníky dozrávajícími dříve než vajíčka a svrchním dvojpouzdrým semeníkem s kratičkou čnělku nesoucí dvojlaločnou bliznou; opylení zajišťuje hmyz. Plody jsou vejčité tvrdky rozpadající se na čtyři drobné, 1,5 mm velké suché plůdky, které jsou srostlé s vytrvalým kalichem a jsou šířeny větrem nebo vodou.

Pěstování.

Středoevropskou mrazivou a vlhkou zimu rostlina v přírodě nepřežije, a proto tam bývá pěstována v přenosných květináčích, v létě na zahradě a v zimě uvnitř budovy ve světlé, bezmrazé místnosti. Při omezené zálivce a teplotě 5 až 10 °C ztratí listy a přezimuje ve vegetačním klidu, při teplotě vyšší než 15 °C pokračuje v růstu. V květináči však většinou nevykvete. Dobře snáší jarní řez, který podporuje rozvětvení a zahuštění, lze ji pěstovat v keřovém i stromkovém tvaru.  Rostlinu možno rozmnožovat řízky z měkkého dřeva sázenými v květnu a červnu do pařeniště, kde obvykle dobře zakoření, a počátkem léta druhým rokem se mohou sázet na stanoviště. Obdobně jednoduché je množení semeny (plůdky), která se vysejí koncem jara do stále vlhkého skleníku a druhým rokem lze semenáče vysadit na trvalé místo. Doporučuje se mladé rostliny mulčováním chránit prvou zimu před chladem.

Význam.

Listy aloisie citronové obsahují silnou citronovou vonnou silici, která má významné uklidňující, tonizující i digestivní účinky. Někteří gurmáni o ní tvrdí, že má citronovější vůni než sám citron. Aromatických listů, čerstvých i sušených, se hojně používá k přípravě čajů, nápojů, ovocných pohárů, salátů, dresinků, omáček i pro ochucení masových pokrmů. Lidoví léčitelé doporučují potírat listy rány způsobené hmyzem a jejich odvary používat na léčbu astmatu, nachlazení, migrény, žaludečních problémů, bolestí zubů i při depresích. Od roku 1935 se v Jižní Americe z listů vyrábí populární nápoj Inca Kola, jenž je v Peru považovaný téměř za národní.  Z listů a stonků se destiluje esenciální olej, který se používá při výrobě likérů a v kosmetice do parfémů, toaletních vod a deodorantů, je častý i při aromaterapii. Jeho vyšší dávky mohou u citlivých lidí způsobit alergii kůže na sluneční záření, a proto se nesmí do Evropské unie dovážet, doporučuje se nahrazovat ji voňatkou citronovou. Rostlina odpuzuje mouchy a další hmyz, olej je v koncentraci 1 % velmi účinný insekticid.

Aloisie citronová ("Aloysia citriodora") je subtropická keřovitá trvalka vyznačující se výraznou vůni po citronu. Pochází ze středu Jižní Ameriky, z Bolívie, Paraguaye a severu Argentiny, odkud se rozšířila do přilehlé Brazílie, Peru, Uruguaye a Chile. Později začala být pěstována ve Venezuele, v severoamerickém Mexiku a na středoamerické Kubě a Portoriku.


Biografie.

Narodil se ve Lvově, mládí prožil na území Polska. V roce 1944 před příchodem sovětské armády opustil spolu s rodinou Ukrajinu a emigroval do Rakouska. V letech 1944–1949 žil v Salcburku, později v USA. Zde studoval filozofii a teologii na univerzitách v Stanfordu, Washingtonu a New Yorku. Studoval rovněž na Papežské univerzitě Urbaniana v Římě. V letech 1958 až 1969 přednášel na univerzitě ve Stanfordu, následující tři roky vyučoval na Urbanianu.  Kněžské svěcení v byzantském ritu přijal 30. března 1958 v katedrále ve Stamfordu. V letech 1966–1969 působil jako duchovní v řeckokatolické farnosti v městě Kerhonkson. V roce 1972 roku vstoupil do řádu studytů (MSU – Monaci Studiti Ucraini), od roku 1974 byl představeným kláštera v Grottaferrata.  Dne 2. dubna 1977 mu arcibiskup Josip Slipyj tajně udělil biskupské svěcení (bez předchozího papežského potvrzení). V roce 1993 se vrátil na Ukrajinu s úkolem vytvořil klášter svého řádu v ternopilské archieparchii.  V roce 1995 byl synodem biskupů Ukrajinské řeckokatolické církve vybrán za exarchu kyjevsko-vyšegorodského. O rok později získal potvrzení svého biskupského svěcení od papeže Jana Pavla II. a 22. února tohoto roku byl jmenován titulárním biskupem Nisa di Licia. Na podzim téhož roku se stal pomocným biskupem lvovského arcibiskupa s titulem koadjutora a mimořádnými pravomocemi. Po smrti kardinála Ljubačivského 23. prosince 2000 byl jmenován apoštolským administrátorem lvovské arcidiecéze.  Dne 25. ledna 2001 ho synod biskupů Ukrajinské řeckokatolické církve zvolil vyšším arcibiskupem Lvova a následně získal potvrzení svého titulu od papeže Jana Pavla II. Ten ho také v 21. února téhož roku při konzistoři jmenoval kardinálem.  V roce 2005 se účastnil konkláve po smrti Jana Pavla II. Od srpna téhož roku jako vrcholný představitel Ukrajinské řeckokatolické církve získal titul vyššího/vrchního arcibiskupa kyjevsko-haličského. Následujících pět let se snažil o vznik řecko-katolického patriarchátu na Ukrajině.10. února 2011 rezignoval na svoji funkci. Jeho nástupcem se stal Svjatoslav Ševčuk. Zemřel 31. května 2017.

Lubomyr kardinál Huzar, MSU (ukrajinsky "Любомир Гузар; "26. února 1933 Lvov – 31. května 2017) byl ukrajinský řeckokatolický kněz, emeritní vyšší arcibiskup kyjevsko-haličský, kardinál.


Život.

Jindřich se narodil jako syn hraběte Jindřicha z rodu Blois a Marie, dcery francouzského krále Ludvíka VII. a Eleonory Akvitánské. Byl tedy synovcem francouzského krále Filipa i anglického krále Richarda Lví srdce.  Po pádu Jeruzaléma roku 1187 byla vyhlášena třetí křížová výprava, která zpočátku nevyvolala přílišné nadšení potenciálních účastníků. Francouzští křižáci společně s anglickými vyrazili až 4. července 1190 z Vézelay. Jindřich ze Champagne se společně se svými strýci Theobaldem a Štěpánem a velkým počtem vojáků k hradbám Akkonu dostal již 27. července 1190 a posílil tak vyčerpané křižácké vojsko obléhající vzdorující město.  Mladý hrabě převzal velení až do příjezdu králů Filipa a Richarda a investoval do stavby obrovského mangonelu a beranidel. Během obléhání přiznal templářskému řádu mnohé výsady, které zaručovaly získání majetku na jeho území s výjimkou panství nad hrady a městy. Napomohl uzavření mírové dohody mezi Saladinem a Richardem Lví srdce, kdy Saladin chtěl, aby mu křižáci postoupili Askalon a Richard se jej nechtěl vzdát. Tehdy Jindřich poukázal na to, že ve Svaté zemi po odjezdu křižáckého vojska stejně nezůstane dost rytířů na to, aby Askalon ubránili. Poté byla 2. září 1192 sepsána smlouva o pětiletém míru. Saladin ponechal křižákům všechny jimi držená města mimo Askalonu a přislíbil ochranu neozbrojených poutníků na svatých místech. Kromě toho povolil bohoslužby čtyř latinských knězů přímo u Svatého hrobu.

Jeruzalémský král.

Roku 1190 zemřela jeruzalémská královna Sibyla i s oběma dcerami a titul měl připadnout Isabele, dceři krále Amauryho I. Konrád z Montferratu se zasadil o zinscenování Isabelina rozvodu z Homfroiem z Toronu a vzápětí se s dědičkou sám oženil. 28. dubna 1192 byl krátce po své korunovaci zavražděn dvěma vrahy ze sekty asasínů a bylo nutné najít nového vládce Jeruzaléma.  Volba obyvatel Tyru padla na Jindřicha ze Champagne, který byl zřejmě nejméně kontroverzním kandidátem. Již týden po Konrádově smrti dne 5. května 1192 byla Isabela provdána za hraběte ze Champagne. V křesťanském táboře vyvolala urychlená svatba rozpaky a muslimové byli ohromeni informací, že ke konzumaci manželství došlo i přes Isabelino pokročilé těhotenství. Zdá se, že manželství bylo šťastné a Jindřich se do Isabely zamiloval.  Krátce po svém jmenováním se mladý král pokusil získat od Saladina ""své"" území. Pokus vyzněl naprázdno a ještě Saladina podráždil. Ke králově korunovaci nedošlo snad pro nedostatečnou dobu Isabelina vdovství, která zřejmě byla neslučitelná s církevním právem. Roku 1194 zemřel kyperský král Guy z Lusignanu, bývalý Konrádův soupeř o jeruzalémský trůn a Kypru se ujal jeho bratr Amaury. Jindřich s Amaurym uzavřel smlouvu o sňatku svých potomků, což vedlo k pozdější svatbě Huga z Lusignanu s Alicí.  Nekorunovaným králem Jeruzaléma byl Jindřich pouhých pět let, zemřel roku 1197, když při vojenské přehlídce vypadl z okna galerie. Isabela byla znovu provdána za ovdovělého kyperského krále Amauryho.

Jindřich II. ze Champagne ( "Henri de Champagne", 29. července 1166 – 10. září 1197, Akkon) byl hrabětem ze Champagne, účastníkem křížové výpravy do Svaté země a následně nekorunovaným králem Jeruzaléma. Vydobyl si přízvisko "král pobřeží" a soudobým arabským kronikářem byl považován za moudrého muže s jemnými způsoby a tolerancí.


Život.

Jolanda byla jediným dítětem urozeného, leč chudého Jana z Brienne a Marie z Montferratu, dědičky Jeruzalémského království. Jan z Brienne a Marie z Montferratu uzavřeli sňatek roku 1210. Ženichovi bylo téměř šedesát a nevěstě necelých dvacet let. Marie z Montferratu zemřela krátce po porodu, Jolanda byla prohlášena královnou a Jan z Brienne se stal regentem Jeruzalémského království. Záhy se znovu oženil s dcerou arménského krále Lva II. v Kilikii, Štěpánkou.  Roku 1223 se setkal ve Ferentinu papež Honorius III., Jan z Brienne a německý císař Fridrich II. Štaufský. Čerstvě ovdovělý Fridrich mnoho let sliboval, že se vydá na křížovou výpravu a nyní si jako podmínku kladl sňatek s dědičkou Jeruzaléma. V srpnu roku 1225 se třináctiletá Jolanda za třicetiletého Fridricha v zastoupení provdala. Poté byla korunována jeruzalémskou královnou a odvezena do Itálie. 9. listopadu se v katedrále v Brindisi odehrál slavnostní svatební ceremoniál. Jolanda se vdávala nerada a novomanžel údajně již během líbánek svedl jednu z jejích sestřenic. Jana z Brienne císař okamžitě zbavil pozice regenta a manželku držel ve svém harému. Roku 1226 mladá královna porodila dcerku, která brzy zemřela. O rok později se v Andrii narodil syn Konrád a Jolanda jeho narození zaplatila životem. Byla pohřbena v katedrále Santa Maria Assunta v Andrii. Počátkem 21. století se stala jednou z postav historického románu spisovatelky Ludmily Vaňkové "Dítě z Apulie".  Dědicem jeruzalémského trůnu se stal malý Konrád a Fridrich II. Štaufský byl regentem. Po příchodu do Svaté země se Fridrichovi podařilo uzavřít desetiletý mír se sultánem al-Kámilem, vlastnoručně se korunoval králem jeruzalémským. Při odjezdu 1. května 1229 na něj nespokojené obyvatelstvo házelo hnůj a odpadky.

