Osobní život.

Pochází ze sportovní rodiny. Její matka Gabriela Soukalová je bývalá reprezentantka v běhu na lyžích, držitelka stříbrné medaile ze Zimních olympijských her 1984 v Sarajevu, otec Karel Soukal je všestranný lyžař a trenér. Má čtyři polorodé sourozence (tři z otcova prvního manželství, jednoho z matčina prvního manželství) – dva bratry a dvě sestry. Její nejstarší bratr Karel Soukal je římskokatolický a řeckokatolický kněz, v roce 2016 žijící na faře v Čestlicích.  V dětství navštěvovala lidovou školu umění. Odmala se věnovala klasickému lyžování, ale v 9. třídě základní školy přešla k biatlonu. Rodiče ji trénovali individuálně až do sezóny 2012–2013. Vystudovala střední uměleckoprůmyslovou školu v Jablonci nad Nisou (obor Propagační grafika) a následně i tamní vyšší odbornou školu (specializace Ražená mince a medaile). Věnovala se také hře na klavír a ráda zpívá.  V létě 2014 navázala vztah s badmintonistou Petrem Koukalem. Dne 13. května 2016 v nedostavěném gotickém chrámu v Panenském Týnci proběhla jejich svatba, která byla do poslední chvíle utajována.  Na jaře roku 2018 vydala autobiografii s názvem "Jiná Gabriela Koukalová", kterou napsala společně s Martinem Moravcem. V knize vypráví o těžkých začátcích v biatlonovém světě, vztahu s Petrem Koukalem nebo o dlouholetých problémech s anorexií.  V červnu 2019 byla Gabriela Koukalová potvrzena jako první účastnice 10. ročníku televizní taneční soutěže "StarDance". Jejím tanečním partnerem se stal Martin Prágr.

Sportovní kariéra.

V sezóně 2008/2009 vyhrála jako členka českého štafetového týmu juniorské Mistrovství světa v Kanadě.  V sezóně 2009/10 reprezentovala Českou republiku na Zimních olympijských hrách ve Vancouveru 2010 v individuálním závodě, kde obsadila 60. místo, ve štafetách dosáhl český tým 16. příčky.  V sezónách 2010/2011 a 2011/2012 ve Světovém poháru nezaznamenala výraznější výsledky. V závěru druhé z nich onemocněla mononukleózou a vynechala pět měsíců přípravy.

Sezóna 2012/2013: První vítězství ve Světovém poháru a bronz se smíšenou štafetou.

Od sezóny 2012/2013 přešla do tréninkové skupiny Jindřicha Šikoly. Po boku nové tréninkové partnerky, dlouhodobé české jedničky Veroniky Vítkové, se zařadila do světové špičky. Dne 14. prosince 2012 vyhrála první závod ve Světovém poháru, když triumfovala ve sprintu ve slovinské Pokljuce, druhý den v sobotu ve stíhacím závodě obsadila těsně druhé místo a v neděli 16. prosince dosáhla na třetí místo v hromadném závodě. Kvůli nemoci vynechala Světový pohár v Oberhofu a v Anterselvě nenastoupila do štafetového závodu kvůli obavám z opětovného nástupu nemoci. Na Mistrovství světa v Novém Městě na Moravě, přes obavy v jaké formě bude startovat po nemoci, obsadila v každém závodě umístění mezi první dvacítkou. V posunu na stupně vítězů jí zabránila především pomalá (opatrná) střelba, která se jí ne vždy vydařila. Dosáhla však úspěchu jako členka bronzové smíšené štafety, ve které běžela druhý úsek. Dne 14. března 2013 dosáhla v ruském Chanty-Mansijsku druhého vítězství ve Světovém poháru, opět ve sprintu. O dva dny později vyhrála i stíhací závod. Úspěšný víkend završila triumfem v závodě s hromadným startem. Tyto výsledky jí vynesly šestou příčku v celkovém hodnocení Světového poháru, když za sebou nechala i takové hvězdy, jako Němku Miriam Gössnerovou nebo slovenskou biatlonistku Anastasii Kuzminovou.

Sezóna 2013/2014: Dvě stříbrné medaile ze ZOH a zisk malého glóbu.

Na olympijskou sezónu 2013/14 se od srpna připravovala s mužským reprezentačním týmem vedeným Ondřejem Rybářem. Sezónu zahájila ve švédském Östersundu dvěma vítězstvími v řadě. Nejprve pomohla k vítězství smíšené štafetě a poté triumfovala v individuálním závodě na 15 km. Natáhla tak svou šňůru výher ve Světovém poháru na pět závodů v řadě. Dlouho se držela v čele celkového hodnocení Světového poháru. Začátkem ledna jí sice na jeden den sesadila Ukrajinka Valj Semerenková, hned v následujícím závodě si však vzala vedení zpět, což podpořila dvěma vítězstvími následující týden v německém Ruhpoldingu. Zde vyhrála nejprve vytrvalostní závod, čímž si zajistila i malý glóbus za celkové vítězství v této disciplíně, a poté triumfovala i ve stíhacím závodě. O vedení ve Světovém poháru přišla až na posledním podniku před olympiádou, v italské Anterselvě. Tady jí potkala smůla, když ve sprinterském závodě se jí rozpadl závěr zbraně, nemohla řádně odstřílet a nakonec byla dokonce kvůli špatné manipulaci se zbraní diskvalifikována. Nemohla tedy nastoupit ani do stíhacího závodu. Do čela celkového hodnocení se tak dostala Norka Tora Bergerová, Gabriela Soukalová klesla až na čtvrté místo.  Zimní olympijské hry 2014 v Soči zahájila 29. místem ve sprintu, když na první střelecké položce hned třikrát minula terč. V následném stíhacím závodě skončila čtvrtá. Tentokrát ze dvaceti ran minula jen jednou, ale ztráta ze sprintu byla příliš vysoká. Po poslední střelbě odjížděla ze střelnice těsně čtvrtá za Norkou Torou Bergerovou. Na finiš však neměla síly, Norka jí rychle ujela a předjela ji i Slovinka Teja Gregorinová. I když ještě předjela po poslední střelbě druhou Ukrajinku Valj Semerenkovou, na medaili to již nestačilo. Ve vytrvalostním závodě dokončila závod po dvou chybách na střelnici opět jako čtvrtá, čímž si udržela vedení v hodnocení disciplíny a získala tak malý křišťálový glóbus. Vytoužené medaile se dočkala až v závodě s hromadným startem na 12,5 km, kde vybojovala stříbro. Nestačila pouze na Bělorusku Darju Domračevovou, která vybojovala v Soči již své třetí zlato. Obě závodnice jednou minuly terč, ale Běloruska byla v běhu rychlejší. Druhou stříbrnou medaili získala jako členka smíšené štafety. Běžela druhý úsek, štafetu přebírala od Veroniky Vítkové na třetím místě. I když musela na střelbě vleže třikrát dobíjet a jen těsně se tak vyhnula trestnému kolu, předávala na prvním místě těsně před Norkou. Její mužští kolegové Jaroslav Soukup a Ondřej Moravec pak přivezli štafetu do cíle na druhém místě právě za Nory.  Po olympiádě vynechala kvůli nemoci 7. podnik sezóny SP ve slovinské Pokljuce, čímž takřka přišla o šanci zvítězit v celkovém hodnocení Světového poháru. Prvním závodem od olympiády v Soči se pro ní staly dva sprinty v Kontiolahti ve Finsku, v nichž obsadila 7. a 3. místo. V následné stíhačce obsadila, i kvůli špatné střelbě (7 chyb na střelnici) 29. místo. Při závěrečném podniku v norském lyžařském středisku Holmenkollenu nejprve obsadila po bezchybné střelbě v úvodním sprintu 5. místo a následném stíhacím závodě po 6 trestných okruzích obsadila čtrnáctou pozici. Posledním závodem sezóny – jako už bylo zvykem – byl závod s hromadným startem na 12,5 kilometrů, ve kterém Soukalová po 5 omylech na střelnici obsadila 17. pozici a v konečném hodnocení poháru uhájila čtvrtou příčku.  Během slavnostního vyhlašování biatlonisty sezóny obsadila 2. místo za Ondřejem Moravcem. V hlasování fanoušků serveru iDNES.cz však zvítězila.

Sezóna 2014/2015: Mistryně světa se smíšenou štafetou, triumfy s ženskou štafetou.