Jolanda Jeruzalémská či Isabela II. Jeruzalémská (1212 – 25. dubna 1228, Andria) byla královna jeruzalémská a sicilská a císařovna Svaté říše římské.


Historie.

Od roku 1263 se na místě současného paláce nacházel statek Rytířů maltézského kříže. V roce 1505 si pronajal tuto usedlost nejvyšší komoří sir Giles Daubeney a využíval ji pro rozptýlení Jindřicha VII. Thomas Wolsey, v době kdy zastával funkci arcibiskupa z Yorku a prvního ministra krále, převzal nájem a původní panské sídlo nechal v průběhu následujících sedmi let rekonstruovat a vytvořil tak základ současné podoby paláce. Wolsey chtěl vytvořit z tohoto paláce kardinálské renesanční sídlo po vzoru italských paláců.  Palác si přivlastnil, ještě za života Wolseyho, asi v roce 1525, Jindřich VIII. Tudor, který nechal postavit Velkou aulu – poslední velkou středověkou aulu postavenou pro anglického panovníka a tenisový kurt (pro původní verzi tenisu, z něhož se vyvinula současná podoba tenisu).  Roku 1604 byl palác místem jednání Jakuba I. s reprezentací anglických puritánů, známého jako "Hampton Court Conference". Důsledkem neúspěchu jednání bylo rozhodnutí krále Jakuba I. vydat vlastní verzi, tzv. Bibli krále Jakuba ( "King James Version Bible"). Za vlády Marie II. a Viléma Oranžského byla část přestaveb vzniklých v době Jindřicha VIII. zbořena a část státních komnat se začala běžně používat. Polovina paláce byla v období let 1689 až 1694 přestavěna. Po smrti královny Marie ztratil Vilém zájem o rekonstrukci paláce. Poté byl palác znovu opomíjený až do doby Jiřího II. a jeho manželky Karolíny, kdy byl palác vybaven novým nábytkem, který navrhl architekt William Kent. Královniny soukromé komnaty – koupelna, ložnice a soukromá kaple – jsou přístupné veřejnosti.  Od roku 1760 panovníci preferovali jiná londýnská sídla, a tak Hampton Court přestal být využíván jako královský palác.  Roku 1796 započala rekonstrukce Velké auly a po jejím dokončení roku 1838 královna Viktorie zpřístupnila palác pro veřejnost. Velký požár v královském pokoji roku 1986 si vyžádal rekonstrukci některých místností, která byla ukončena roku 1995.

Labyrint.

Poblíž Hampton Courtu je světoznámý labyrint ze živého plotu. Založen byl okolo roku 1689 až 1695 Jiřím Londonem a Henrym Wisem pro Viléma Oranžského.  Labyrint se rozprostírá na ploše 1300 m2 a je dlouhý 800 m. Je pravděpodobné, že byl vytvořen na místě předchozího bludiště vytvořeného pro kardinála Wolseyho. Plot tvořily původně stromky habru ale časem bylo na jeho opravy použito i jiné druhy stromků a keřů.  Labyrint se nachází v zahradách o ploše 243 000 m2 obklopujících palác.

Hampton Court Palace je původní královský palác v londýnském obvodu Richmondu. Palác je vzdálen 18,9 km na jihozápad od Charing Cross. V současnosti je přístupný pro veřejnost. V parku u paláce se každý rok koná květinová slavnost "Hampton Court Palace Flower Show".


Vznik historické školy.

Německá historická škola vychází z německé klasické filozofie, především z Immanuela Kanta a G. W. F. Hegela. Kant např. tvrdil, že poznání nemůže mít žádný obsah, pokud se nevztahuje ke zkušenosti. Svůj vliv na formování německého ekonomického myšlení hrálo opoždění Německa v hospodářském rozvoji a nutnost čelit silné zahraniční konkurenci. Roli hrála i vysoká úroveň historické vědy v německých zemích. Historická škola navazovala též na tzv. kamerální politické vědy, což byl systém nauk uplatňovaný ve středoevropských zemích, který připravoval úředníky pro státní správu a obsahoval i disciplíny jako obchodní právo, státní finance či daně. Postupně se kameralistika přibližovala vědě o národohospodářství.

Friedrich List.

Nejvýznamnějším předchůdcem historické školy byl Friedrich List, který zastával evoluční pohled na politickou ekonomii a jako základ argumentace používal historické srovnání. Jeho hlavním dílem je " Das Nationale System der politischen Oekonomie" (Národní systém politické ekonomie, 1841). Vychází z myšlenky, že je potřeba rozvíjet specifickou národní politickou ekonomii, která musí zohledňovat národní specifika a sloužit národním zájmům. Odtud pochází požadavek na bariéry mezinárodnímu obchodu, za kterými by mohl „dospět“ německý průmysl – tzv. výchovný protekcionismus. List zformuloval koncept stádií hospodářského vývoje, podle kterého určitým dosaženým úrovním hospodářského rozvoje měly odpovídat rozdílné hospodářské politiky, čímž zpochybňoval univerzální ekonomické zákony klasické politické ekonomie.

Starší historická škola.

Starší historická škola se zformovala ve 40. letech 19. století. Přišla s historickou metodou, avšak historismus neprosazovala tak důrazně jako pozdější mladší historická škola. Její představitelé vycházeli z toho, že politická ekonomie je vědou historickou. Nevybudovali však žádný koherentní systém politické ekonomie podle svých představ a zůstali pouze u kritiky klasické ekonomie a deklarací, jak by politická ekonomie měla vypadat.

Wilhelm Roscher.

Wilhelm Roscher vyzval k přebudování politické ekonomie na základě „historické metody“. K jiným metodologickým přístupům zkoumání ekonomiky byl však také tolerantní a v podstatě uznával i klasickou ekonomii. Jeho "Nástin přednášek o státním hospodářství na podkladě historické metody" (1843) je považován za manifest, resp. založení německé historické školy. Roscher tvrdil, že hospodářský řád je produktem historického vývoje. Za základní úkol ekonomické teorie považoval popis toho, co národ chce dosáhnout v hospodářství a popis cíle, který skutečně sleduje.

Bruno Hildebrand.

Bruno Hildebrand požadoval přebudování národohospodářské teorie na základě historické metody. Lidé podle něho mají svobodnou vůli a nemusí se řídit žádnými hospodářskými zákonitostmi. Rozdělil hospodářský vývoj do tří stupňů: hospodářství přírodní, peněžní, úvěrové. Jeho kritika Adama Smithe spočívala v tvrzení, že podněty hospodářské činnosti nevycházejí jen z osobních zájmů jednotlivců, nýbrž i z morálky, smyslu pro povinnost a jiných lidských motivů.

Karl Knies.

Karl Knies požadoval nahrazení národohospodářské teorie historickým výkladem vývoje národního hospodářství, politiky a kultury. Odmítal existenci zákonů, neboť nevěřil na opakování jevů a zdůrazňoval, že v každém národu vládne specifický duch. Úkolem ekonomické teorie je proto vysvětlit historickou minulost příslušného národa.

Mladší historická škola.

V období působení mladší historické školy se Německo sjednotilo (1871) a začalo se proměňovat z relativně zaostalé na vyspělou zemi, kde však stále přetrvával protekcionismus. Představitelé mladší historické školy seskupené okolo Gustava Schmollera již nepopírali kauzalitu ve společenském životě, avšak nepředpokládali, že metody klasické politické ekonomie jsou pro objevení zákonů vhodné. Mladší německou historickou školu tvoří první generace a druhá generace (někdy označována jako nejmladší historická škola). Představiteli druhé generace jsou především Max Weber a Werner Sombart.

Gustav von Schmoller.

Gustav Schmoller byl hlavním mluvčím první generace mladší německé historické školy, zejména v prvním sporu o metodu s Carlem Mengerem (o přípustnosti abstraktně deduktivní metody) - tzv. "Methodenstreit" a ve druhé generaci mladší historické školy též ve druhém sporu o metodu (spor o hodnotové soudy). Schmoller považoval abstraktně deduktivní metodu za nevědeckou. Zdůrazňoval evoluci a etický přístup. Byl přesvědčen, že k naplnění cílů německé historické školy stačí nashromáždit dostatek historických a statistických údajů a z nich pak vyvodit novou ekonomickou teorii. To se mu však nikdy nepovedlo a místo toho nezamýšleně rozvinul spíše dějiny národního hospodářství. Jeho nejvýznamnějším dílem je "Grundriss der allgemeinen Volkswirthschaftslehre" (Nástin obecné národohospodářské nauky, 1901-1904). Schmollerův přínos lze doložit zejména na zkoumání institucí, díky kterému se stal předchůdcem teorie transakčních nákladů a amerického institucionalismu.

Max Weber.

Max Weber měl liberálnější názory než jiní představitelé historické školy. Společnost vnímal jako souhrn autonomních jednotlivců podmíněný sociálními zákonitostmi. Ke zkoumání hospodářských jevů požadoval interdisciplinární přístup, v čemž se opět přibližuje pozdějšímu institucionalismu. Dále se zabýval především problémy metodologie, jež byly předmětem prvního sporu o metodu a snahou o jejich překonání. Jeho známými díly ve vztahu k ekonomii jsou "Die protestantishe Ethik und der Geist des Kapitalismus" (Protestantská etika a duch kapitalismu, 1904-1905) a "Wirtschaft und Gesellschaft" (Ekonomie a společnost, 1922).

Werner Sombart.

Werner Sombart byl výrazně ovlivněn Karlem Marxem a Maxem Weberem. Každá dějinná epocha se podle něho vyznačuje svérázným duchem "(Geist)", který je základním principem v každém socioekonomickém systému. Duch je tvořen souborem psychologických postojů lidí, kteří vytvářejí charakter dané doby. Ve svém díle kladl velký důraz na historicky specifické rysy institucí, přičemž obecné rysy často zanedbával. Jeho pojetí metodologie a rozlišování pojmů přiblížilo německou historickou školu nejblíže k řešení problému historické specifičnosti, avšak nemělo mnoho následovníků a upadlo v zapomnění. Sombart se hlásil k socialismu, ovšem s výraznými nacionalistickými prvky. Na jeho výklad vzniku kapitalismu s rasovým podtextem se snesla vlna kritiky. Nakonec se na sklonku života přiklonil k nacismu.

Další představitelé.

Dalšími zástupci nejmladší historické školy byli např. Arthur Spiethoff, který rozvíjel teorii hospodářského cyklu nebo Adolf Wagner, který se zabýval problematikou státních financí a předpokládal, že se mohou stát nástrojem dosažení sociální spravedlnosti. Lujo Brentano byl liberálnější autor v rámci první generace německé historické školy, který odmítal představy o vyšším předurčení státu ve srovnání s jednotlivcem kvůli riziku zneužití moci. Politická ekonomie podle něho musí být etickou vědou, která bere v úvahu „nejvyšší cíle lidské společnosti“. Za vývoj hospodářského života je zodpovědný stát, nikoliv neviditelná ruka trhu. K první generaci mladší historické školy se kromě Brentana řadí ještě Karl Bücher nebo Georg Friedrich Knapp.

Spor o metodu.

První spor o metodu neboli tzv. "Methodenstreit", který mezi sebou rozpoutali představitelé mladší historické školy a rakouské školy je dodnes pravděpodobně nejvýznamnějším metodologickým sporem v dějinách ekonomie. Probíhal mezi G. Schmollerem na jedné straně a C. Mengerem a E. Böhm-Bawerkem, představiteli marginilastické revoluce a nastupující neoklasické ekonomie na straně druhé. Šlo o spor mezi abstraktně-racionálním a empiricko-realistickým přístupem. Schmoller nakonec připustil oprávněnost abstraktně-deduktivní metody.  Druhý spor o metodu se odehrál mezi samotnými představiteli mladší historické školy, a to kolem otázky hodnotících soudů. Schmoller a Wagner chápali ekonomii jako etickou a normativní vědu, jejímž smyslem je formulovat doporučení pro hospodářskou a sociální politiku státu. Weber a Sombart naopak vnímali ekonomii jako pozitivní vědu a domnívali se, že dávání doporučení hospodářských politik ekonomii nepřísluší.

Závěr.

Německá historická škola bývá často hodnocena jako slepá ulička ekonomie, neboť nikdy nebyla schopna uznat a rozvinout obecnou teorii. Některé její základní myšlenky týkající se zejména protekcionismu jsou však dodnes přítomny v praktickém mezinárodně-obchodním uvažování jednotlivých států a během 20. století byly nezřídka používány jako argument pro aplikaci nejrůznějších rozvojových a průmyslových politik rozvojových států, např. strategie nahrazování importů (tzv. argument infant industry).<ref name="krp/hod"> </ref> Ty ovšem, na rozdíl od prudké industrializace Německa koncem 19. století, dopadly neúspěšně. Největší slabinou německé historické školy byl obecně přílišný důraz na národní specifika, historickou metodu a přecenění významu studia předchozích fází vývoje.  Zejména na kriticismus německé historické školy navázaly další sociologicko-institucionální směry.

Německá historická škola či historická škola ekonomie byla převládajícím směrem ekonomické vědy v Německu během 19. století. Jejím základním principem je odmítavý postoj ke klasické politické ekonomii, která se tehdy zformovala v Anglii a ve Francii. Cílem kritiky byla především abstraktně deduktivní metoda klasické ekonomie a skepse ohledně existence obecně platných ekonomických zákonů. Historická škola naopak tvrdila, že pouze studium empirických fakt a induktivní metoda mohou vést k poznání hospodářských procesů. Pravou podstatu ekonomických jevů je tedy možné vysvětlit jen na základě zkoumání historie.


Život v exilu.

Joscelin žil v exilu v Jeruzalémském království, kde si díky sňatku dokázal zajistit území kolem velkoměsta Akkonu, kde si zřídil své panství. Joscelinova sestra Anežka z Courtenay se provdala za mladšího bratra krále Balduina III. Amauryho, se kterým byla donucena se rozvést, když se Amaury měl stát králem.  Roku 1164 byl Joscelin III. byl v bitvě u Harimu zajat synem dobyvatele Edessy, Núr ad-Dínem. V zajetí zůstal až do roku 1176, kdy jeho sestra zaplatila za Joscelinovu svobodu výkupné. Po návratu do Jeruzaléma Joscelina III. jeho synovec, jeruzalémský král Balduin IV. jmenoval jeruzalémským senešalem. Jeho povýšení muselo však čelit rivalitě králových příbuzných z otcovy strany, zejména hraběte z Tripolisu Raimonda.  Roku 1180 Joscelin odjel jako velvyslanec Jeruzalémského království do Konstantinopole, hlavního města Byzance. Poté, co se králova nevlastní sestra Isabela zasnoubila s Homfroiem IV. z Toronu, přešel hrad Toron a přilehlý majetek do královské sféry výměnou za peněžní léno. Poté část z panství, Chastel Neuf, udělil Joscelinovi a samotný Toron dal do správy své matce Anežce.  Po smrti krále Balduina IV. roku 1185 se Joscelin stal osobním strážcem jeho nástupce, Balduina V., který byl stále nezletilý a proto regentská vláda spočinula v rukách Raimonda z Tripolisu. Raimond s Joscelinovou ochranou krále souhlasil, neboť kdyby král zemřel a jeho ochranu by měl na starosti Raimond III., mohl by být obviněn z jeho smrti, neboť jako příbuzný Balduina V. v mužské linii si mohl činit nároky na trůn. Joscelin, jako strýc z matčiny strany si žádné nároky činit nemohl, měl proto zájem na tom, aby mladičký král zůstal naživu. Navíc krále podpořil i jeho děd z otcovy strany Vilém V. z Montferratu, který na Blízký východ dorazil z Itálie. Nicméně Balduin V. byl velmi nemocný a zemřel následujícího roku v Akkonu. Joscelin a Vilém V. jeho tělo doprovodili do Jeruzaléma, kde bylo pohřbeno.  V roce 1186 nový král Guy de Lusignan potvrdil Joscelina jako pána Chastel Neufu a přilehlých území a navíc přidal i samotný hrad Toron. Tento majetek postupně Joscelin dal jako věno své nejstarší dceři Beatrice, která byla zasnoubena s královým mladším bratrem Guillaumem. Její mladší sestra Anežka se provdala za jednoho z Guyových synovců, ale pokud by Beatrice zemřela nezletilá, Guillaume by se následně oženil s Anežkou.  Když vypukla válka křižáků se Saladinem, Joscelin III. podpořil krále a přidal se k jeho vojsku. Spolu Balianem z Ibelinu velel zadnímu voji. Jeruzalémské vojsko se Saladinem střetlo u rohů Hattínu, kde křižáci utrpěli zdrcující porážku. Balianovi i Joscelinovi se podařilo probít se z obklíčení, kde následně oba hledali útočiště v Tyru. Během třetí křížové výpravy se Joscelin III. podílel na obléhání Akkonu, na kterém se podílel i jeruzalémský král Guy, propuštěný ze zajetí, i anglický král Richard Lví Srdce a francouzský král Filip August.  Joscelin III. během obléhání nejspíše zemřel, protože několik měsíců po smrti královny Sibyly, když získala nárok na korunu její sestra Isabella, která byla z tohoto důvodu rozvedena, začal si její bývalý manžel Homfroi IV. znovu nárokovat panství Chastel Neuf a hrad Toron, který už mohl být mezitím znovudobyt křižáky. Pokud však v té době ještě Joscelin žil, nepokoušel se Homfroiovým nárokům nikterak zabránit. V říjnu roku 1200 již byl poslední edesský hrabě zcela jistě mrtev. Jeho panství v okolí pozdějšího hlavního města Jeruzalémského království Akkonu bylo jeho dcerami prodáno

Rodina.

Poté, co byl roku 1176 propuštěn ze zajetí, oženil se Joscelin s Anežkou z Milly, dcerou barona z Petry Jindřicha, s níž měl dvě dcery:

Joscelin III. z Edessy (nebo též Jocelin III.;zemřel v devadesátých letech 12. století) byl od roku 1159 titulárním křižáckým hrabětem z Edessy. Joscelin III. byl synem hraběte Joscelina II. a jeho ženy Beatrice. Po svém otci zdědil titul "hraběte z Edessy", ačkoliv Edessa byla Turky dobyta roku 1144 a zbytky Edesského hrabství, včetně Turbesselského panství byly dobyty nebo prodány Byzantské říši několik let před tím, než Joscelin III. svůj titul získal.


Pozadí.

V květnu 1940 se Nizozemsko vzdalo nacistickému Německu a první protižidovská opatření vešla v platnost v červnu 1940. V listopadu 1940 byli Židé odstraněni z veřejných funkcí, včetně univerzit, což vedlo k studentským protestům v Leidenu a jiných městech. Současně došlo k rostoucímu pocitu neklidu mezi amsterdamskými dělníky, zejména pracovníky v loděnicích Amsterdam-Noord, kterým bylo vyhrožováno posláním na nucené práce do Německa.

Příčina.

Vzhledem k růstu napětí se nizozemská pronacistická strana NSB a její polovojenské křídlo WA ("Weerbaarheidsafdeling" – obranná sekce) podílely na sérii provokací v židovských čtvrtích v Amsterdamu. To nakonec vedlo k řadě pouličních bitek mezi WA a židovskými skupinami sebeobrany a jejich příznivci. Při jedné z nich, 11. února 1941 na náměstí Waterlooplein, byl vážně zraněn člen WA Hendrik Koot, který na následky zranění 14. února zemřel.  V reakci na to 12. února němečtí vojáci za pomoci nizozemské policie obklíčili starou židovskou čtvrť a oddělili ji od zbytku města ostnatým drátem, zvedli mosty a zavedli policejní kontrolní stanoviště. Nežidům byl vstup zakázán.  19. února německá Grüne Polizei vtrhla do zmrzlinového salónu Koco v ulici Van Woustraat. V následném boji bylo několik policistů zraněno. Probíhaly i další potyčky. Pomsta za tyto události přišla o víkendu ve dnech 22. a 23. února, kdy Němci uskutečnili rozsáhlý pogrom. 425 židovských mužů ve věku 20–35 let bylo vzato jako rukojmí, uvězněno v Kamp Schoorl a nakonec posláno do koncentračních táborů Buchenwald a Mauthausen, kde většina z nich během prvního roku zemřela. Ze všech 425 mužů válku přežili pouze dva.

Stávka.

Po tomto pogromu se 24. února na náměstí Noordermarkt konala organizační schůzka k uspořádání stávky na protest proti pogromu a nucené práci v Německu. Příští ráno se po celém městě objevily letáky volající ke stávce, tištěné a šířené Němci zakázanou Komunistickou stranou Nizozemska. Prvními stávkujícími byli řidiči tramvají, následovaní dalšími pracovníky městských služeb, přidaly se také firmy jako De Bijenkorf a školy. Nakonec se do stávky zapojilo 300 000 lidí. Většina města se úplně zastavila, což bylo pro Němce nečekané. Ačkoli k potlačení stávky Němci okamžitě učinili různá opatření, stávka se stále spontánně rozrůstala, jelikož jiní dělníci následovali příklad řidičů tramvají. Přidaly se oblasti jako Zaanstad, Kennemerland (na západě), Bussum, Hilversum a Utrecht (na východě a jihu).  Stávka netrvala dlouho. Do 27. února byla většina projevů stávky potlačena německou policií. 9 stávkujících bylo zabito, desítky vážně zraněny a mnoho lidí uvězněno. Několik organizátorů stávky bylo bezprostředně po stávce zatčeno a posléze zastřeleno.  Ačkoli byla stávka v konečném důsledku neúspěšná, zůstává významnou tím, že šlo o první a jedinou přímou akci proti nacistickému zacházení se Židy v Evropě.

Připomínání.

Stávka se připomíná každý rok 25. února u památníku stávky, sochy dokaře, vztyčené v roce 1951 a odhalené v prosinci 1952. Socha byla vyrobena nizozemským sochařem Mari Andriessenem. Vzpomínkové akce se účastní všechny politické strany, jakož i orgány městské veřejné dopravy a spolky přeživších holokaustu.  25. února 2016, při 75. výročí stávky, se v Amsterdamu symbolicky na minutu zastavila tramvajová doprava, protože právě od řidičů tramvají se stávka šířila městem.

Podobné stávky.

Dalšími stávkami za války byly v Nizozemsku studentské stávky v listopadu 1941 a poté velké stávky v dubnu a květnu v roce 1943, které zahájily období skrytého ozbrojeného odporu v celostátním měřítku.  Ve zbytku nacisty okupované Evropy stávkovali ještě Řekové v dubnu 1942, Dánové od léta roku 1943, Lucemburčané v srpnu 1942, Belgičané v květnu 1941, Norové v září 1941 a severofrancouzští horníci v květnu a červnu 1941. Nizozemská únorová stávka z roku 1941 tak byla první, navíc jediná zaměřená proti perzekuci Židů.