Před úvodní zastávkou sezóny 2014/2015 ve švédském Östersundu šetřila optimismem, když jí zdravotní problémy a sponzorské aktivity překazily přípravu na sezónu: „"Fyzicky jsem strašně unavená, hlavně začátek asi bude pomalejší",“ upřesnila. Ve vytrvalostním závodu obsadila 62. místo a nedosáhla ani na body do celkového hodnocení SP. Sprint a stíhací závod jí výsledkově vyšly lépe, když obsadila v cíli dvacátou devátou, respektive 21. pozici. V nevýrazném výkonu pokračovala i v rakouském Hochfilzenu, kde v individuálních závodech obsadila 31. příčku ve sprintu a 18. pozici ve stíhačce. V ženské štafetě však dokázala přispět k 3. místu. Trápení netrvalo dlouho, když ve slovinské Pokljuce zvítězila po bezchybném výkonu ve sprintu a dala tak vzpomenout na svůj první triumf ve Světovém poháru před dvěma lety právě na stejném místě. Stíhací závod se jí však nepovedl, když hned na první střelecké položce vleže udělala tři chyby a nakonec v závodě skončila na 20. místě. Po bezchybné střelbě se umístila v závodu s hromadným startem na čtvrtém místě, když však ještě po poslední položce figurovala na 2. pozici. Čtvrtou zástavku v Oberhofu zahájila vítězstvím v ženském štafetě spolu s Evou Puskarčíkovou, Jitkou Landovou a Veronikou Vítkovou, když Češky zvítězily o 8,9 sekund před druhou Francií. Ve sprintu skončila na po 2 omylech na střelnici šestá, když se z vítězství radovala Veronika Vítková a po stejném počtu chyb uzavírala první desítku pořadí stíhacího závodu. Stejně složená štafeta dokázala triumfovat i v dalším německém městě Ruhpoldingu, kde v cíli druhou štafetu Běloruska porazila o více než minutu. Soukalová startovala na druhém úseku, kde zvýšila náskok po první předávce a Landové předávala s náskokem 1 minuty a 6 sekund. Ve sprintu obsadila 13. místo, když musela dvakrát na trestný okruh a v závodu s hromadným startem místo deváté. Při sprintu v italské Anterselvě, jež leží v nadmořské výšce 1600 metrů, obsadila 21. místo, v následné stíhačce skončila na 23. pozici, když v obou případech chybovala na střelnici dvakrát. Se štafetou obsadila druhé místo, když na svém úseku předávala z vedoucí pozice. Na domácím podniku v Novém Městě na Moravě dokázala se smíšenou štafetou obsadit druhou příčku, když udělala na střelnici dvě chyby a štafetu předávala Michalu Šlesingrovi na čtvrtém místě jen s minimálním odstupem na další štafety. Při sprintu minula sice jen jednou, ale slabší běžecký čas ji posunul na konec druhé desítky (na 20. místo). Ve stíhacím závodu se strmě posouvala vzhůru, když v těžkých sněhových podmínkách vedla díky bezchybné střelbě do poslední položky, kde však udělala 2 omyly a nakonec dokončila závod na 5. místě. Poslední zastávkou před mistrovstvím světa bylo Oslo, kde nejprve skončila po jedné trestné minutě ve vytrvalostním závodě na 9. místě. a ve sprintu, jenž se jel bez stíhacího závodu, se umístila na páté pozici. Se stejným kvartetem, jako v jiných závodech v sezóně, zvítězila celkově už potřetí ve štafetě.  MS ve finském Kontiolahti zahájila triumfem ve smíšené štafetě, když spolu s Veronikou Vítkovou, Michalem Šlesingrem a Ondřejem Moravcem porazili druhou Francii o necelých 20 sekund. Silný vítr a sněžení značně ovlivnilo sprint, ve kterém Gabriela Soukalová po třech trestných okruzích obsadila 15. místo. Dobrou střelbou pak svou pozici v cíli stíhacího závodu vylepšila, když s jednou chybou na střelnici skončila pátá, z čehož měla radost: „"Ten výsledek pro mě znamená hrozně moc".“ Následoval individuální závod na 15 km, ve kterém až do poslední položky střílela čistě, na ní předposlední ranou minula a připsala si jednu trestnou minutu. V cíli pak dlouho vedla, když na ní nestačila Italka Dorothea Wiererová, jež v cíli na Soukalovou ztratila 1,6 sekundy a ani Finka Kaisa Mäkäräinenová, která sice po poslední položce zaostávala za Češkou o 38 sekund, avšak v cíli na ni ztratila pouhých 1,2 sekundy. O vítězství nakonec Soukalovou připravila ruská závodnice Jekatěrina Jurlovová, která s vysokým startovním číslem jako jediná ze startovního pole zastřílela čistě. Pro Gabrielu Soukalovou byla stříbrná medaile její první individuální z MS a z její zisku byla dost překvapená: „"To je pro mě hrozně velké překvapení. Vážně, obrovské překvapení. Zvlášť po téhle sezoně, během které jsem byla pro spoustu lidí terčem kritiky a kterou jsem se nejvíc protrápila. Je to pro mě hrozné zadostiučinění, že jsem těm zlým jazykům zavřela ústa".“ S ženskou štafetou, se kterou v sezóně nechyběla ani jednou na stupních vítězů, se umístila na 8. pozici vinou špatné střelby a tří trestných kol. V závodu s hromadným startem, který byl posledním na šampionátu, zvládla první tři položky čistě a se třemi závodnicemi byla v čele závodu. Na poslední položce posledním výstřelem minula terč, což ji připravilo o šanci bojovat o jednu z medailí a nakonec skončila na 5. místě.  Poslední zastávku sezóny byl ruský Chanty-Mansijsk, kde Gabriela Soukalová ve sprintu dojela do cíle po dvou chybách vstoje na 10. místě. Stejné umístění zaznamenala i v následném stíhacím závodě, kde musela na 3 trestné okruhy a dosáhla na šestý nejlepší běžecký čas. Sezónu uzavřela druhým místem v závodu s hromadným startem, když s čistou střelbou nestačila jen na Němku Lauru Dahlmeierovou a polepšila si na konečné šesté místo v hodnocení Světového poháru.  Během slavnostního vyhlašování biatlonisty sezóny zvítězila jako členka ženské štafety v hlasování fanoušků serveru iDNES.cz.

Sezóna 2015/2016: Vítězka Světového poháru a zisk tří malých křišťálových glóbů.

Ročník zahájila tradičně smíšenou štafetou v Östersundu, kde doběhla spolu s Veronikou Vítkovou, Michalem Šlesingrem a Ondřejem Moravcem za Norskem a Německem na 3. místě, když na svém úseku předávala z 2. pozice jen s minimální ztrátou na Norsko. V prvním, individuálním závodě (jímž byl vytrvalostní závod) skončila v cíli na pátém místě, když ji o vítězství připravil poslední výstřel, který byl její jedinou chybou v závodě. Hned v dalším závodu (sprintu) však dokázala po bezchybné střelbě a 3. nejrychlejším běhu zvítězit, když o rovných 15 sekund porazila Italku Federicu Sanfilippovou a ujala se žlutého dresu pro vedoucí závodnici Světového poháru. Ve stíhacím závodu po 2 trestných okruzích skončila jako ve vytrvalostním závodu na 5. pozici. V Hochfilzenu pak dojela po jedné chybě ve sprintu do cíle na osmém místě a ve stíhacím závodě se po stejném počtu chyb dokázala posunout na 3. pozici. Se štafetou se umístila na 6. místě, když na svém druhém úseku zvítězila. Sprint ve slovinské Pokljuce zahájila chybou na položce vleže, avšak devět dalších terčů v závodě sestřelila a v cíli figurovala na pátém místě. O trikot vedoucí závodnice přišla ve stíhacím závodě, ve kterém skončila na 4. místě a novou vedoucí závodnici se o 4 body stala Marie Dorinová Habertová, jež dokončila závod na místě druhém. Ta však pozici vedoucí ženy SP dlouho neudržela, když Soukalová dokázala po bezchybném výkonu dokončit závod s hromadným startem na druhé pozici, ve kterém nestačila jen na finskou závodnici Kaisu Mäkäräinenovou.  Vánoční pauzu si zpestřila spolu s Ondřejem Moravcem biatlonovou exhibicí na stadionu Veltins-Arena v německém Gelsenkirchenu, kde v závodě smíšených dvojic nestačili jen na vítězné Francouze Marii Dorinovou-Habertovou s Martinem Fourcadem.  Druhý trimestr zahájila 2. místem ve sprintu v německém Ruhpoldingu, kam byly závody přesunuty z německého Oberhofu. Za vítěznou domácí Hildebrandovou zaostala jen o 3 desetiny, když ji při čisté střelbě připravil o vítězství odjezd ze střelnice po první položce, na níž zahákla hůlku do koberce. Po jedné chybě na střelnici ve stíhacím závodě přijížděla do cíle na stejné pozici jako ve sprintu, tedy jako druhá, když po čtvrté střelbě vedla o 13,3 sekundy před Laurou Dahlmeierovou, která ji těsně před cílem předjela a tak zvítězila. V závodu s hromadným startem obsadila 7. pozici, když musela na dvě trestná kola. Na stejném místě se konal i 5. podnik SP, ve kterém Soukalová skončila po jedné chybě na druhé položce třetí ve vytrvalostním závodu. Jubilejní desáté individuální vítězství si připsala v závodu s hromadným startem, ve kterém byla ještě před poslední položkou na třetím místě, ale čistou střelbou a zaváháním jejich sokyň se dostala do vedení, které udržela až do cíle. Poslední disciplínou zastávky byla štafeta, na kterou ji čeští trenéři hlavně pro případ začínajícího onemocnění nepostavili. V italském středisku Antholz-Anterselva zaznamenala svůj nejlepší individuální výsledek, když skončila ve sprintu na 9. pozici, která zároveň byla jejím nejhorším výsledkem v sezoně. Ve stíhacím závodu toto maximum ještě vylepšila, když závod dokončila po třech chybách na střelnici na 7. místě. I po dvou trestných kolech obsadila ve finiši se štafetou ve složení: Eva Puskarčíková, Lucie Charvátová a Veronika Vítková druhé místo, když na svém třetím úseku posunula Češky z 12. na 4. místo se ztrátou 20 sekund na nakonec vítězné Francouzky. Následně se Světový pohár přesunul do Ameriky, kde byl prvním podnikem Canmore v Kanadě. Ve sprintu skončila na 7. pozici, když jedinou chybu v závodě udělala při ležce, během níž foukal silný vítr. V následném hromadném závodě si dojela pro 3. místo, když ji předstihly jen druhá a třetí závodnice v celkovém hodnocení SP, Dorothea Wiererová a Marie Dorinová Habertová. V závěrečné smíšené štafetě obsadila s českým týmem 10. místo, když na druhém úseku posunula výběr z 22. na 14. pozici. Po přesunutí do amerického Presque Isle, kde se závod Světového poháru konal po pětileté přestávce, ovládla Soukalová závod ve sprintu, když na střelnici ani jednou nezaváhala a druhou v cíli domácí Susan Dunkleovou porazila o téměř 18 sekund. Se stejným náskokem pak vyrazila do stíhačky, kde si myslela, že odstartovala předčasně, a podle slov trenéra ženského týmu Zdeňka Vítka: „"se celé první kolo ohlížela po českém týmu, a nevěděla, co má dělat".“ Přesto v závodě chybovala celkem třikrát (všechny udělala na 3. položce) a i díky čisté poslední střelbě, kterou neobvykle střílela od středu, v závodě zvítězila před druhou Kaisu Mäkäräinenovou a připsala si svůj 12. triumf ve SP. Zlatý hattrick dovršila s ženskou štafetou, se kterou ve stejném složení jako v Anterselvě triumfovala celkově počtvrté, když na třetím úseku vytáhla tým z 9. místa na první. Na šampionát v norském Oslu přijížděla coby vedoucí závodnice hodnocení Světového poháru a prvním závodem byla pro ni smíšená štafeta, se kterou obhajovala zlaté medaile. S týmem ve složení Veronika Vítková, Michal Šlesingr a Michal Krčmář – který startoval za nemocného Ondřeje Moravce – skončila na 5. příčce. Ve sprintu obsadila po jedné chybě na střelnici vleže 4. místo, když ji od bronzové příčky Němky Laury Dahlmeierové dělilo 18 sekund. Umístění komentovala slovy: „"Tohle byla ta nejbolestivější brambora ze všech brambor."“ Pět trestných kol ve stíhacím závodě znamenal sešup ze čtvrté příčky na startu na 11. pozici v cíli a nejhorší individuální výsledek v sezóně, když se poprvé nevešla do top desítky. Následoval individuální závod na 15 km, kde udělala celkově 2 chyby (na první a na poslední položce) a v konečném účtování obsadila pátou příčku. S ženskou štafetou se především vinou tří trestných kol umístila na 6. pozici, když na svém druhém úseku vytáhla tým z 18. na 6. místo. Ani v posledním závodě šampionátu, závodu s hromadným startem, se nedočkala medaile, když s jediným trestným kolem skončila na nepopulárním čtvrtém místě.  Závěrečný podnik v Chanty-Mansijsku zahájila 2. místem ve sprintu, díky čemuž si zajistila malý křišťálový glóbus z této disciplíny, i když se před závodem necítila zdravotně nejlépe. Hlavní konkurentka v boji o velký glóbus Francouzka Dorinová-Habertová dojela na 10. místě, a tak se náskok na ni pro Soukalovou zvýšil o 23 bodů. Jelikož se dva nejhorší závody škrtaly, zvedl se po škrtech celkově na 57 bodů. Francouzka měla ještě šanci celkové hodnocení ovládnout, musela by však vyhrát oba zbývající závody a Češka by nesměla ani jednou dojet mezi nejlepší devítkou. V následném stíhacím závodě však Soukalová obsadila 4. místo a tím si definitivně zajistila velký křišťálový glóbus pro celkovou vítězku Světového poháru. Navíc ovládla i hodnocení disciplíny. K triumfu ve Světovém poháru posléze uvedla: „"Je to prostě mazec. Kluci to počítali a řekli mi dneska před závodem: Stačí, když budeš jednou do devátého místa. Ale mě to v tu chvíli přišlo jako něco nesplnitelného. A teď ten glóbus mám. Není nic víc. Mám ještě větší radost, než po zisku olympijských medailí."“ Posledním závodem sezóny měl být závod s hromadným startem, kde Soukalová měla hájit pětibodový náskok před druhou Dorinovou-Habertovou. Závod byl kvůli silnému větru zrušen. Gabriela Soukalová zde získala malý glóbus za tuto disciplínu s hromadným startem bez boje.