Únorová stávka (nizozemsky "Februaristaking") byla generální stávka v nacisty okupovaném Nizozemsku, kterou organizovala tehdy nelegální Komunistická strana Nizozemska na obranu pronásledovaných nizozemských Židů a jako vyjádření nesouhlasu s protižidovskými opatřeními a činností nacistů obecně.


Ekologie.

Obvykle se tato hluboce kořenící bylina vyskytuje v blízkosti obcí na rumištích, skládkách, smetištích nebo podél cest, příkopů a břehů vodních toků. Vyrůstá také jako plevel na půdách dobře zásobených živinami v prořídlých porostech jetelovin a víceletých pícnin. Je vytrvalý hemikryptofyt s fenologickým optimem od června do září. Rostlina upřednostňuje vlhkou půdu, která může být od kyselé po zásaditou, od písčité po jílovitou; nemůže však růst ve stínu.  V České republice se vyskytuje od kolinního po submontánní stupeň, nejvýše položená místa kde jej lze nalézt jsou Luční bouda v Krkonoších (1400 m n. m.) a Horská Kvilda na Šumavě (1400 m). Stupeň ploidie (x) = 4, počet chromozomů (2n) = 36.

Systematika.

Druh prošel několika pokusy o správné zatřídění. Poprvé jej popsal roku 1753 Carl Linné jako "Chenopodium bonus-henricus" a v roce 1832 jej Heinrich Gottlieb Ludwig Reichenbach chtěl přeřadit do rodu "Blitum", což se pro nedostatek důkazů v široké veřejnosti botaniků neujalo. Teprve při nedávných moderních, molekulárně genetických studiích bylo shledáno, že je tento druh podstatně vzdálen od rodu "Chenopodium" a v roce 2012 byl navrácen do rodu "Blitum" pod vědeckým jménem "Blitum bonus-henricus".  Tato fylogenetická anylýza vyřešila složitou, více než dvěstěletou taxonomickou nejasnost kvůli rozdílné interpretaci jednotlivých morfologických znaků. Poskytla moderní klasifikaci a v jejím důsledku se vrátily dlouho nepoužívaná jména rodů "Blitum", "Lipandra", "Oxybasis" a vznikl nový rod "Chenopodiastrum".  Vědecký název druhu "bonus-henricus" značí "dobrý Henry", což je podle jedné teorie úlitba anglickému králi a podle druhé se vztahuje ke středoevropské pohanské víle "Guter Heinrich".

Popis.

Vytrvalá, žlutozelená, chlupatá bylina s tlustou lodyhou vysokou 20 až 60 cm, vyrůstající z dřevnatějícího, hluboko sahajícího kořene. Lodyha je vzpřímená nebo krátce vystoupavá, bez uzlin, jednoduchá nebo slabě rozvětvená a celá pokrytá měkkými a slabě lepkavými chloupky, které způsobují "pomoučený" vzhled rostliny. Je střídavě porostlá jednoduchými, celistvými listy s řapíky až 15 cm dlouhými, čepele mívá dlouhé 5 až 10 cm a široké 4 až 9 cm. V dolní části lodyhy bývají listy trojúhelníkovité až střelovité a v horní kosočtverečné až kopinaté. Listy jsou celokrajné, mělce vykrajované nebo chobotnatě zubaté a na vrcholu jsou zaoblené nebo mají tupou špičku.  Květenství, vyrůstající na hlavním stonku i vedlejších větvích, je ve své spodní části řídký a v horní hustý lichoklas či hustá lata lichoklasů. Je složený z vícekvětých klubíček o průměru do 5 mm. Květy nemají listeny, jsou z většiny oboupohlavné, řidčeji pouze samičí. Jejich vytrvalé okvětí je zelené, nejčastěji pětičetné, volné okvětní lístky jsou kopinaté až vejčité, na vrcholu rozšířené a někdy zubaté, na vnější straně mívají průsvitný lem. V květu je nejčastěji pět tyčinek s prašníky s pylem, vejčitý semeník a jedná krátká a tlustá čnělka se z okvětí vyniklou bliznou se dvěma či třemi rameny. Rozkvetlé květy nevoní a nemají nektar, jsou proto opylovány hlavně větrem.  Plody jsou vejčitě ledvinovité, čočkovitě zploštělé, tupě hranaté, hnědé nažky 1,5 až 2 mm velké, které jsou asi do jedné třetiny obalené lístky suchého okvětí. Nažky (semena) klíčí v chladu poměrně pomalu, ale spolehlivě. Lze je vysévat přímo na stanoviště, nebo mladé rostlinky předpěstovat v teple a teprve pak vysazovat. Rostliny se přirozeně do blízkého okolí šíří rozrůstáním oddenků a na větší vzdálenost semeny roznášenými větrem nebo vodou přívalových dešťů.

Využití.

Droga z usušeného kořene merlíku všedobru obsahuje saponiny, sliz, třísloviny, organické kyseliny, flavonoidy aj., z listů obsahuje hlavně vitamín C, železo, vápník, fosfor, draslík a další prvky. Listy obsahují hojně kyseliny šťavelové a nejsou proto vhodné pro lidi trpící revmatismem, dnou nebo onemocněním ledvin. Kořenů se dříve používalo v lidovém léčitelství pro laxativní účinky a listů na podporu tvorby mléka (u zvířat i lidí). Listy se ovinovaly okolo hnisavých ran a vředů. Častěji však výživné mladé listy sloužívaly syrové k přípravě salátu a špenátu, koncem jara jsou však již tuhé a musí se tepelně upravovat. Dříve se tato bylina hojně pěstovala v zahradách a její současný výskyt v blízkosti obcí je obvykle následek zplanění do volné přírody.  Listy jsou potravou pro housenky některých můr, např. v české přírodě pro blýskavku lebedovou, můru kapustovou, píďalička východní a píďalku mochnovou.

Merlík všedobr ("Blitum bonus-henricus") je vytrvalá, chlupatá, žlutozelená bylina, jejíž lodyha obvykle vyrůstá do výšky 20 až 60 cm. Dříve byl záměrně pěstován a využíván jako listová zelenina i léčivá rostlina, v současnosti je považován za zplanělý pozůstatek druhu jen s malým významem.


Kněz.

Studoval v semináři v Bombaji a zde také přijal 8. prosince 1958 kněžské svěcení z rukou kardinála Valeriana Graciase, tehdejšího arcibiskupa Bombaje. Pracoval jako kněz v rodné arcidiecézi, v letech 1961 až 1964 studoval v Římě. Na Papežské lateránské univerzitě získal doktorát z kanonického práva a vystudoval také Papežskou církevní akademii. V roce 1964 začal pracovat v diplomatických službách Svatého stolce. Jako člen personálu státního sekretariátu připravoval návštěvu papeže Pavla VI. na Mezinárodním Eucharistickém kongresu v Bombaji. V letech 1965 až 1973 působil jako sekretář na několika nunciaturách - v Dánsku, Norsku, Švédsku, Finsku, na Islandu, v Indonésii, Madagaskaru, Komorách a Mauretánii. Následujících devět let byl vedoucím sekce státního sekretariátu pro SSSR a další socialistické státy.

Biskup.

Dne 8. května 1982 ho papež Jan Pavel II. jmenoval pro-nunciem v Ghaně, Togu a Beninu a titulárním arcibiskupem, biskupské svěcení mu udělil kardinál Agostino Casaroli 19. června téhož roku. V červnu 1987 se stal nunciem v Jižní Koreji, v říjnu 1991 nunciem v Albánii. V této zemi plnil v letech 1992 až 1996 funkci apoštolského administrátora jižní Albánie. 8. listopadu 1997 byl jmenován arcibiskupem Bombaje.

Kardinál.

Při konsistoři 21. února 2001 ho papež Jan Pavel II. jmenoval kardinálem. O pět let později, v květnu 2006, se stal prefektem Kongregace pro evangelizaci národů. Jeho jméno bylo při konkláve v roce 2005 zahrnováno mezi tzv. papabile, tedy možné nástupce zemřelého papeže Jana Pavla II. Kromě rodného jazyka hovořil anglicky, francouzsky, italsky a španělsky. Dne 10. května 2011 při dosažení kanonického věku rezignoval na funkci, jeho nástupcem v čele Kongregace pro evangelizaci národů se stal kardinál Fernando Filoni. Dne 19. června 2017 zemřel v Římě.

Ivan kardinál Dias (14. dubna 1936 Bombaj – 19. června 2017 Řím) byl indický římskokatolický kněz, arcibiskup Bombaje, vatikánský diplomat, vysoký úředník římské kurie.


Biografie.

Narodil se 26. prosince 1952 v hlavním městě Abchazské ASSR Suchumi. Jeho otec pracoval jako policista. Většinu dětství strávil na venkově ve vesnici Chuap v okrese Gudauta, přičemž navštěvoval základní a střední školu v Suchumi. Na Rostovské státní univerzitě vystudoval práva a promoval v roce 1974. V roce 1987 ještě vystudoval politické vědy při stranické škole KSSS.  Po ukončení studií v Rostově na Donu pracoval v regionálním výboru abchazského komsomolu, nakonec se stal prvním tajemníkem gudautské pobočky. Zároveň pracoval jako policista a začal se angažovat v politice, jakmile dosáhl hodnosti majora a převzal funkci vedoucího odboru milic (veřejné bezpečnosti) okresu Gudauta. Od roku 1975 do 1981 pracoval na ministerstvu spravedlnosti Abchazské ASSR a poté se odstěhoval do Tbilisi, kde dva roky pracoval v ústředním výboru Komunistické strany Gruzie v administrativních strukturách, kde měl na starosti oblast vědy a ekonomickou analýzu zemědělství. Později se stal náměstkem vedoucího všech administrativních orgánů. V roce 1983 se v 30 letech stal plukovníkem lidových milicí, což mu otevřelo cestu k dalšímu kariérnímu postupu. V té době se též oženil s abchazskou ženou Rimmou Lakobovou, se kterou má dvě děti.  V roce 1984 nastoupil na ministerstvo vnitra Gruzínské SSR, kde byl vedoucím sekce pro záležitosti politické a setrval zde několik let. V květnu 1990, když v Abcházii pokračovaly protigruzínské bouře, požádal o uvolnění z funkce a vrátil se do své domoviny.

Kariéra v nezávislé Abcházii.

V roce 1991 Abcházie jednostranně vyhlásila v rámci sovětských struktur odtržení od Gruzínské SSR a Ankvab byl zvolen poslancem abchazského Nejvyššího sovětu a po vyhlášení nezávislosti Abcházie zastával během válečných let 1992-1993 funkci ministra vnitra a byl členem abchazské státní komise obrany, přičemž se sám osobně účastnil bojů proti gruzínské armádě a vedl jednání o výměně zajatců, čímž zachránil stovky životů na obou stranách konfliktu. Na podzim 1993 byl po skončení bojů jmenován na post ministra spravedlnosti Abcházie. Tehdy se dostal do opozice vůči prezidentovi Ardzinbovi a později i do vážných osobních sporů. To znamenalo jeho konec v Ardzinbově vládě a také odchod z Abcházie. Na šest let se odstěhoval do Moskvy, kde se zabýval podnikatelskou činností. Dále se účastnil významných obchodních, společenských a charitativních akcí a s jeho pomocí se povedlo obnovit abchazskou národní folkovou a taneční skupinu v hlavním městě Ruska. Také sbíral poetická díla a vydal je jako "Antologii abchazské poezie". Mezi jeho další aktivity v oblasti abchazského umění patří i vydávání CD abchazských muzikantů spolu s klasickými abchazskými písničkami. Ještě v době svého pobytu v Moskvě založil v Abcházii v obci Chuap - ve svém domě - novou školu.  V roce 2000 se vrátil do Abcházie a založil nové politické hnutí Aitaira (česky: Obrození) jako opoziční sílu vůči prezidentovi Ardzinbovi. V roce 2004 se chystal kandidovat v prezidentských volbách, ale svou kandidaturu byl nucen stáhnout z toho důvodu, že nesplnil nutné podmínky kandidatury, a to bydlet trvale po dobu pěti let před volbami na území Abcházie a umět plynně hovořit abchazsky. Místo toho se tedy rozhodl podpořit jiného opozičního kandidáta, a to Sergeje Bagapše, což se ukázalo jako rozhodující krok v tom, kdo se stane prezidentem.

Premiér Abcházie.

Z tohoto důvodu proto nebylo žádným překvapením, koho nový prezident Bagapš 14. února 2005 jmenuje premiérem. Na Ankvaba byl ale už o čtrnáct dnů později spáchán pokus o atentát, dle názoru prezidenta Bagapše ze strany místních kriminálních živlů, jež se takovýmto způsobem snažily klást odpor snaze nové abchazské vlády zavést v zemi pořádek a potlačit kriminalitu. Ankvab vyvázl nezraněn díky tomu, že v koloně nejel vlastním automobilem, jež bylo zasaženo 17 kulkami, ale cestoval v automobilu místopředsedy vlády Leonida Lakerbaji. Pachatelé však nikdy nebyli dopadeni. Sám Ankvab byl toho názoru, že za atentátem stály kriminální živly, kterým svými reformními kroky znemožnil levně prodávat či pašovat kradené železo nebo ilegálně těžené dřevo v zahraničí prudkým zvýšením vývozních cel na toto a jiné zboží, a nastavil přísná pravidla obchodu. Nařídil proto ministru vnitra, aby proti těmto skupinám tvrdě zasáhl.  Útok na druhého nejmocnějšího muže Abcházie se opakoval o měsíc později dne 1. dubna 2005, když poblíž Suchumi na premiéra i místopředsedu vlády Lakerbaju opět zaútočili neznámí útočníci, pravděpodobně ti samí, co útočili minule. Oba politici vyvázli bez zranění, zraněn byl jen jejich řidič. Na druhý den pak ministerstvo vnitra Abcházie vypsalo odměnu 5000 USD za informace, jež by dovedly vyšetřovatele k pachatelům. Vyšetřování opět nepřineslo žádný výsledek, ale vedoucí vyšetřovacího týmu Džamal Gogija o několik dnů později nastínil tři možné důvody pro páchání atentátů: nechuť zkorumpovaných podnikatelů, kteří v posledních deseti letech enormně bohatli díky slabým zákonům a zkorumpovaným politikům, podvolit se zpřísnění zákonů a práva, dále strach kriminálních živlů ze zamýšlených razií, jež Ankvab oznámil ve veřejném projevu, nebo gruzínské či jiné zahraniční tajné služby snažící se destabilizovat situaci v Abcházii.  Po těchto událostech se Ankvab společně s prezidentem Bagapšem a viceprezidentem Raulem Chadžimbou pustil do práce na politických a společenských reformách, kdy byla společnost i politika postupně uvolňovaná a více demokratizována. To bylo umožněno i tím, že byla víceméně dokončena transformace poválečné abchazské společnosti a vláda pevné ruky jako za vlády prvního prezidenta Ardzinby již nebyla potřebná. Po celou dobu však nebyla navázána žádná spolupráce s gruzínskou stranou. Relativní klid v Abcházii, která začala pomalu rozkvétat díky přílivu ruských turistů, narušil další útok, tentokrát z 20. června 2007 v Novém Athosu, kde na silnici vybuchla dálkově řízená nášlapná mina poté, co do ní při bouřce udeřil blesk. Nikdo nebyl zraněn, neboť na ulici za bouřky nikdo nebyl. K situaci se kromě vládních činitelů vyjádřila i sedmadvacítka abchazských spisovatelů, novinářů a akademiků, kteří nastražení miny považovali za zfušované spiknutí vůči Ankvabovi a připomněli předchozí atentáty. Ministr vnitra Chacija vydal prohlášení, v němž z tohoto útoku podezřívá Gruzíny, které viní ze snahy narušit začínající turistickou sezónu. Ať už byl útok skutečně mířený proti premiérovi, nebo nebyl, kolem čtvrt na devět ráno 9. července téhož roku byl na něj spáchán další útok, když byla při cestě do Suchumi poblíž Gudauty a Lychny zasažena z mostu zadní část jeho opancéřovaného automobilu granátometem. Tentokrát již vyvázl se zraněním, když se několik šrapnelů zabodlo do jeho zad a utrpěl otřes mozku. Vedení abchazského státu útoky ostře odsoudilo jako pokus o destabilizaci země s cílem zabránit průchodu reformních kroků vlády a opět z provedení útoku obvinilo pachatele organizovaného zločinu, ztrácejících v Abcházii vliv, a Gruzii. Prezident Bagapš předčasně ukončil návštěvu v Moskvě a obvinil z atentátu opozici. 10. července označil útoky za čistě politicky motivované, tedy že se nejedná o odvetný úder podsvětí, a pohrozil šéfům abchazských bezpečnostních složek, že je odvolá z funkcí, nebude-li atentát do deseti dnů řádně prošetřen a viníci nalezeni. Své vlastní vyšetřování provedl i abchazský parlament a ministr vnitra vypsal odměnu 500 tisíc rublů za informace vedoucí k dopadení pachatelů. Na tyto útoky reagovaly i orgány v Tbilisi, které vyjádřily slovy předsedy parlamentu Konstantina Gabašviliho podezření, že za útokem na Ankvaba stály ruské tajné služby, kterým začal překážet a snažily se ho zbavit, neboť Kreml začal otevřeně podporovat viceprezidenta Raula Chadžimbu, jenž ztrácel v zemi vliv, třebaže i on tvrdě útoky odsoudil, navíc se Ankvab snažil provést přísný soupis veškerého majetku republiky Abcházie a přísnou kontrolu s jeho nakládáním, stejně tak začal spolu s Bagapšem vyšetřovat ilegální odprodej nemovitostí (převážně vyhnaných Gruzínů z války z let 1992-1993) a nezákonné transakce mezi Abcházií a ruskými firmami. Ankvab se po uzdravení odmítnul k věcem vyjadřovat a též odmítnul své údajné výroky, že za útokem mohli stát gruzínští agenti, které publikoval gruzínský tisk, jmenovitě tbiliský ruskojazyčný deník Svobodnaja Gruzíja. Ankvab popřel, že by po atentátu absolvoval jakýkoliv rozhovor s gruzínskými novináři a jejich způsoby odsoudil jako neetické. Vyšetřovatelé však mezitím ve spolupráci s ruskou policií zúžili okruh organizátorů, k čemuž vydal Bagapš 3. srpna prohlášení, že se osobně účastní vyšetřování, a výsledky budou zveřejněny, až budou všechny důkazy na 150 % potvrzeny.  Za jeho premiérování též došlo k válce v Jižní Osetii, během níž dokázali Abchazové vyhnat gruzínské vojáky ze soutěsky Kodori, a následně k uznání nezávislosti Ruskem a několika málo dalšími zeměmi.

Viceprezident Abcházie.

V roce 2009 se konaly prezidentské volby. Do nich už Bagapš nekandidoval znovu společně s opozičním lídrem Chadžimbou, ale na post viceprezidenta nominoval právě Ankvaba. Ankvab tedy musel 11. listopadu jakožto kandidát na viceprezidenta v souladu s ústavou přerušit své působení jako premiér a své pravomoci přenechal místopředsedovi vlády Leonidu Lakerbajovi, tedy dva dny poté, co oficiálně odstartovala předvolební kampaň. Svou kampaň vedl v duchu připomenutí všech věcí, které se vládě povedly, a odmítnul nereálné sliby opozice jako např. zvýšení mezd zdravotníků či učitelů na 20 tisíc rublů, tedy skoro na dvojnásobek. Lakrbaja též podpořil Bagapše s Ankvabem připomínkou, že během jejich vlády došlo ke vzrůstu penzí až na šestinásobek, k velkému populačnímu růstu a pochválil též výsledky sociální politiky. Volby nakonec Bagapš s Ankvabem vyhráli už v prvním kole, když získali přízeň 59,37 % voličů.  Ankvab tedy s Bagapšem absolvoval prezidentskou přísahu dne 12. února 2010. Následující den pak podal demisi na premiéra Abcházie, jeho nástupcem se stal na tomto postu dosavadní ministr zahraničí Sergej Šamba. V tomto funkčním období se snažil spolu s Bagapšem o těsnější spolupráci s Ruskem. Též došlo k uklidnění situace v neklidném okresu Gali, kde bylo po čase možné překračovat hraniční přechod do Gruzie. 23. září 2010 přibližně ve dvě hodiny ráno byl na něj opět spáchán atentát, když neznámí pachatelé zaútočili raketou, vystřelenou z RPG-26, na střechu jeho dvojpodlažního domu v Gudautě. Ankvab utrpěl lehká zranění na noze a paži. Z útoku byl opět viněn organizovaný zločin, jenž takto „ocenil“ jeho práci na potírání zločinu během svého vládního angažmá. Byl to již pátý atentát za posledních pět let, přičemž dosud nebyl dopaden žádný pachatel.  Po náhlé smrti prezidenta Bagapše 29. května 2011 se dočasně ujal funkce prezidenta a zahájil ihned kandidaturu do předčasných prezidentských voleb, tentokrát již splnil ústavou dané nároky. Během kampaně byl na něj plánován další atentát, když se 17. srpna účastnil předvolebního mítinklu v Alachadzy v okrese Gagra. Ten se nakonec neodehrál. Během předvolební kampaně se totiž dostal do ostrého sporu s protikandidátem Sergejem Šambou, jenž 15. srpna zveřejnil nahrávku s rozhovorem s bývalým gruzínským členem vojenské rady (převzala moc po prvním gruzínském prezidentovi Gamsachurdiovi) Tengizem Kitovanim, který velel během války v Abcházii v letech 1992-1993 gruzínským vojskům, kde tvrdil, že Aleksandr Ankvab tenkrát spolupracoval s gruzínskou rozvědkou. Šamba požadoval ihned zahájit vyšetřování Ankvabových činů během konfliktu, zatímco sám Ankvab tato tvrzení označil za špinavou očerňovací kampaň. I přesto byl Ankvab 27. srpna s 54,86% ziskem hlasů zvolen prezidentem, k čemuž mu gratuloval jeho ruský protějšek, zatímco Gruzie a EU výsledek voleb odmítly uznat.

Prezident Abcházie.

26. září 2011 byl slavnostně inaugurován a složil prezidentský slib, třebaže funkci prezidenta fakticky vykovával již od 29. května 2011 po náhlé smrti svého předchůdce. Premiérem jmenoval svého dlouholetého spolupracovníka Leonida Lakerbaju. Na začátku jeho prezidentování na něj byly učiněny hned další dva pokusy o atentát. První případ se měl odehrát už v listopadu ve vesnici Primorskoje u Gudauty na silnici směrem do Aaců. Útočníci však útok vzdali, neboť si údajně nezajistili jistotu úniku z místa činu. Pravděpodobně titíž lidé pak učinili v lednu 2012 další pokus, kdy nastražili na silnici u vesnice Kulanyrchva u Gudauty bombu, která však byla špatně načasovaná a nikoho neohrozila.