Sezóna 2016/2017: Mistryně světa, pět triumfů ve Světovém poháru a dva malé glóby.

Pod novým příjmením a jako obhájkyně Velkého glóbu zahájila novou sezónu smíšenou štafetou v Östersundu, kde se svými kolegy skončila na 7. místě. Prvním závodem jednotlivců byl pro ni vytrvalostní závod, kde po sedmi trestných minutách na střelnici obsadila 17. místo, když měla 2. nejrychlejší běžecký čas. Bezchybná střelba ve sprintu jí následně zajistila stupně vítězů, když v závodu obsadila třetí místo. Toto umístění dokázala vylepšit v následném stíhacím závodě, který opanovala osm sekund před druhou v cíli Němkou Laurou Dahlmeierovou a potřinácté v kariéře triumfovala v nějakém z individuálních závodů Světového poháru. Dalším zastávkou byla slovinská Pokljuka, kde nejprve skončila na sedmém místě ve sprintu, když na střelnici udělala jednu chybu a musela na trestné kolo. Pět trestných okruhů ji v navazujícím stíhacím závodě srazilo až na 26. místo. V posledním závodě pak skončila s ženskou štafetou na 4. místě, když na svém úseku ani jednou na střelnici nechybovala a tým posunula v cíli o 2 místa.  Třináctým místem zahájila třetí díl Světového poháru v domácím prostředí Nového Města na Moravě, když ji tři trestná kola ve střelbě vestoje připravila o lepší výsledek, přestože měla v závodě nejrychlejší běžecký čas. Své postavení dokázala vylepšit ve stíhacím závodě, ve kterém se i přes stejný počet omylů jako ve sprintu dokázala posunut na 8. místo. V posledním klání podniku, v závodu s hromadným startem, se pak stala první českou biatlonistkou, která triumfovala v domácím prostředí Světového poháru, když i přes jeden omyl na střelnici udržela za sebou v cíli Němku Lauru Dahlmeierovou a připsala si čtrnácté kariérní vítězství.  Dne 28. prosince 2016 se společně s Michalem Šlesingrem zúčastnila exhibičního závodu ve Veltins-Areně v německém Gelsenkirchenu, kde dojeli na sedmém místě.  Po Vánocích se závody přesunuly do německého Oberhorfu, kde se Koukalové povedlo zvítězit hned v prvním závodě, který byl na programu, a to ve sprintu, když na trať vystartovala jako první z celého startovního pole a v cíli za sebou nechala Kaisu Mäkäräinenovou a Marií Dorenovou Habertovou. V následném stíhacím závodě na střelnici třikrát chybovala a přestože měla nejrychlejší běh, v cíli ji o více než 30 sekund porazila Marie Dorenová Habertová, a tak brala druhé místo. Přesto se tímto výsledkem ujala poprvé v sezóně žlutého trikotu pro vedoucí závodnici Světového poháru. Úspěšný víkend korunovala suverénní výhrou v závodu s hromadným startem, ve kterém ani jednou na střelnici neminula terč a druhou v cíli Dahlmeierovou za sebou nechala o více než půl minuty. 6. místem v ženské štafetě zahájila podnik v německém Ruhpoldingu, když na posledním úseku vytáhla Češky o dvě příčky. Ve sprintu pak po bezchybné střelbě nestačila jen na suverénku závodu Finku Kaisu Mäkäräinenovou, na niž v cíli ztratila 22 sekund. Stejně dopadl i následující stíhací závod, ve kterém na finskou závodnici nakonec ztratila více než minutu. Následně se koloběh přesunul do italského střediska Anterselvy, kde byl na úvod vytrvalostní závod, druhý v sezóně. Po šesti chybách na střelnici (připočtění 6 minut) obsadila Koukalová 24. místo a přišla i o žlutý trikot vedoucí závodnice SP, o který ji připravila vítězka závodu Dahlmeierová. V závodu s hromadným startem si pak zajela své maximum v Anterselvě, když po 2 trestných okruzích skončila v cíli na třetím místě. Po domluvě s trenéry nenastoupila do posledního závodu, ženské štafety.  Světový šampionát v rakouském Hochfilzenu zahájila smíšenou štafetou, kde na druhém úseku posunula svůj výběr z 21. pozice po první předávce o 13 míst. Nakonec Česká republika skončila na 7. příčce. Následující den, 10. února 2017 získala svůj první individuální titul mistryně světa, když na MS vyhrála závod ve sprintu na 7,5 km. Obě položky, ve stoje i vleže, odstřílela bez chyby a v cíli měla náskok 4 sekund před Němkou Laurou Dahlmeierovou. Ve stíhacím závodě strávila kvůli technickým problémům na první střelbě vleže 56 sekund (běžně jí střelba vleže trvá zhruba 34 sekund), navíc 2× minula a ze střelnice odjížděla až jako třináctá, přesto zásluhou výborného běžeckého výkonu a jen jedné další střelecké chyby vybojovala bronzovou medaili s odstupem 16,6 sekundy za vítěznou Dahlmeierovou. Ve vytrvalostním závodu pak zkompletovala svou sbírku medailí, když na střelnici chybovala pouze jednou a celkově byla druhá opět za Dahlmeierovou, na kterou ztratila skoro 25 sekund. S ženskou štafetou obsadila v cíli 4. příčku, když startovala na posledním úseku svého týmu a dlouho ho držela ve hře o jednu ze sady medailí, v závěrečném okruhu však neudržela svou druhou pozici po poslední střelbě a předběhly ji štafety Ukrajiny a Francie. Stejnou pozici obsadila i v závěrečné disciplíně celého mistrovství v závodu s hromadným startem, když jediný střelecký omyl zaznamenala až na poslední střelbě.  Začátkem března se opět rozeběhl Světový pohár, který se přesunul do Asie, konkrétně do střediska v jihokorejském Pchjongčchangu. Jako vedoucí závodnice disciplíny startovala ve sprintu, kde po dvou chybách na střelnice a i pomalejšímu běhu skončila v cíli na 21. pozici a ztratila tak červený trikot. Tuto pozice vylepšila o 17 příček v následujícím stíhacím závodu, když v cíli obsadila 8. příčku. S ženskou štafetou pak vybojovala třetí místo, když na posledním úseku posunula svůj tým z 8. místa a jen těsně podlehla v závěrečném finiši Marte Olsbuové z Norska. Poté se celé startovní pole opět přesunulo do Evropy, kde hostilo 8. podnik SP finské Kontiolahti, které v pořadatelství nahradilo ruskou Ťumeň, jež se po dopingovém skandálu ruských sportovců sama konání tohoto podniku vzdala. Na úvod nejprve obsadila po jedné chybě ve stojce třinácté místo ve sprintu. Následně tuto pozici vylepšila o tři místa ve stíhacím závodě, kde ještě před poslední střelbou figurovala na 3. pozici, ovšem dvě minely na ní ji v cíli připravily o lepší výsledek. Premiéru si pak odbyla spolu s Ondřejem Moravcem v závodu smíšených dvojic, kde obsadili šestou příčku.  Závěrečný podnik hostilo norské středisko Holmenkollen, kde své představení zahájila čtvrdým místem v úvodním sprintu, které zajistilo zisk malého křišťálového glóbu za tuto disciplínu, přestože před začátkem závodu ztrácela v tomto hodnocení na vedoucí Němku Dahlmeierovou 28 bodů, ta však selhala a v cíli skončila až na 31. příčce. V následné stíhačce dokázala zastřílet stejně jako Rakušanka Lisa Hauserová všechny položky čistě a v cíli nestačila jen na suverénní Mari Laukkanenovou z Finska, která udržela svou pozici ze sprintu. Sezóna pak tradičně končila závodem s hromadným startem, před kterým ztrácela v hodnocení této disciplíny 11 bodů na vedoucí Dahlmeierovou. V průběhu něj byla většinu času před Němkou a po čisté poslední položce skončila stejně jako ve stíhačce druhá, když ji tentokrát porazila jen domácí biatlonistka Tiril Eckhoffová. Němka cílovou pásku projela na 9. místě, za což do hodnocení inkasovala 32 bodů, zatímco Koukalová za druhé místo získala bodů 54, díky čemuž se mohla radovat ze zisku druhého křišťálového glóbu v této disciplíně ve své kariéře.  V říjnu 2017 byla vyhlášena nejlepším sportovcem ministerstva vnitra za sezónu 2016/2017.