Pokus o atentát (2012) a protiteroristická razie v Abcházii.

Třetí pokus o atentát na prezidenta, a celkově šestý pokus o jeho život (co do škod a počtu mrtvých/zraněných i nejvážnější), se odehrál 22. února 2012 rovněž u Kulanyrchvy. Tehdy vybuchla nastražená mina při průjezdu prezidentského konvoje směrem do Suchumi a následně na jeho vůz dopadly střely z granátometů a samopalů. Ankvab vyvázl z útoku nezraněn, ale dva členové jeho ochranky zemřeli a třetí skončil s vážnými zraněními v nemocnici. Útok přišel v předvečer parlamentních voleb, dle názoru vlády jako odveta podsvětí za Ankvabovu snahu o vymýcení všudypřítomné korupce a kriminality. Ankvab z tohoto zločinu obvinil mafii a na ni napojené politické kruhy. Začalo okamžité vyšetřování, jež za dva měsíce přineslo první výsledky. 12. dubna bylo z podílnictví na přípravě atentátu zatčeno šest lidí, z nichž čtyři (vlivný podnikatel Anzor Butba, dále Alchas a Timur Chutabovi a Ramzi Chašig) soud poslal do vazby.  Vyšetřování nabralo strmý spád a 17. dubna šla abchazská policie zatknout bývalého ministra vnitra, bývalého šéfa prezidentské ochranky a také jednoho z kandidátů na viceprezidenta v týmu Beslana Butby z roku 2009 Almasbeje Kčače, o němž měla důkazy na přípravě atentátu. Avšak toho našli v jeho bytě v Gagře mrtvého - zastřelil se ze strachu před vězením. Téhož dne byl ve vesnici Chypsta zatčen další podezřelý, Murtaz Sakanija, jenž se rovněž pokusil o sebevraždu, ale nepovedlo se mu způsobit si vážná zranění. Mezitím se jeden ze čtyř obviněných, Timur Chutaba, ve vazební věznici oběsil. Soud následně poslal do vazby i Sakaniju a potvrdil vazební stíhání zbylé trojici, která se při výsleších přiznala k činům, z nichž byla obviněna. Na seznam zatčených záhy přibyl i Edlar Čitanava z vesnice Durypš, jenž patřil do okruhu podezřelých již při vyšetřování atentátů z roku 2007. 20. dubna bylo vyhlášeno celostátní pátrání i po Rušbejovi Barcicovi, spolumajiteli kovošrotu v Durypši a obchodnímu partnerovi Butby. 4. května byl zatčen též bratr Edlara Čitanavy, Edgar, jenž se před policií několik dní ukrýval v lesích poblíž Durypše a měl u sebe pistoli TT-33 se zásobou munice. V následujících dnech byl zatčen ještě Tamaz Barcic, jenž byl podezřelý už z atentátů z roku 2007, a bylo vyhlášeno celostátní pátrání po Astamuru Chutabovi z obce Blabyrchva. V Durypši byl zatčen i bratranec Čitanavových Rustan Gicba, na jehož dopadení se podíleli i přizvaní ruští experti, kteří nalezli v jeho domě velký sklad ilegálně držených zbraní, včetně granátometů použitých při atentátech, protiletadlové zbraně, množství výbušnin a plamenomet. Rustan Gicba je bratr imáma Hamzata Gicby, jenž bojoval během války v letech 1992-1993 v čečenském praporu teroristy Šamila Basajeva a byl spolupachatelem únosu panamské lodi v Černém moři čečenskými teroristy v roce 1996. Hamzat Gicba byl nakonec v roce 2007 zavražděn v Gudautě.  15. května byli Alchas Chutaba, Ramzi Chašig a Anzor Butba obviněni z pokusu o vraždu hlavy státu a vražd policistů, dále ze zločinného spolčení. Prokurátor též umístil na seznam mezinárodně hledaných zločinců jednoho z nejbohatších abchazských podnikatelů a vzdáleného příbuzného prvního abchazského prezidenta Pavla Ardzinbu, jenž byl podezřelý z přípravy atentátu na Ankvaba v roce 2012 i v roce 2007, kromě toho též z atentátu na starostu Picundy Beslana Ardzinbu, ale uprchl ze země. 22. května byly policií nalezeny další sklady zbraní a munice v Durypši, Džirchvě a Bzybu na základě výslechu Rustana Gicby. V souvislosti s vyšetřováním všech osob, jimž byla prodloužena vazba na dalších šest měsíců, byly policií 12. června otevřeny staré a neobjasněné případy jako sabotáže abchazských železnic v Suchumi v roce 2009, pokus o atentát na předáka abchazských muslimů Salicha Kvaraccheliu z 10. července 2010 a vražda R. Cocoriji z 5. července 2011.  V té době vydala ruská národní protiteroristická centrála prohlášení, že Gicba i bratři Čitanavovi byli zakladateli buňky teroristického uskupení Kavkazský emirát, zvané „Abchazský džamaat,“ které předsedal Gicba Jejím cílem bylo mimo jiné páchat teroristické útoky na připravované zimní olympijské hry v Soči. Ruští vyšetřovatelé v Plastunce u Soči nalezli prázdný muniční sklad, jenž byl připravený na uskladnění zbraní pro zamýšlené teroristické útoky. Abchazové považovali tyto závěry za unáhlené, protože vinily bývalého ministra vnitra Kčače z napojení na tyto teroristy. Tajemník bezpečnostní rady státu Abcházie Stanislav Lakoba označil atentát z února 2012 za pokus o převrat a podle něj měly být zbraně z Plastunky po atentátu na Ankvaba propašovány do Soči. Za to byly již v dubnu v Adleru zatčeny a uvězněny tři osoby abchazské národnosti. Dle ruské protiteroristické jednotky byl atentát na Ankvaba organizován přímo hlavou Kavkazského emirátu Dokkou Umarovem, s nímž úzce spolupracovaly gruzínské tajné služby. K skupině atentátníků též přičlenila osobu, jež byla v únoru zatčena v Abcházii za pašování 300 kusů rozbušek do výbušnin z Tbilisi přes Turecko. Účast Gruzie na těchto zločinech i tvrzení ruských protiteroristických jednotek rázně odmítnul náměstek gruzínského ministra zahraničí Sergi Kapanadze jako naprosto absurdní.  5. června 2013 bylo ukončeno vyšetřování a vrchní prokurátor Abcházie Safarbej Mikanba oznámil obvinění zatčené osmice z přípravy atentátu na prezidenta, z vraždy dvou členů jeho ochranky, z banditismu, z organizování a vedení nepovolené ozbrojené skupiny a z nelegální výroby a držení zbraní a výbušnin. Všichni obžalovaní až na jednoho se k činům přiznali. Atentát z února 2012 byl dle obžaloby organizován Anzorem Butbou a bývalým ministrem vnitra Almasbejem Kčačem na objednávku Pavla Ardzinby, jenž pachatelům nabídl odměnu 7 milionů rublů. Prokurátor vznesl obvinění vůči bratrům Čitanavovým za atentáty z roku 2007, přičemž Edgar Č. stál v pozadí atentátu na Ankvaba i v roce 2011 a na Beslana Ardzinbu v roce 2009 - v obou případech na objednávku Pavla Ardzinby. Edlar Čitanava byl obviněn z přípravy atentátu na Beslana Ardzinbu z roku 2007 a Edgar Čitanava spolu s Rustanem Gicbou si dále vyslechli obvinění z přípravy teroristického útoku a z umístění náloží na abchazskou železniční trať u Suchumi v roce 2009 na příkaz Kavkazského emirátu.  5. listopadu 2013 začal soud s organizátorem atentátu Anzorem Butbou i zbytkem obžalovaných. Případ se u soudu vlekl více než jeden rok a mezitím byl Butba propuštěn z vazby na kauci kvůli údajně špatnému zdravotnímu stavu. Ankvab začátkem roku 2015 označil pomalost soudu za pokus úřadů případ ututlat a vyslovil podezření, že smyslem převratu v roce 2014 bylo mimo jiné zajistit pachatelům atentátů propuštění na svobodu, jakožto podporovatelů opozice.  Soudní řízení však ve skutečnosti pokračovalo dál a dne 22. března 2016 generální prokurátor republiky Abcházie zveřejnil návrhy trestů pro pachatele: pro Alchase a Astamura Chutabovy a Ramzi Chašiga doživotí; pro Anzora Butbu, Edgara a Edlara Čitanavovy trest odnětí svobody na 20 let; pro Rustana Gicbu trest odnětí svobody na 16 let; pro Tamaze Barcice trest odnětí svobody 11 let; pro Murtaze Sakaniju trest odnětí svobody 8 let. Prokurátor původně žádal doživotní trest i pro Anzora Butbu, ale kvůli jeho pokročilému věku přes 65 let smí dle zákona požadovat nejvýše 20letý trest odnětí svobody.  Dne 11. dubna 2017 zazněly po čtyřech letech a 200 soudních líčení u Nejvyššího soudu Republiky Abcházie za pokus o vraždu hlavy státu, za vraždy Tengize Pandariji a Remzika Cugby, příslušníků prezidentské ochranky, a za ostatní související trestné činy tyto rozsudky: Ramzi Chašig a Astamur Chutaba byli odsouzeni na 20 let odnětí svobody, Alchas Chutaba byl odsouzen na 19 let odnětí svobody, Edlar Čitanava na 15 let odnětí svobody, Edgar Čitanava na 14 let odnětí svobody, Rustan Gicba na 9 let odnětí svobody a Murtaz Sakanija na 4 roky odnětí svobody (byl však propuštěn, trest si odpykal ve vazební věznici). Tamaz Barcic byl zproštěn všech obvinění. Soud též dokázal vinu Almasbeji Kčačovi, který před svým zatčením spáchal sebevraždu, ze zločinného spolčení a z organizace čtyř ze šesti atentátů, jehož komplici byli Chašig a bratři Chutabovi. Po jednom z hlavních obžalovaných, Anzoru Butbovi, bylo 20. března toho roku vyhlášeno znovu pátrání s příkazem k zatčení z důvodu jeho ustavičného nedostavování se k soudu, prodlužování líčení a porušování dohody o stíhání na svobodě. Jeho advokát žádal pro Butbu přerušení soudního líčení, dokud se zcela nevyléčí z rakoviny prostaty, kterou léčil v Soči. Nové líčení s Butbou tedy dosud neproběhlo.  V roce 2017 se domů vrátil Pavel Ardzinba, který byl dosud stíhán z organizace atentátů jako uprchlý, když se skrýval neznámo kde, ale 26. září byl spatřen zatčený v budově generálního prokurátora Republiky Abcházie poté, kdy se dobrovolně vydal abchazské policii. Ardzinbovi byl odňat statut uprchlého pod podmínkou, že neopustí znovu Abcházii, a byl vyšetřován na svobodě. Pavel Ardzinba se však soudního procesu nedožil, neboť byl dne 13. prosince 2017 neznámými pachateli zastřelen palbou ze samopalů při jízdě automobilem kousek od mostu přes řeku Gumistu.

Politická krize a politický pád.

19. června 2012 navštívil Abcházii český velvyslanec v Gruzii PhDr. Ivan Jestřáb a s Aleksandrem Ankvabem probíral jednak stav abchazské země i možnosti obchodní spolupráce Abcházie a České republiky. Českému velvyslanci sdělil, že "„Nikdy se nevrátíme do Gruzie a chceme, aby si to naši partneři uvědomili.“" Ankvab dál sledoval se zájmem výsledky parlamentních voleb v Gruzii a komentoval úspěch Gruzínského snu: "„Je-li Gruzínským snem znovu získat Abcházii do svého lůna, je tento sen iluzorní. Pokud je Gruzínským snem budování dobrých a rovných sousedských vztahů, pak je to dobrý sen.“" V té době vedl Ankvab též mnoho jednání s ruským protějškem Vladimirem Putinem. Na tiskové konferenci 22. března 2013 vysvětlil, že od Ruska získala Abcházie finanční pomoc ve výši až 10 miliard rublů a že se nejedná, s výjimkou 2miliardového úvěru na rekonstrukci železnice, o dluh, který by museli Abchazové splácet. 2miliardový dluh hájil podobně jako jeho předchůdce Bagapš argumentem, že bez této rekonstrukce by již dávno nebyla schopna jako jedna z tepen dopravy v Abcházii fungovat.  Ankvab měl jako prezident jednu velkou slabinu, a to neochotu komunikovat s médii. Toho začali využívat jeho političtí oponenti a v říjnu 2013 přišel útok od právě odvolaného předsedy bezpečnostní rady státu Stanislava Lakoby, jenž ho obvinil z uchvácení moci a vyjádřil nesouhlas s řešením otázky abchazského občanství Gruzínům žijících v okrese Gali, kteří si zároveň v rozporu se zákonem drželi gruzínské občanství. Coby jeden z dodavatelů materiálu pro výstavbu olympijských sportovišť v Soči se účastnil slavnostního zahájení Zimní olympijské hry 2014 v Soči a po jejich skončení podpořil obyvatele Krymu v uspořádání referenda. V této době se též aktivizovala opozice, jež byla nespokojená s Ankvabovou přílišnou snahou o integraci s Ruskou federací, obávala se přílišného vlivu Rusů na dění v Abcházii, vyčítala mu též jeho selhání v boji proti korupci, nenaplnění slibů, že olympijské hry v Soči přinesou Abcházii nárůst příjmů v cestovním ruchu a místo toho rostla chudoba a nezaměstnanost, a konečně příliš liberální postup vůči Gruzínům v okrese Gali, kterým byl vydáván abchazský pas (a dáno volební právo i právo kandidovat ve volbách) navzdory faktu, že se odmítali vzdát gruzínského občanství, což Ankvabův rival Raul Chadžimba označil za politický šlendrián a kupování voličů.  Opozice v parlamentu na konci dubna předložila Ankvabovi ultimátum, v němž požadovala podniknout radikální reformy, odvolání generálního prokurátora a rozpuštění vlády, což Ankvab odmítnul udělat. Tehdy se aktivizovala i společnost a začalo to v Abcházii vřít. 27. května 2014 se v Suchumi shromáždil desetitisícový dav demonstrantů a podporovatelů opozice, kteří obklíčili vládní budovy a obsadili televizní vysílač, a požadoval zvýšit kontrolu nad ruskou finanční pomocí a slibovaný boj proti korupci. Do Abcházie přijeli i ruští vyjednavači v čele s Vladislavem Surkovem. Protestující dav napadl o den později i prezidentovo sídlo. Prezident Ankvab před vzbouřeným davem utekl, ukončil narychlo uspořádané jednání s opozicí a prohlásil jejich akci za puč. Následně Ankvab uprchl ze Suchumi do Gudauty, kde se uchýlil do bezpečí, zatímco v Suchumi reálně převzala moc opozice v čele s Raulem Chadžimbou, který zatím sestavil novou vládu. 29. května proběhlo v parlamentu hlasování. Poté, co Ankvab odmítl rezignaci, byl bez řádného impeachmentu zvolen úřadujícím prezidentem Valerij Bganba a byl oznámen termín předčasných prezidentských voleb na 24. srpen 2014.  30. května 2014 byl Ankvab v Gudautě hospitalizován kvůli hypertenzi (tento problém neměl poprvé) a byl z bezpečnostních důvodů vzat pod ochranu tamních ruských vojáků. 31. května 2014 se Valerij Bganba ujal funkce prezidenta, přičemž byl tento krok ospravedlněn neschopností Ankvaba vykonávat nadále úřad prezidenta. Ankvab se pak o den později, tedy 1. června 2014, rozhodl „v zájmu stability Abcházie“ rezignovat na svůj úřad. O další den později následoval Ankvaba i premiér Leonid Lakerbaja a vzdal se svého postu. Opozice zaručila Ankvabovi bezpečí a možnost kandidovat v mimořádných prezidentských volbách, které byly vypsány na 24. srpna 2014. Ankvab vyzval v prohlášení své voliče, aby zachovali klid a zrušili plánovanou demonstraci na jeho podporu.

Život po opuštění prezidentského úřadu.

Po svém odchodu z prezidentské funkce se Ankvab rozhodl Abcházii opustit, neboť už neměl nárok na státní ochranku. Přestěhoval se proto do Moskvy, odkud se pokoušel ovlivňovat bouřlivou politickou situaci ve své vlasti. Aleksandr Ankvab nakonec v předčasných volbách vůbec nekandidoval, ačkoliv dostal tu možnost. Poprvé se na veřejnosti od své rezignace objevil až 31. července 2014 v Moskvě a v nadcházejících volbách podpořil Chadžimbova protikandidáta generálmajora Aslana Bžaniju. Bžanija však ve volbách skončil na druhém místě se ztrátou 14 tisíc hlasů a vyhrál Raul Chadžimba, jenž se stal oficiálním Ankvabovým nástupcem.  Ankvab tedy musel v Moskvě žít po další dva roky.

Poslanec Abchazského lidového shromáždění.

V roce 2017 se v Abcházii konaly parlamentní volby a v únoru toho roku iniciativní skupina nominovala Aleksandra Ankvaba jako kandidáta pro gudautský volební obvod č.18. Ankvab se v té době vrátil do Abcházie a ihned zahájil předvolební kampaň. Podporu získal ve hnutí Amcachara a v nadaci Apra, které vydaly společné prohlášení k jeho podpoře v reakci na kritiku Chadžimbova Fóra pro Jednotnou Abcházii. Ankvabův návrat na abchazskou politickou scénu dle politických analytiků novin Rosbalt měl souviset s jeho možnou budoucí roli v následujících prezidentských volbách v roce 2019, neboť mnoho jeho potenciálních voličů patří ke zklamaným voličům Chadžimby, jenž neplnil své předvolební sliby. Ankvabovu kandidaturu na prezidenta v roce 2019 však vylučovala Ústava Abcházie, neboť v roce 2019 Ankvab přesáhne věkový limit 65 let, tedy přímý střet se svým hlavním politickým protivníkem nenastane a nebude otřesena ani stabilita politické situace Abcházie.  Dne 12. března byl Aleksandr Ankvab se ziskem 52 % hlasů v prvním kole zvolen poslancem Abchazského lidového shromáždění.  V prezidentských volbách v roce 2019 veřejně podpořil Olega Aršbu, jednoho z kandidátů.

Podruhé premiér Abcházie.

V roce 2020 se předešlé volby v z roku 2019 musely zopakovat následkem nepokojů, neboť Nejvyšší soud Abcházie zrušil platnost jejich výsledků. Nepokoje tehdy téměř zkopírovaly průběh nepokojů, které ho odstranily z funkce prezidenta o šest let dříve. Ankvab po vyhlášení předčasných voleb působil ve volebním týmu opozičního kandidáta Aslana Bžaniji, jenž volby nakonec vyhrál. Bžanija po svém zvolení oznámil, že premiérem bude Aleksandr Ankvab a do této funkce ho jmenoval dne 24. dubna 2020, den po své inauguraci.

Aleksandr Ankvab (Abcházsky: "Алықьсандр Золотинска-иҧа Анқәаб (Alyksandr Zolotinska-ipa Ankuab)", gruzínský: "ალექსანდრე ანქვაბი (Alexander Ankvabi)", :, * 26. prosince 1952, Suchumi) je abchazský politik a podnikatel, který od roku 2011 do 2014 zastával funkci prezidenta Abcházie. Za svého předchůdce Sergeje Bagapše byl předsedou vlády Abcházie a také viceprezidentem Abcházie. Do funkce premiéra se vrátil v roce 2020 po vítězství Aslana Bžaniji v předčasných prezidentských volbách.


Starý zákon.

Překlad Starého zákona vznikl pravděpodobně během 1. a 2. století po Kr. Nejedná se o překlad jednotný, pravděpodobně se na něm nezávisle podílelo více překladatelů, z nich někteří byli křesťané, jiní židé. Překlad vychází z hebrejštiny, někdy prosvítá znalost řecké Septuaginty. Ve 3. století již byla většina hotová – znalost Pešity se promítá do (pozdějšího) starosyrského překladu evangelií.  Starý zákon nemá žádnou návaznost na aramejské targúmy, naopak v případě targúmu ke knize Přísloví vychází targúm právě z Pešity.  Kromě kanonických knih obsahovala Pešita i větší množství apokryfů (všechny s výjimkou knihy Sírachovcovy přeloženy z řečtiny): 2. kniha Báruchova, 4. kniha Ezdrášova, 3. a 4. kniha Makabejská a také 6. část Flaviovy "Židovské války". Některé žaltáře obsahují i další žalmy.  Pešita má svůj specifický a samostatný systém dělení knih na kapitoly, dosvědčený již od 8. století.

Nový zákon.

Nový zákon Pešity neobsahuje několik knih, považovaných obvykle za kanonické; jsou to: 2. a 3. list Janův, 2. list Petrův, List Judův a Zjevení Janovo. Tyto knihy nejsou součástí kánonu syrských církví, které používají Pešitu. Chybí též následující pasáže: Mt 27,35b; Lk 22,17-18; J 7,53-8,11 (tj. perikopa o prostitutce, chybějící vůbec v byzantském typu textu Nového zákona), Sk 8,37; 15,34 a 28,29. Specifikem Pešity je i zvláštní pořadí listů: Katolické listy (tedy ty z nich, které Pešita obsahuje) se nacházejí před listy sv. Pavla.  Z jazykového hlediska se v případě Nového zákona nejedná o zvláštní, nový překlad, ale o revizi starosyrského překladu, která se snaží o přesnější shodu s řeckým originálem. Tato revize proběhla přibližně v 5. století a nestřetla se s žádným vážnějším odporem. Dělení textu na kapitoly pochází přibližně z 6. století.

Pešita či Pešitta, východosyrskou výslovností Pešito (ܡܦܩܬܐ ܦܫܝܛܬܐ, "mapaktá pešíttá" („snadná, jednoduchá“)), je jeden ze starých syrských překladů Bible, pocházející z přibližně 9. století. Je dodnes používán jako standardní a oficiální překlad v syrsky hovořících (východních) církvích. Zvláštní název byl tomuto překladu dán kvůli jeho charakteru a pro odlišení od syrské hexaply a dalších syrských překladů.


Život a kariéra.

Mládí a studia.

Kočarjan se narodil ve Stěpanakertu v Náhorním Karabachu, tehdejší autonomní oblasti Ázerbájdžánské SSR. Zde absolvoval také střední školu. V letech 1972 až 1974 sloužil v Rudé armádě. Se svojí ženou Bellou mají tři děti. Hovoří plynule rusky a anglicky.  Kočarjan začal svou kariéru roku 1971 jako strojník ve stepanakertském elektrotechnickém závodě. Po kariéře soustružníka se stal strojním inženýrem. V roce 1982 absolvoval s vyznamenáním elektrotechnický seminář na Jerevanském polytechnickém institutu.

Politická činnost.