Sezóny 2017/2018 a 2018/2019.

Z důvodu chronického přetížení achillovek a následné bolesti lýtkových svalů nemohla v letní přípravě plně trénovat. Dne 27. října 2017 odletěla do Finska na soustředění a připojila se k českému biatlonovému týmu, který se připravoval ve středisku Imatra. Do prvních závodů Světového poháru však nenastoupila.  V lednu 2018 pak oznámila, že sezónu 2017/18 vynechává a že se nezúčastní ani olympijských her. Dne 7. dubna 2018 Gabriela Koukalová prohlásila, že ani v další sezóně 2018/2019 nenastoupí do žádného závodu. Začátkem roku 2019 se začalo spekulovat o jejím možném návratu. Sama biatlonistka uvedla, že sama neví, zda chce pokračovat v kariéře. Dne 28. května 2019 oznámila konec své profesionální sportovní kariéry.

Výsledky.

Olympijské hry a mistrovství světa.

"Poznámka: Výsledky z mistrovství světa se započítávají do celkového hodnocení Světového poháru, výsledky z olympijských her se dříve započítávaly, od olympijských her v Soči se nezapočítávají."

Světový pohár.

Sezóna 2009/10 Sezóna 2010/11 Sezóna 2011/12 Sezóna 2012/13 Sezóna 2013/14 Sezóna 2014/15 Sezóna 2015/16 Sezóna 2016/17

Vítězství ve Světovém poháru.

Individuální.

"Gabriela Koukalová celkově zaznamenala 17 individuálních triumfů ve Světovém poháru (2, 7, 4, 4 )".

Týmová.

"Gabriela Koukalová celkově zaznamenala 6 týmových triumfů ve Světovém poháru (4, 2 )".

Gabriela Koukalová, rozená Soukalová (* 1. listopadu 1989 Jablonec nad Nisou) je bývalá česká reprezentantka v biatlonu, celková vítězka Světového poháru v biatlonu 2015/16, dvojnásobná stříbrná medailistka ze Zimních olympijských her 2014, mistryně světa ve sprintu, stříbrná z vytrvalostního závodu a bronzová ve stíhacím závodu z Hochfilzenu 2017, světová šampionka ve smíšené štafetě a držitelka stříbrného kovu z vytrvalostního závodu v Kontiolahti 2015.


Kariéra.

Pocházel ze starobylého skotského rodu Ramsayů, který v této linii od 18. století užíval jméno "Maule". Byl synem Williama Maule, 1. barona Panmure (1771–1852), dlouholetého člena Dolní sněmovny za stranu whigů. Křestní jméno Fox je odkazem na osobnost Charlese Jamese Foxe, jehož byl otec přívržencem. Fox v mládí sloužil v armádě, dosáhl hodnosti kapitána. V letech 1835-1852 byl členem Dolní sněmovny za liberály. Hned po vstupu do parlamentu začal zároveň zastávat vládní funkce, v letech 1835–1841 byl státním podsekretářem vnitra a v roce 1841 krátce viceprezidentem úřadu pro obchod, od roku 1841 byl zároveň členem Tajné rady. V Russellově byl státním podsekretářem války a kolonií (respektive sekretářem války) (1846–1852) a prezidentem kontrolního úřadu Východoindické společnosti (1852). Po otci zdědil titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů (1852), v Palmerstonově vládě byl ministrem války (1855–1858). V této funkci musel čelit kritice ze strany Dolní sněmovny ohledně vedení závěrečných operací krymské války. Po bratranci Jamesovi zdědil v roce 1860 skotský titul hrabat z Dalhousie, v roce 1861 pak přijal příjmení "Maule-Ramsay."  Kromě svého působení v politice se dlouhodobě věnoval veřejným aktivitám ve Skotsku, kde byl lordem místodržitelem v hrabství Forfar (1849–1874) a lordem strážcem pečeti (1853–1874), angažoval se především v církevní problematice. V letech 1842–1844 zastával funkci rektora univerzity v Glasgow. Získal Řád bodláku (1853) a velkokříž Řádu lázně (1855).  V roce 1831 se oženil s Montagu Abercromby (1807–1853), dcerou právníka a politika 2. barona Abercrombyho. Manželství zůstalo bezdětné a titul hrabat z Dalhousie přešel na Foxova bratrance George Ramsaye (1806–1880), britský peerský titul barona Panmure zanikl Foxovou smrtí.

Fox Maule-Ramsay, 11. hrabě z Dalhousie ("Fox Maule-Ramsay, 11th Earl of Dalhousie, 2nd Baron Panmure, 3rd Baron Dalhousie, 11th Baron Ramsay of Keringtoun") (22. dubna 1801, Brechin Castle, Skotsko – 6. července 1874, Brechin Castle, Skotsko) byl britský státník ze starobylé skotské šlechty, patřil k liberálům. V Dolní sněmovně se jako bývalý důstojník věnoval vojenským otázkám, v roce 1852 jako baron vstoupil do Sněmovny lordů. Od mládí zároveň zastával funkce ve vládě a v letech 1846–1852 a 1855–1858 byl ministrem války. Po bratranci Jamesovi zdědil v roce 1860 titul hrabat z Dalhousie a jako přední skotský peer převzal řadu čestných hodností ve Skotsku.


Objevy.

Ostatky druhu "Australopithecus sediba" byly objeveny v roce 2008 v jeskyni Malapa, nacházející se poblíž Johannesburgu, v krasové oblasti zvané Kolébka lidstva. Protože tamní jeskyně jsou si vzájemně podobné modelací terénu i okolní vegetací, mohla být k vytipování lokality využita aplikace Google Earth. Při následném terénním průzkumu však byly ostatky homininů zachyceny náhodou, když na ně 15. srpna během hry narazil devítiletý syn vedoucího výzkumu, Matthew Berger.  Výzkumem v letech 2008 – 2009 byly odhaleny ostatky dvou jedinců, představující jedny z nejlépe dochovaných koster rodu "Australopithecus". Patřily dospělé samici a dospívajícímu samci, který od objevitelů získal přezdívku Karabo.  Druhový přívlastek "sediba" pochází z místního jazyka Sotho a znamená „pramen“ nebo „studna“. Odkazuje tak na místo nálezu poblíž pravěkého vodního zdroje, ale zároveň i na možné vazby druhu "A. sediba" k rodu "Homo". Přezdívka Karabo pochází ze setswanského výrazu pro „odpověď“.  Odkryvy v Malapa však pokračují i nadále, takže do roku 2013 bylo získáno na 220 zlomků kostí druhu "A. sediba". Ty patří nejméně 6 jedincům - kromě prvních dvou koster byly zachyceny ještě ostatky dospělého muže a tří dětí.  V roce 2014 bylo nad jeskyní vybudováno zastřešení s vyhlídkovou plošinou, které chrání samotnou jeskyni, umožňuje pokračování výzkumů a zároveň dovoluje návštěvníkům bezpečnou prohlídku lokality.

Datace.

Nálezy byly kombinací metody uran-olovo a paleomagnetismu původně datovány do doby před 1,78–1,95 miliony let. Poté však byla datace upřesněna na 1,977 milionu let. "Australopithecus sediba" tak svým výskytem velmi těsně navazuje na poslední známý výskyt druhu "A. africanus".

Popis.

Dospělí jedinci druhu "A. sediba" dosahovali výšky asi 130 cm. Na rozdíl od ostatních australopitéků u nich není patrný výrazný pohlavní dimorfismus ve velikosti těla, to se však s dalšími nálezy může změnit.  Dobře dochovaná lebka jedince Karabo obsahuje i přirozený výlitek mozkovny. Protože však je pevně uzavřena sedimenty, jejichž odstraněním by mohly být poškozeny samotné kosti, byl nález podroben detailnímu průzkumu pomocí počítačové tomografie v European synchrotron radiation facility (ESRF) v Grenoblu.  Velikost mozku odpovídá ostatním australopitékům a pohybuje se při horní hranici rozpětí moderních lidoopů. Také celkové uspořádání je obdobné jako u lidoopů, přesto se však již objevují náznaky reorganizace směrem k člověku. Nápadná je především nesouměrná velikost obou hemisfér - pravá polovina je proti levé mírně zvětšená. Tento znak je u lidí spojován s preferencí pravé ruky. Rovněž je mírně rozšířená přední část spánkového laloku. Další znaky, jako je umístění měsíčité rýhy ("sulcus lunatus") však nelze na výlitku sledovat.

Lebka.

Znaky mozkovny:  Znaky obličeje: Znaky na zubech:

Způsob života.