Kočarjan se zapojil do politiky po vzniku hnutí za připojení jeho rodného Náhorního Karabachu k Arménské SSR. V 80. letech zastával různé posty v organizacích Komsomolu a sovětských orgánech v Náhorním Karabachu. V únoru 1988 se stal jedním z lídrů karabašské politiky jako člen hnutí Krunk. Po zániku tohoto hnutí vstoupil do organizace Miatsum (Sjednocení). Jeho vlivné politické styky jej vynesly na pozice sovětské politiky a roku 1989 se stal poslancem Nejvyššího sovětu Arménské SSR. V roce 1991 se stal poslancem prvního shromáždění Nejvyššího sovětu Republiky Náhorní Karabach.  Po rozpadu Sovětského svazu upadl Náhorní Karabach do stavu totální války. Když v srpnu 1992 Ázerbájdžánská armáda okupovala půlku území Náhorního Karabachu, stal se Kočarjan předsedou Státního obranného výboru a prvním premiérem Republiky Náhorní Karabach (RNK). Mobilizoval síly a podařilo se mu osvobodit území díky podpoře Arménie. 12. května 1992 bylo vyhlášeno neoficiální příměří a 10. prosince se Náhorní Karabach vyhlásil nezávislým státem. Boje však pokračovaly dále až do května 1994, kdy bylo vyhlášeno oficiální příměří - spory o toto území však přetrvávají. Kočarjan byl 24. prosince z usnesení Nejvyššího sovětu RNK ustaven jeho prezidentem.  Dne 20. března 1997 opustil post prezidenta RNK, protože byl zvolen premiérem Arménie. V únoru 1998 byl arménský prezident Levon Ter-Petrosjan přinucen odstoupit kvůli ústupkům Ázerbájdžánu při řešení konfliktu v Náhorním Karabachu, které spousta Arménců považovala za potupné. Klíčoví ministři arménské vlády, vedení Kočarjanem, odmítli mírový plán, přednesený mezinárodními zprostředkovali v září 1997. Plán, přijatý Petrosjanem a Ázerbájdžánem, počítal s postupným urovnáním konfliktu, avšak neřešil otázku uznání statusu Náhorního Karabachu. Tato dohoda také předpokládala návrat mnoha Arménií kontrolovaných území v Karabachu zpět do rukou Ázerbájdžánu a uvolnění Ázerbájdžánské a turecké blokády Arménie. Dnes je ta samá dohoda - ve své době považovaná za kapitulantskou - základem jednání Roberta Kočarjana.  Po rezignaci Levon Ter-Petrosjana byl v předčasných prezidentských volbách 30. března 1998 Kočarjan zvolen druhým arménským prezidentem. Porazil tak svého největšího rivala Karena Demirčijana.

Prezidenství.

V úřadu prezidenta Kočarjan dále pokračoval v jednání o mírovém řešení konfliktu v Karabachu s Ázerbájdžánským prezidentem Ilhamem Alijevem. Rozhovory mezi Alijevem a Kočarjanem byly také vedlejším tématem na summitu Společenství nezávislých států (SNS) v září 2004 v kazašské Astaně. Jeden z návrhů údajně počítal se stažením okupačních sil z Ázerbájdžánských území sousedících s Náhorním Karabachem, vyhlášením referenda v Náhorním Karabachu a rozhodnutí Ázerbájdžánu, týkajícího se další budoucnosti regionu. Ve dnech 10. až 11. února 2006 se Kočarjan a Alijev sešli ve francouzském Rambouillet, aby projednali základní principy urovnání konfliktu - stažení okupačních vojsk, rozmístění mezinárodních mírových jednotek a uznání statusu Náhorního Karabachu. Během období před touto schůzkou vyjadřoval místopředseda Minské skupiny OBSE opatrný optimismus, že určitá forma dohody je možná. Francouzský prezident Jacques Chirac se setkal odděleně s oběma lídry a vyjádřil naději, že rozhovory budou plodné. Na rozdíl od původního optimismu však rambouilletská jednání nepřinesla žádnou dohodu s klíčovými body jako např. uznání statusu Náhorního Krabachu nebo stažení arménských vojsk. Jednání nadále pokračují, zapojil se do nich také ruský prezident Vladimir Putin.  V roce 2001, v rozhovoru pro Turkish Daily News, vyjádřil Kočarjan naději v rozšíření arménské genocidy do povědomí ostatních států mezinárodního společenství.  Dne 5. března 2003 byl Kočarjan znovu zvolen prezidentem Arménie. Jeho znovuzvolení bránila některá tvrzení o zfalšování voleb ze strany jeho protikandidátů, avšak do funkce byl nakonec jmenován, protože tato obvinění se nepotvrdila. Na začátku roku 2004 se objevily hlasy žádající odstoupení Kočarjana. Demonstranti vedení opozicí vyšli do ulic podpořit požadavek na referendum o Kočarjanově rezignaci.

Robert Sedraki Kočarjan, arménsky "Ռոբերտ Սեդրակի Քոչարյան" (* 31. srpna 1954, Stepanakert, Ázerbájdžánská SSR) je arménský politik, v letech 1994–1997 prezidentem Náhorno-karabašské republiky, 1997–1998 předsedou vlády Arménské republiky a 1998–2008 jejím druhým prezidentem.


Taxonomie.

Rybáka severního poprvé popsal ornitolog John Latham v roce 1787 pod odborným názvem "Sterna sandvicensis", který se držel donedávna, konkrétně do doby, než byl rybák severní zařazen do rodu "Thalasseus" a jeho odborný název byl změněn na "Thalasseus sandvicensis". Takto ho označil již přírodovědec Boie v roce 1822, ale až v nedávné době byly provedeny DNA testy, které potvrdily příbuznost s jinými druhy z rodu "Thalasseus". Název tohoto rodu je odvozen od řeckého slova, které znamená „moře“.  Tento druh nemá žádné poddruhy. Dříve existovaly dva, ty ale byly označeny za samostatné druhy.

Vzhled.

Jedná se o středně velkého rybáka, jehož délka těla se pohybuje mezi 37 a 43 cm. Rozpětí křídel je 85 až 97 cm. hmotnost se pohybuje okolo 90 a 175 g. Pohlavní dimorfismus je nevýrazný: samice jsou podobně velké i těžké a zároveň podobně zbarvení. Rybáci severní mají světle šedý hřbet a křídla, černou čepičku na hlavě a sněhově bílé břicho. V průběhu léta se může světle šedá na křídlech a hřbetu změnit na tmavě šedou. Naopak v zimě jim zesvětlí černá čepička na hlavě. Mláďata jsou kropenatá, jinak se od dospělých moc neliší. Klasické zbarvení se objeví po prvním přepeřování. Nohy jsou jasně červené, podobně jako zobák, který je dlouhý, úzký.  Jedná se o poměrně hlasité ptáky, kteří vydávají zvuky podobné "Kear-ik" nebo "Kerr."

Rozšíření a populace.

Rybák severní se vyskytuje na ploše o rozloze asi 100 000 až 1 000 000 km2. Jeho populace se odhaduje na 460 až 500 tisíc kusů. Přestože se jedná o vysoká čísla, za posledních deset let se jejich populace snížila o více než 30 %. Dle IUCN se stále řadí mezi málo dotčená zvířata. Naopak se jedná o druh, na který se vztahuje "Dohoda o ochraně africko-eurasijských stěhovavých vodních ptáků". Obecně platí, že tato dohoda se vztahuje na většinu druhů rybáků.  Za největší úbytek těchto ptáků může především lidská činnost, hlavně pak znečišťování prostředí vhodného pro rybáky.

Ekologie.

Rybák severní se vyskytuje ve velkých koloniích na pobřežích a ostrovech sladkovodních jezer. Živí se drobnými druhy sladkovodních ryb, která za letu chytají ve vodě a následně polykají. Pro mláďata vždy rodič nejdříve potravu natráví a poté ji vyvrhne. Samotné ryby hrají i důležitou roli při námluvách, kdy samec nabízí samici ulovenou rybu.  Rybáci severní hnízdí ve vyhrabaných důlcích v zemi, kde samice naklade 1 až 3 vejce. Následně probíhá inkubace, na které se střídavě podílí samec i samice. Kolonie jsou velké, proto se stává, že „hnízda“ jsou od sebe vzdálená ani ne 30 cm. Úmyslně hnízdí v blízkosti agresivnějších druhů. Právě proto si tito ptáci nedělají příliš velké starosti s dravci a málokdy jsou na ně přímo agresivní.

Rybák severní ("Thalasseus sandvicensis", syn. "Sterna sandvicensis") je velký druh rybáka. Hnízdí na atlantském pobřeží Severní i Jižní Ameriky a na pobřeží Evropy na východ po Kaspické moře. Na zimu táhnou k jihu, evropští ptáci zimují v Africe a Středozemním moři. Do České republiky zaletuje jen výjimečně, dosud byl zjištěn osmkrát.


Přírodní poměry.

Mustang leží pod horou Annapurna na severu Nepálu, kde tvoří výrazný výběžek obklopený územím Tibetu. Dříve byl Mustang větší - dnes se pod tímto názvem rozumí pouze tzv. Horní Mustang, zatímco Dolní Mustang byl zcela ponepálštěn. Mustang je náhorní plošina ležící ve výšce přes 3000 m n. m.. Nejvyšší horou je Khamdžung Himal se 6700 m. Většina obyvatel žije v údolí řeky Kali Gandaki, která tvoří páteř země. Mustang se vyznačuje velmi drsným a suchým klimatem.

Historie.

Přes území Mustangu od pradávna putovaly z Tibetu do Indie karavany se solí, která byla těžena v solných jezerech na Tibetské náhorní plošině. Proto zde již v raném středověku existovala řada menších království. Ta se podařilo sjednotit ve 14. století králi Ame Pálovi, který sídlil v Carangu. Za jeho nástupců se královské sídlo přemístilo do Lo Manthangu. Království si zachovalo nezávislost díky své izolovanosti i díky skvělé obchodní taktice. Při tibetsko-nepálské válce v roce 1790 se zdejší král rozhodl přidat na stranu Nepálu - od té doby je Mustang uváděn jako součást této země, i když si uchoval značnou suverenitu i po posledním sjednocení v roce 1958. První cizinci směli království navštívit až v roce 1951. Konkrétnější poznatky o Mustangu přinesl až v 70. letech francouzský cestovatel Michel Peissel, který jako první obdržel povolení k delšímu pobytu a ke vstupu do hlavního města. V šedesátých letech obsadil Mustang bojovný kmen Khamů, který uprchl z Tibetu a proměnil oblast v základnu ozbrojeného odporu proti čínské okupaci. Situace se uklidnila v 70. letech, poté začala nepálská vláda provozovat kontrolovanou turistiku - do Mustangu byl vpuštěn omezený počet cizinců, pokud složili poplatek 700 dolarů na týden a měli s sebou doprovod, který dohlížel, aby návštěvníci nijak nenarušovali místní tradiční způsob života. Po přijetí nepálské republikánské ústavy v říjnu 2008 byla mustangská autonomie zrušena a panovník Jigme Palbar Bista, který je pětadvacátým mustangským králem v přímé linii Ame Pála, si ponechal pouze ceremoniální funkce. Obyvatelé Mustangu jsou etničtí Tibeťané a vyznávají buddhismus.

Film a literatura.

Jedním z prvních návštěvníků Mustangu byl francouzský dobrodruh Michel Peissel, který život v zemi popsal v knize "Tajemný Mustang". Slovenský režisér Pavol Barabáš natočil v roce 2001 o Mustangu dokumentární film.

Mustang (někdy také "Mastang" nebo "Mantang", v domorodém jazyce "Lo") je oblast v pohoří Himálaj, donedávna polosamostatné království. Má rozlohu necelých 3000 km2 a zhruba 15 000 obyvatel. Hlavním městem je Lo Manthang.