Nalezené ostatky jsou unikátní tím, že zahrnují téměř kompletní kostru horní i dolní končetiny. Díky tomu je snazší pochopit pohybové možnosti druhu v porovnání s jedinci, z nichž jsou známé pouze části končetin nebo jednotlivé kosti.  Kostra nohy odpovídá bipedii s plně nataženými koleny a kyčlemi. Zvláštnosti v její stavbě (například robustní vnitřní kotník a morfologie čéšky) však odpovídají specifickému způsobu chůze, při němž byla výrazně zatěžována vnitřní strana chodidla, tzv. hyperpronaci. Moderním lidem způsobuje takový pohyb, při němž každým krokem rotují všechny kosti nohy směrem dovnitř, četná onemocnění kloubů a vazů, ovšem "A. sediba" byl takové chůzi dobře přizpůsoben.  Důvodem mohla být potřeba hojného pohybu v korunách stromů. Chodidlo "A. sediba" představuje jakýsi kompromis mezi nároky pozemního a stromového života - pomáhá k odrazu při vzpřímené chůzi, ale zároveň zůstává dostatečně pohyblivé pro lezení ve větvích. Častému využití stromového patra u druhu "A. sediba" odpovídá i utváření paží, které si uchovávají četné znaky lidoopů - primitivně utvářenou lopatku, dlouhé a dobře osvalené předloktí i zakřivené prsty schopné silného úchopu. Zdá se, že "A. sediba" byl pro lezení a šplhání vybaven lépe než ostatní australopitéci, takže pobyt v korunách stromů pro něj byl patrně významnější a častější než u ostatních druhů. Ovšem úchop měl přesnější spíše jako u moderních lidí.  Přesto ani pozemní chůze neztratila na významu. Tomu nasvědčuje utváření pánve, která je na rozdíl od ostatních australopitéků modernější, v předozadním směru širší. Rozšíření pánve se přitom původně předpokládalo až u zástupců rodu "Homo", a to kvůli zvětšování hlaviček novorozenců. Mláďata druhu "A. sediba" se však velikostí mozku výrazně nelišila od lidoopů, přestavba pánve tak musela odpovídat spíše na požadavky bipedie než rozmnožování. Je možné, že změny umožnily efektivnější práci hýžďových a stehenních svalů a tudíž i energeticky méně náročnou chůzi.  Vzhledem k dobrému dochování kostí ruky lze studovat i manipulační schopnosti druhu. Kratší prsty vybavené citlivými masitými bříšky i pohyblivý svalnatý palec umožnily jemnější práci rukou než u moderních lidoopů i časných homininů včetně "Homo habilis". Kosti, svaly i vazy palce jsou však přece jen lehčeji stavěné než u ostatních australopitéků, takže tento prst patrně nebyl tak intenzivně využívaný. Proto odborníci zatím příliš neuvažují o výrobě kamenných nástrojů.  Analýza izotopů uhlíku ze zubní skloviny ukazuje, že "A. sediba" se na rozdíl od ostatních australopitéků soustředil téměř výhradně na konzumaci stravy lesních porostů (v Africe C3-rostliny), podobně jako moderní šimpanzi nebo pliocénní "Ardipithecus ramidus". To souhlasí i s pozorovanými adaptacemi pro šplhání a lezení ve větvích. Stejně jako jiní australopitéci ovšem "A. sediba" přijímal široké spektrum potravy a nebyl úzce vyhraněný. Fytolity (drobné křemičité částečky z rostlinných tkání), získané ze zubního kamene patří rostlinám dvouděložným (plody, listy, kůra) i jednoděložným (stínomilné a vodomilné tropické traviny či šáchorovité). Mikroskopické poškození skloviny se podobá druhu "Paranthropus robustus" a ukazuje na alespoň občasnou konzumaci tvrdé stravy. Vzhledem k lehce staveným zubům i lebce však tyto zdroje zřejmě neměly takový význam jako u robustních druhů a přežití druhu na nich nezáviselo.  Závěrům o pohybu a stravě druhu "A. sediba" částečně odporuje rekonstrukce přírodního prostředí v okolí lokality Malapa. Sedimenty z jeskyně obsahovaly početné fytolity travin, ukazující na přítomnost rozsáhlých travnatých ploch. Tomu nasvědčují i nalézané ostatky zvířat, živících se spásáním trávy ("Equus", "Megalotragus"). Také analýza izotopů uhlíku ze zubní skloviny turovitých a hlodavců ukazuje, že tato zvířata konzumovala převážně rostliny z travnatého, bezlesého prostředí (v Africe C4-rostliny). Menší množství fytolitů, stejně jako pyl a drobné zlomky dřeva však ukazují i na přítomnost prostorově omezených lesních či křovinatých porostů. Prostředí v Malapa bylo tedy před 2 miliony let spíše otevřené, s převládajícími travnatými porosty, ovšem kolem jeskyně, nacházející se v přirozeně chráněném údolí poblíž soutoku dvou potoků se mohl rozkládat nevelký lužní les. Právě v něm mohli jedinci druhu "A. sediba" nacházet útočiště i dostatek potravy.

Fylogeneze.

"Australopithecus sediba" je jedním z nejmladších australopitéků, který se díky početným moderním znakům (malé zuby, dobře vyvinutá pánev, prodloužené dolní končetiny) víc než ostatní australopitékové podobá člověku. Proto byl svými nálezci označen za jeden z přechodných druhů, který se mohl stát předkem rodu "Homo". Protože jsou však první známé ostatky lidí mnohem starší než "A. sediba" (asi 2,8-2,4 milionu let), považují autoři druh "A. sediba" za předka "Homo erectus", zatímco starší, méně poznaní zástupci lidí ("Homo habilis", "Homo rudolfensis") by měli stát mimo vývoj směrem k člověku.  S tímto názorem však většina odborníků nesouhlasí a druh "A. sediba" považuje za slepou vývojovou větev. Zdůrazňuje podobnost s druhem "A. africanus", přičemž anatomické rozdíly mohou být jen důsledkem postupných změn v čase. To by znamenalo, že "A. sediba" je přímým pokračovatelem "A. africanus" v jedné vývojové linii (anageneze), vyhynul ovšem bez potomků.  Zdá se, že ačkoliv se "A. sediba" již nápadně podobá prvním lidem, nemusí být jejich předkem ani blízkým příbuzným. Je dalším z dokladů složité mozaikovité evoluce člověka, kdy se vyvíjí několik různých linií homininů, „experimentujících“ se vzpřímenou chůzí i dalšími lidskými znaky a pronikajících do otevřené bezlesé krajiny. Patrné jsou početné homoplasie, vyloučit nelze ani mezidruhové křížení. To vše komplikuje poznání vztahů jednotlivých druhů, takže je nesnadné určit, která z linií pokračovala směrem k moderním lidem.

Australopithecus sediba je druh vyhynulého hominida, žijící na počátku pleistocénu, zhruba před 2 miliony let v jižní Africe, na území dnešní Jihoafrické republiky. Jedná se o jednoho z nejmladších zástupců australopitéků, který již má některé znaky pozoruhodně blízké soudobým zástupcům rodu Homo.


Život.

Edith je ze čtyř dětí. Dne 16. ledna se narodila Abrahamu Hollanderovi a Rose Hollanderové (rozené Sternové) v Cáchách (Německo). Ve svých 25 (1925) letech se provdala za Otto Franka. Odstěhovali se společně do Frankfurtu nad Mohanem. Ve stejném roce se jim narodila dcera Margot Betti Franková, poté se jim o 4 roky později (12. června 1929) narodila 2 a poslední dcera Annelies Marie Franková. Jelikož její rodina byla židovského původu, tak se s Ottou dozvěděli o transportech do pracovních a vyhlazovacích táborů, co se tam ale děje nevěděli (nevěděl to nikdo, až na samostatné vězně táborů). Tak se s Ottem rozhodli utéct s dcery do Nizozemí,aby unikli nacismu. Bohužel se, ale nacismus dostal i do Nizozemí. Začaly povídky o prvních transportech do táborů. A manželům bylo jasné, že je totéž čeká... Když přišla Anne s Margot, že nemohou chodit do normální školy, Bylo jim jasné co se děje. Museli se jít nahlásit na speciální úřad pro židy. Když jednoho dne přišlo předvolaní pro její dceru Margot Frankovou, s Ottem neváhaly, a skryly se s rodinou do zadního traktu domů u Ottovy kanceláře.

Skrývání v zadním traktu domu.

Frankovi se skryli společně s rodinou Van Pelsových a Pffefrem Fritzem. O jejich tajným úkrytu věděli pouze ti nejvěrnější. O jejich úkrytu věděli pouze :Miep Giesová, Bep Voskuijlová, Johannes Kleinmann, Viktor Kugler, Johannes Hendrik Voskuijl, a Jan Gies. Tito lidé je pomáhali ukrývat v traktu. Bohužel, ale dne 4.srpna 1944 vrazila do zadního traktu Zelená policie (gestapo) a nechali je převést do tranzitního tábora Westerbork. Poté je z tranzitního tábora převezli do Osvětimi. Všichni z traktu selekci přežili (nikdo z nich se nedostal do plynové komory). Margot, Anne, Edith a Auguste van Pelsová se dostali na stranu života. V osvětimi vypukla nějaká epidemie. A Margot s Anne a Augustou se dostali na transport do koncentračního tábora Bergen-Belsen, kde zrovna vypukla Tyfová epidemie, a Anne s Margot a Augustou tak také tyfu podlehli. Edith se bohužel na transport k dcerám nedostala, zemřela 6. ledna 1945 na vyhladovění. Z celé rodiny přežil pouze Otto, který přežil "pochod smrti". Ani Pffefer s van Pelsovými nepřežili. Peter Van pels zemřel v koncentračním táboře Mauthausen. Pan Hermann van Pels se dostal do plynové komory asi měsíc po příjezdu... Otto se po válce vdal. Zemřel v roce 1980.

Edith Franková (rozená Hollanderová; 16. ledna 1900 Cáchy, Německo – 16. ledna 1945 Osvětim, Polsko) byla matka Anne Frankové, která si během holokaustu psala deník, který ji po smrti proslavil.


Služba pro White Star Line.

"Laurentic" byl vybudován v loděnicích Harland & Wolff v Belfastu pod číslem trupu 470. Loď spuštěná na vodu 16. června 1927 byla poslední lodí White Star Line poháněná uhlím dvěma pístovími parními stroji a jednou parní turbínou. Dokončen byl 1. listopadu 1927.  12. listopadu vyplul na svou první plavbu z Liverpoolu do Halifaxu a poté do New Yorku. Od 27. dubna 1928 sloužil na lince Liverpool - Montreal, kde zůstal až do konce své civilní služby. V lednu 1931 měl být přemístěn na linky ve Středozemním moři, ale kvůli hospodářské krizi se to ukázalo jako nevýnosné, čímž tam "Laurentic" přenechal potenciální cestující "Homeriku".  Během své služby "Laurentic" dvakrát kolidoval. Poprvé 3. října 1932 s lodí "Lurigethen", kdy obě lodě vyvázly bez vážných poškození. Podruhé 18. srpna 1935 s lodí "Napier Star" společnosti Blue Star Line, kdy zemřelo 6 členů posádky "Laurentiku".

Vojenská služba a potopení.

Sloučení White Star Line s Cunard Line nemělo samo o sobě na osud lodi vliv. V prosinci 1935 byl ukotven a příští září sloužil jako transportní loď pro Palestinu. Pro Cunard-White Star vykonal poslední plavbu v prosinci 1936. V roce 1937 se účastnil námořní přehlídky, kdy převážel hosty vlády. Po vypuknutí druhé světové války v roce 1939 byl zabaven Royal Navy a přestavěn na pomocný křižník pod jménem HMS "Laurentic". 3. listopadu 1940 byl povolán na pomoc lodi torpédované německou ponorkou. Po příjezdu byl dvakrát torpédován ponorkou U-99 pod velením Otty Kretschmera, ale torpéda minula. "Laurentic" odpověděl, ale po 4 hodinách bitvy ho zasáhla dvě torpéda do dna se ztrátou 49 životů z 416 lidí na palubě.

SS "Laurentic" byl parník vybudovaný v roce 1927 v loděnicích Harland & Wolff pro White Star Line. Sloužil od roku 1927 do roku 1936 a během té doby ho potkaly dvě kolize. Poté byl přestavěn na pomocný křižník, aby sloužil pro Royal Navy ve druhé světové válce. "Laurentic" byl torpédován německou ponorkou U-99 3. listopadu 1940 poblíž Irska, ale udržel se na hladině. Zasáhly ho ale ještě další dvě torpéda, jejichž následky se parník potopil se ztrátou 49 životů. Byl už druhou lodí White Star Line tohoto jména. První "Laurentic" potkal podobný osud během první světové války.


Pozadí a příprava útoku.

Po neúspěchu Zářijového povstání z roku 1923 se Komunistická strana Bulharska dostala do velmi tíživé situace. V roce 1924 byla oficiálně zakázána a mnoho jejích členů zatčeno. Strana se stáhla do ilegality. Ve snaze zabránit ohrožování její další existence a chránit ji před represemi se Ústřední výbor strany rozhodl založit ozbrojené křídlo, kterému velel major Kosťa Jankov a kapitán Ivan Minkov. Ti založili malou, izolovanou teroristickou skupinu, nazývanou "Šestorki", která uskutečňovala menší teroristické útoky namířené hlavně proti policii a armádě.  K ochraně komunistické strany to však velmi neprospělo, represálie proti ní se zvyšovaly a na začátku roku 1925 bylo několik jejích funkcionářů zavražděno. Jako odpověď na tyto události vedení ozbrojeného křídla strany předložilo Ústřednímu výboru návrh na uskutečnění velkého teroristického útoku, který by výrazně oslabil státní moc a uchránil tak Komunistickou stranu Bulharska před úplnou likvidací, případně jí dokonce otevřel cestu k převzatí moci v zemi. Plán útoku počítal se zavražděním významného vládního funkcionáře a jeho následným pohřbem, kterého by se zúčastnili představitelé vládnoucí elity Bulharska. Na pohřbu tak mělo následně dojít ke zničujícímu bombovému útoku. Ačkoliv Ústřední výbor strany plán zpočátku přivítal, po diskuzích se členy Kominterny ho však Ústřední výbor nakonec jednoznačně zamítl. Vedení ozbrojeného křídla se však navzdory tomu rozhodlo uskutečnit útok „na vlastni pěst“ a tajně pověřilo velitele skupiny "Šestorki" "Petra Abadžijeva" jeho přípravou.  Dne 14. dubna 1925 terorista Atanas Todovičin zavraždil v Sofii náměstka vládnoucí strany Demokratická dohoda generála Konstantina Georgieva, který právě vycházel z chrámu po návštěvě večerní liturgie. Jeho pohřeb byl následně naplánovaný na Zelený čtvrtek 16. dubna, zúčastnit se ho plánovalo množství státních představitelů.

Útok.

Dne 16. dubna asi o 7. hodině ráno správce chrámu Zadgorski tajně zavedl teroristu Nikolu Petrova do podkroví chrámu, kde byly připravené výbušniny. Smuteční liturgie začala ve tři hodiny odpoledne. V 15.20 dal Zadgorski Petrovovi signál k zapálení patnáctimetrové odpalovací šňůry spojené s výbušninami, hned na to opustili budovu. Následná mohutná exploze způsobila obrovské škody, úplně zničila hlavní kupoli budovy, jejíž trosky zasypaly osazenstvo přeplněné katedrály.  Konečným důsledkem útoku bylo 213 mrtvých a víc než 500 zraněných. Všichni členové vlády útok přežili, včetně bulharského cara Borise III., který se měl původně liturgie také zúčastnit, ale nakonec svou účast odřekl. Mezi oběťmi však byli například generál Kalin Najdenov, který byl bulharským ministrem války během první světové války, velitel armády Stefan Nerezov, významní generálové Ivan Popov a Grigor Kjurkčiev, starosta Sofie Paskal Paskalev a také mnoho poslanců parlamentu a vysoko postavených policejních důstojníků.

Následky.

Ještě v den útoku bylo v zemi zavedeno stanné právo. Útok podnítil protikomunistické krvavé represálie, které organizovala hlavně armáda s tichou podporou vlády. V následujících dvou týdnech po útoku bylo bez soudu popravenou víc jak 450 lidí, včetně iniciátorů útoku Jankova a Minkova. Drtivá většina popravených však s atentátem neměla nic společného a byli mezi nimi i významné osobnosti jako básník Geo Milev či novinář Josif Herbst.

Atentát v katedrále sv. Dominiky v bulharské Sofii se uskutečnil 16. dubna 1925. Šlo o velký bombový útok spáchaný během pohřbu bulharského generála Konstantina Georgieva. Provedla jej skupina bulharských komunistů a zahynulo při něm celkem 213 lidí, především členů politické a vojenské elity země, dalších 500 lidí bylo zraněno. Je nejhorším útokem v dějinách Bulharska.


Předchozí vývoj.

Na jaře 209 př. n. l. dobyl římský vojevůdce Publius Cornelius Scipio náhlým a překvapivým výpadem Nové Kartágo (dnešní Cartagena), nejvýznamnější oporu punské moci na Iberském poloostrově. Díky tomu získal značné množství zbraní, zásob potravin a válečného materiálu, uskladněných ve městě. Punové zadržovali v Novém Kartágu stovky rukojmích z řad domorodé hispánské aristokracie. Scipio je propustil do svých domovů, čímž si zajistil náklonnost místních kmenů.  V Ibérii působily tehdy tři kartaginské armády pod velením Hasdrubala Barky, Magona Barky a Hasdrubala Gisgona, mající nad římským vojskem výraznou početní převahu. Kartaginští vojevůdci své výhody nijak nevyužili a proti Scipionovi ve zbytku roku 209 př. n. l. nic nepodnikli. Scipio setrval v Novém Kartágu patrně až do října, kdy se vydal na severovýchod do města Tarraco (Tarragona) a strávil zde nadcházející zimu. Tam za ním dorazil Edeko, vládce mocného kmene Edetanů, obývajícího pobřežní území jižně od řeky Hiberus (Ebro), a přidal se na jeho stranu. Edetany brzy následovaly další kmeny. Někdy v téže době se Hasdrubal Barkas, velitel nejbližší kartaginské armády, potýkal s opačnou situací, neboť od něho odpadli ilergetští náčelníci Indibilis a Mandonius. Obdobně se zachovala i většina ostatních Hispánů, protože podle Polybia špatně snášeli kartaginskou povýšenost.  Scipio se mezitím připravoval na nové tažení, přičemž rozpustil své válečné loďstvo a uvolněné námořníky přeřadil k vojsku. Na jaře 208 př. n. l. vyrazil z Tarracony a postupoval podél pobřeží na jih. Poté, co minul Saguntum, zamířil do vnitrozemí a od východu pronikl do údolí řeky Baetis (Guadalquivir). Během pochodu posílilo římské vojsko mnoho Hispánů, jejichž počet odhadují někteří historikové na 6 až 12 000. K Římanům se připojil také Indibilis a táhl společně s nimi proti Hasdrubalovi. Celkový počet Scipionových vojáků činil více než 40 000. Hasdrubalovo vojsko, zdržující se u města jménem Baecula (Bailén) v oblasti Castulonu, bylo méně početné než Scipionovo a čítalo zhruba 20 až 25 000 mužů.

Bitva.

Jakmile Římané postoupili k Baecule, jejich lehkooděnci napadli předsunuté punské jezdecké stráže a zahnali je do tábora. Hasdrubal přemístil v noci svůj tábor na nedaleký pahorek, chráněný vzadu řekou a lemovaný ze všech stran strmými svahy. Před ním se nacházel o něco nižší pahorek, rovněž obklopený příkrými svahy, ztěžujícími výstup. Punský velitel tam vyslal numidské jezdce a baleárské a africké lehkooděnce.  Scipio při pohledu na vyvýšené obranné postavení nepřátel zpočátku váhal se zahájením útoku. Po dvou dnech vyčkávání pojal však obavu z příchodu vojsk Magona a Hasdrubala Gisgona. Někteří novodobí badatelé se domnívají, že ho Hasdrubal zamýšlel vlákat do bitvy proti spojeným silám všech tří kartaginských armád. Scipio ale musel obdržet informaci o tom, že se blíží ostatní punští velitelé, a rozhodl se Hasdrubala napadnout dříve, než ho nepřátelé obklíčí. Přikázal dvěma kohortám, aby zablokovaly přístupové cesty k místu bitvy. Současně nařídil lehkooděncům ("velites") a vybraným vojákům pěchoty zaútočit na nižší pahorek, kdežto většinu mužů ponechal v táboře.  Vojáci stoupající na pahorek se nejprve museli vypořádat s neschůdností drsného terénu a posléze s velkým množstvím střel, jimiž je zasypávali Punové. Navzdory přívalu oštěpů a kamenů Římané opětovali palbu a pozvolna se probíjeli nahoru. Jejich houževnatému náporu nedokázali Punové odolat a s citelnými ztrátami ustoupili na vyšší pahorek.  Podle Polybiova líčení Hasdrubal nepředpokládal, že by se Scipio odvážil zdolat jeho výhodné postavení. Vyčkával proto výsledku střetu lehkooděnců, a teprve když viděl, že jeho muži boj prohrávají, zahájil rozmisťování jádra své armády na rovinatém vrcholu vyššího pahorku. Scipio rozkázal vítězícím lehkooděncům, aby vyrazili proti středu punské bitevní linie. Ostatní vojáky rozdělil na dvě poloviny. S jednou z nich vyrazil na pahorek z levé strany s úmyslem napadnout kartaginské pravé křídlo. Druhá polovina pod velením Gaia Laelia měla učinit totéž na levém křídle nepřítele. Hasdrubal právě vyváděl vojsko z tábora, nicméně jeho předchozí otálení způsobilo, že své muže nestihl seřadit včas. Punové totiž ještě neobsadili prostor na svých křídlech, když Římané vystoupali na vrchol a vpadli do jejich nekrytých boků. Jelikož se chystali na čelní střet, Scipionův manévr je naprosto zaskočil. Římané pobíjeli Puny na obou stranách, vyvolávali mezi nimi zmatek a obraceli je na útěk. Hasdrubal pochopil, že jeho bitevní šik se rozpadá, a upustil od dalšího boje. Se svými válečnými slony, pokladnicí a značnou částí vojska ustoupil za řeku nacházející se za pahorkem. Několik tisíc Punů přišlo o život a asi 10 000 pěšáků a 2000 jezdců padlo do zajetí.

Důsledky.

Ihned po bitvě přesunul Scipio svůj tábor na výšiny, z nichž vypudil Hasdrubala, neboť očekával příchod ostatních punských velitelů. O několik dnů později se Hasdrubal Gisgo a Mago spojili s Hasdrubalem někde poblíž horního toku řeky Tagus (Tajo). Uspořádali válečnou poradu, na níž se dohodli, že Hasdrubal se vydá na dlouho odkládané tažení do Itálie. Mago měl odevzdat své vojsko Hasdrubalu Gisgonovi a vypravit se na Baléarské ostrovy naverbovat žoldnéře. Hasdrubal Gisgo se měl stáhnout hluboko do Lusitánie a vyvarovat se střetu s Římany.  V souladu se závěry porady se Hasdrubal vydal na pochod podél Tagu směrem k pyrenejským průsmykům. Blízkost ostatních punských sil odradila zřejmě Scipiona od toho, aby se ho pokoušel pronásledovat a bránit mu ve výpravě do Itálie. Místo toho vyčlenil část vojáků a vyslal je k Pyrenejím, aby sledovali jeho postup. Tím, že Hasdrubal opustil Hispánii, stáhl z poloostrova jednu ze tří kartaginských armád, takže poměr sil nepříznivý dosud pro Římany se poněkud vyrovnal.  Scipio nadále zůstával v oblasti horní Baetis a přijímal poselstva hispánských šlechticů, zdravících ho jako „krále“. Římský vojevůdce ale velkomyslně odmítl, aby ho takto oslovovali, a vybídl je, ať ho raději nazývají „vrchním velitelem“ ("imperator"). Zajaté Hispány nechal propustit bez výkupného, zatímco Afričany dal prodat do otroctví. Mezi zajatci se nacházel synovec numidského prince Masinissy jménem Massiva. Scipio ho pustil na svobodu a s bohatými dary ho poslal k Masinissovi. Indibilisovi dovolil, aby si z ukořistěných koní vybral 300 pro sebe. Když roční doba pokročila, odebral se přezimovat do Tarracony.

V bitvě u Baeculy, svedené během druhé punské války v roce 208 př. n. l., se Římané pod velením Publia Cornelia Scipiona střetli s Kartáginci v čele s Hadrubalem Barkou. Římané dokázali své protivníky vypudit z jejich výhodného obranného postavení a způsobit jim značné ztráty. Scipio tím dosáhl svého prvního velkého vítězství nad Kartáginci v otevřené bitvě. Poražený Hasdrubal ale unikl s jádrem vojska na sever k Pyrenejím a poté vyrazil do Itálie podpořit svého bratra Hannibala.


Příběh.

Vyprávění začíná úvahou o nesnesitelném nutkání, které vypravěč charakterizuje jako Démona zvrácenosti (). Toto přemítání předchází samotnému neradostnému příběhu, jenž se vypravěč chystá zveřejnit. Domnívá se, že bylo nutno uvést některé věci, aby čtenář nebyl maten případnými nesrozumitelnostmi.  Vypravěč důkladně připravuje vraždu. Zabere mu to celé měsíce, jen stěží by mohl být nějaký obdobný čin lépe naplánován. K nekalému aktu si vybere metodu dle jistých francouzských memoárů. Napustí svíci jedem, neboť ví, že jeho oběť téměř nevětrá. Následujícího dne je oběť nalezena mrtva a vrah zdědí značný majetek. Zbaví se pečlivě zbytků svíce a nezanechá ani náznak stopy, jež by poukazovala na jeho osobu. Opájí se pocitem dokonale provedeného činu.  Časem mu však myšlenka nedá pokoje. Neodbytně se vtírá a protagonista se často přistihne, jak se polohlasem ujišťuje, že mu nic nehrozí. V jeden okamžik mu vytane na mysl vnuknutí přiznat vraždu. Dává se do běhu, pádí jako šílený ulicemi, myšlenky na něj útočí ze všech stran, dokud jej nezachytí za rameno čísi drsná ruka. Téměř v mrákotách vypustí vrah dlouho zadržované tajemství z hrdla.  Démon zvrácenosti jej vydal do rukou kata a bude na něj čekat u bran pekelných.

Analýza.

Démon zvrácenosti začíná jako esej spíše než jako fikce. Tento způsob použil Poe i v povídce Předčasný pohřeb a Nikdy se s čertem nesázej o hlavu!. Je více orientována na teorii než na samotný příběh. Autor popisuje tuto teorii zvrácenosti takto:  Tato teorie vysvětluje, že všichni lidé včetně vypravěče mají sebedestruktivní tendence a tato perverznost je vypravěčovým pokusem vyhnout se morální odpovědnosti za své činy. Vypravěčova zpověď z hlediska vraha není motivována pocitem viny, nýbrž touhou zveřejnit své činy.  Teorie E.A. Poea může být i raným pohledem na podvědomí a potlačované pocity, na toto téma se více zaměřil teprve Sigmund Freud.  Mnoho z Poeových postav vykazuje neschopnost čelit Démonu zvrácenosti, např. vrah v povídce Černý kocour a vypravěč z příběhu Zrádné srdce. Protiklad k tomuto impulzu lze spatřovat v postavě C. Auguste Dupina, který využívá rozumové schopnosti a analýzu. Jeden z příkladů, které předcházely Démonu zvrácenosti se nachází ve spisovatelově románu "Příběhy Arthura Gordona Pyma". V jedné scéně hlavní postava podlehne nepřekonatelnému nutkání vrhnout se z prudkého srázu.  Mimo to, kritici a scholaristé soudí, že Poe měl vlastního „ďábla zvrácenosti“. Autorův životopisec Jeffrey Meyers předpokládá, že Poe povídku napsal ve snaze ospravedlnit své trápení a sebedestruktivní sklony. James M. Hutchisson tvrdí, že dílo odráží Poeovu žárlivost a pocit zrady, jež vedly k veřejné nevraživosti vůči Henry Wadsworthu Longfellowovi a Nové Anglii, takzvaná „Longfellowova válka“ se objevila ve stejnou dobu, kdy Poe napsal Démona zvrácenosti. Tři měsíce po vydání povídky Poe zaútočil na bostonské literární kruhy, snažil se je oklamat svou obskurní básní Al Aaraaf během přednášky. Životopisec Daniel Stashower soudí, že Poeův pokus vyprovokovat jeho publikum a ještě více si jej znepřátelit bylo dílem Démona zvrácenosti.

Historie vydání.

Démon zvrácenosti byl poprvé publikován v červnu 1845 v americkém časopise Graham's Magazine. Mírně upravená verze se objevila v dárkové knize pro rok 1846 May-Flower.

Česká a slovenská vydání.

Česky či slovensky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Démon zvrácenosti:  Pod názvem Diablik zvrátenosti:

Démon zvrácenosti (v anglickém originále "The Imp of the Perverse") je krátká hororová povídka amerického spisovatele a literárního teoretika Edgara Allana Poea z roku 1845.


Rodina.

Lady Eleonora Hollandová se narodila v roce 1386 v Uphollandu v Lancashire v Anglii jako jedno z dětí Tomáše Hollanda, 2. hraběte z Kentu a Alice FitzAlanové, dcery 10. hraběte z Arundelu Richarda FitzAlana. Eleonora měla stejné jméno jako její starší sestra, manželka Rogera Mortimera, 4. hraběte z March, které se říkalo Aliénor. Obě se jmenovaly po babičce z matčiny strany. Eleonořin otec byl polorodý bratr Richarda II. Anglického. Měli stejnou matku. Eleonořin bratr Tomáš Holland, 1. vévoda ze Surrey, byl v roce 1400 sťat v Cirencesteru davem rozzuřených občanů za svou roli v Epiphany Rising (neúspěšné povstání proti Jindřichovi IV.). Tomášovým dědicem hrabství Kent se stal další z Eleonořiných starších bratrů, Edmund Holland, jehož spoludědičkou se Eleonora stala.  Jejími prarodiči byli Tomáš Holland, 1. hrabě z Kentu a Jana z Kentu, matka krále Richarda II. ze svého druhého manželství s černým princem Eduardem. Prarodiči z matčiny strany pak byli Richard FitzAlan, 10. hrabě z Arundelu a Eleonora z Lancasteru.

Manželství a potomci.

Eleonora se 23. května 1399 stala první manželkou sira Tomáše Montacuta, syna Jana Montagu, 3. hraběte ze Salisbury a Maud Francisové. V době svatby jí bylo třináct let. Tomáš se později stal jedním z nejdůležitějších velitelů Stoleté války. Eleonora nepřevzala titul hraběnky ze Salisbury do 14. června 1409, kdy byl titul hraběte ze Salisbury Tomášovi nominálně obnoven. Tomáš dosáhl navrácení majetku, který byl zabaven jeho otci za účast na povstání Epiphany, za kterou byl v roce 1400 spolu s Eleonořiným bratrem Tomášem popraven. Eleonořin strýc Jan Holland, 1. vévoda z Exeteru, který byl také součástí spiknutí, rozvášněnému davu unikl a byl chycen v Essexu, poté byl na příkaz Eleonořiny tety, Jany FitzAlanové, tchyně Jindřicha IV., popraven.  Tomáš a Eleonora si vytvořili domov v Bisham Manor v Berkshire. Měli spolu jednu dceruː  Eleonora zemřela někdy po roce 1413. Pohřbena byla v opatství Bisham.  Tomáš se podruhé oženil před rokem 1424. Jeho druhou manželkou se stala Alice Chaucerová, vnučka věhlasného autora Geoffreyho Chaucera. Jejich manželství bylo bezdětné. Tomáš byl 27. října 1428 smrtelně raněn při obléhání Orléans a zemřel po několika dnech, 3. listopadu 1428.  Alice, dcera Tomáše a Eleonory, se stala po otci suo jure 5. hraběnkou ze Salisbury. Přes Alici byla Eleonora babičkou Richarda Nevilla a prababičkou Cecílie Bonvillové, která se stala jednou z nejbohatších anglických dědiček 15. století. Eleonora byla také pra praprababičkou královny Kateřiny Parrové, šesté a poslední manželky Jindřicha VIII.

Eleonora Hollandová (1386 – po roce 1413) byla anglická šlechtična, dcera Tomáše Hollanda, 2. hraběte z Kentu, nevlastního bratra krále Richarda II. Byla první manželkou Tomáše Montagu, 4. hraběte ze Salisbury.


Klubová kariéra.

Real Madrid.

Narodil se v Madridu, kde se v mládí připojil k juniorce Real Madrid. V roce 2008 se dostal do Real Madrid Castilla, který byl v Segunda División B s nimiž si zahrál 22. února 2008 první celý zápas proti klubu AD Alcorcón, jeho tým prohrál 0-1.  Dne 11. prosince 2009 poprvé se učastnil s A týmem zápasu proti Valencia CF. Tehdy byl klub trénovaný Manuelem Pellegrinim. Svůj debut v A týmu měl 4. dubna téhož roku, kde v 90. minutě střídal Gonzalo Higuaína. Tehdy Real Madrid vyhrál 2–0 proti Racing de Santanderu.

Bolton Wanderers.

Do klubu Bolton Wanderers z Premier League přestoupil za nezveřejněný poplatek dne 27. července 2010. Za Bolton Wanderers vstřelil svůj první gól 31. března 2012, v zápase proti klubu Wolverhampton Wanderers FC, kde jeho tým zvítězil 3-2. Na konci sezóny 2012–13 byl zvolen hráčem roku v Bolton News, kde získal 37% hlasů: Marc Iles napsal: ""... toto bylo období, kdy se bývalý hráč Realu Madrid Marcos Alonso vypracoval a stal se stálým hráčem, oporou týmu, a někým kdo pomůže klubu k velkým úspěchům""

Fiorentina.

V květnu 2013 podepsal tříletou smlouvu s italským klubem ACF Fiorentina, přestože dostal nabídku na novou smlouvu od manažera Boltonu Dougieho Freedmana Dne 30. prosince poté, co odehrál devět oficiálních zápasů, oznámil prezident klubu Sunderlandu AFC, že se 1. ledna 2014 k nim připojí Alonso na roční hostování. Svůj první zápas za Sunderland AFC odehrál 7. února 2014. Na ploše byl 90 minut a podílel se na vítězství 2–1 nad Manchester United FC v ligovém poháru. V tomto zápase také získal oscenění nejlepšího hráče zápasu. Účastnil se také finále ligového poháru 2. března, ale tým nedokázal odvrátit prohru 1-3 proti Manchester City FC, celkově odehrál 20 zápasů napříč všemi soutěžemi, pomohl také k umístění ve středu tabulky a udržení Sunderlandu FC v Premiere League.  Když se vrátil z hostování, stal se automaticky volbou do základní sestavy a během dvou sezón odehrál 70 zápasů za ACF Fiorentina. Dne 19. března 2015 dal svůj první gól a pomohl k vítezství 3-0 nad AS Řím v 16. kole Evropskou ligu UEFA.

Chelsea.

Dne 30. srpna 2016 se po 85. zápasech a 5 gólech za ACF Fiorentinu, připojil k Chelsea FC za cenu okolo 24 millionů liber. Prvních 120 minut odehrál 20. září 2016 v zápase Leicester City FC v EFL Cupu, kde zvítězili 4-2. a o 4 dny později hrál poprvé v ligovém zápase proti Arsenalu FC, jenž vyhráli 3-0, na lavičku odešel v 55. minutě, kdy ho vystřídal Francesc Fàbregas.  Svůj první klubový gól vstřelil 5. listopadu 2016 proti Evertonu FC na Stamford Bridge, a další dva góly vstřelil na King Power Stadium, kde s klubem slavil vítězství 3–0 proti Leicesteru City FC.

Marcos Alonso Mendoza ( ["ˈmarkos aˈlonso menˈdoθa"], * 28. prosince 1990) je španělský fotbalový obránce a reprezentant momentálně působící v Chelsea FC.


Popis.

Snovačka jedovatá je dlouhonohý pavoukovec s velkým zadečkem a výrazně menší hlavohrudí. Samice jsou podobně jako u jiných pavouků výrazně větší než samci (bez končetin jsou až 3 cm dlouhé, s končetinami 4–5 cm) a mají leskle černé tělo s oranžově až červeně zbarvenou skvrnou na zadečku připomínající tvar přesýpacích hodin. Samci jsou až o polovinu menší než samice (měří až 0,9 cm, s končetinami 2 až 3 cm), mají delší končetiny a menší hlavohruď, obvykle jsou tmavě hnědí a na rozdíl od samice postrádají oranžovou až červenou skvrnu na zadečku. Mladí jedinci mají o něco tlustější hlavohruď a kratší končetiny.  Nápadné zbarvení na zadečku samic slouží jako výstraha pro masožravé živočichy. Případy, kdy nějaký větší živočich snovačku napadne a zkonzumuje, nejčastěji končí úmrtím nebo vážnými zdravotními potížemi.

Chování.

Snovačka jedovatá se nejčastěji vyskytuje poblíž lidských obydlí, nejčastěji na půdách, ve sklepech, skladech, parcích nebo na zahradách, kde má snáze dostupnou potravu a úkryt.  Podobně jako ostatní pavoukovci žije většinu roku samotářským způsobem života a partnera vyhledává pouze v období páření.

Potrava.

Na chytání potravy si staví trojrozměrnou síť s lepkavým středem, do které chytá nejčastěji mouchy, kobylky, sarančata, můry nebo motýly. Loví však i pozemní živočichy, jako např. mnohonožky, stonožky, štíry, nebo jiné druhy menších pavoukovců. Poté, co se kořist zaplete do sítě, opustí snovačka jedovatá svůj úkryt, svou kořist zabalí do pevných lepkavých vláken a nakonec do ní vpustí jedním kousnutím vysoce účinný jed, který začne působit zhruba po deseti minutách. Než se tak stane, svou obalenou kořist pevně drží svými dlouhými končetinami. Poté, co ucítí, že se její puls zastavil, svou kořist pomalu zkonzumuje.

Rozmnožování.

Snovačka jedovatá se množí pohlavně. Samice před spářením vypouští zvláštní výměšek, který přitahuje samce žijící v okolí. Po spáření samce zabije, díky čemuž dostala i svůj alternativní název "černá vdova". Svá vejce ukládá do kulovitého útvaru z jemných vláken, kde jsou dobře zamaskována a chráněna před vnějšími podmínkami. Během jednoho léta může naklást čtyři až devět snůšek, přičemž může každá obsahovat i více jak 200 vajíček.  Jejich inkubační doba trvá obvykle dvacet až třicet dnů. I přesto, že klade vysoké množství vajíček, jich přežívá obvykle méně jak sto. Počet mláďat závisí především na dané teplotě, množství dostupné potravy a účinnosti úkrytu, ve kterém pobývají. Samostatná jsou již ve dvou až čtyřech měsících, ale plně nezávislá na matce jsou až po šesti až devíti měsících života. Samice se mohou dožívat i více jak čtyř let, průměrná délka života samců je výrazně nižší.

Jed.

I přes její malou velikost je její jed vysoce účinný a patří mezi jeden z nejúčinnějších v řádu pavouků (bývá dokonce označován za silnější než jed chřestýšů, kober nebo korálovců). Podobně jako u mnohých jedovatých pavouků nemá přitom příliš silné a velké chelicery. V případě kousnutí od dospělé samice se do kůže dostane až jeden milimetr z celé jedné chelicery, přičemž se tak do těla dostane dávka jedu postačující k usmrcení. Výrazně menší samci mají i menší jedovou účinnost a v případě kousnutí od samce většinou smrt nehrozí, ale objevují se vážné a nepříjemné zdravotní problémy, které bývají zvláště výrazné u starších lidí a dětí.  Jed snovaček začne působit již po několika minutách a v postižené oblasti se může objevit otok velký až 15 cm. I přes její rozsáhlý areál rozšíření jsou však smrtelná kousnutí vzácná a vyskytují se pouze v 5 % případů, například mezi lety 1950 až 1959 jich bylo ve Spojených státech amerických zaznamenáno 63. Kvůli dopravě se občas dostane i do jiných částí světa, kousnutí bylo již zaznamenáno např. v Dánsku nebo ve Švédsku.

Snovačka jedovatá ("Latrodectus mactans"), široce známá také pod názvem černá vdova, je vysoce jedovatý pavouk z čeledi snovačkovitých rozšířený v Severní a Střední Americe.


Životopis.

Lisa Jane Smithová se narodila 4. září. Její rodiče se jmenují Glenn Carroll Smith a Kathryn Jane Cecilia Smithová. Protože je však Lisa Jane velice háklivá na svůj věk, není přesně známo, ve kterém roce se narodila. Některé zdroje uvádějí rok 1958, většina se však shoduje na roku 1965.  Studovala hned na několika vysokých školách. Nejprve vystudovala na University of California, Santa Barbara angličtinu a experimentální psychologii, poté studovala na University of California, Berkeley a na San Francisco State College.  Předtím, než se začala pořádně věnovat psaní, byla Lisa Jane učitelkou.  Je svobodná a bezdětná.

Kariéra spisovatelky.

Její spisovatelská kariéra se pořádně "rozjela" v momentě, kdy jí přišla nabídka na práci od Alloy Entertainment, kam poslala ukázku své v současnosti asi nejznámější a mezi mladými čtenáři nejoblíbenější série - "Upířích deníků" (v anglickém originále "The Vampire Diaries"). To bylo v roce 1990. Od té doby až do roku 1998, kdy si udělala od psaní poněkud delší, desetiletou přestávku, napsala ještě další spoustu knih, ať už samostatných nebo v sérii.  V roce 2008 se Lisa Jane vrátila s několika novými knihami. Dvě její série - "Upíří deníky" ("The Vampire Diaries") a "Tajný kruh" (v anglickém originále "The Secret Circle") - se navíc dočkaly i televizního zpracování a v podobě seriálu je vysílá americká televizní stanice The CW.  O tom, že jsou její knihy slavné, svědčí i to, že velká část z nich byla nebo ještě je bestsellery a některé byly přeloženy do více než pětatřiceti jazyků.

Literární dílo.

Série Upíří deníky (The Vampire Diaries).

"Upíří deníky" pojednávají o Eleně, lidské dívce, která se setkává s dvěma bratry - upíry. S hodným a laskavým Stefanem a zlým a nebezpečným Damonem. Elena podléhá kouzlu obou bratrů. Zahrávat si s nadpřirozenem však není pro Elenu ani její přátele vůbec bezpečné.  Lisa Jane je autorkou sedmi knih série. Zbylé tři knihy jsou napsány neznámým autorem, ačkoliv jako autorka je uvedena ona. Nakladatelství Alloy Entertainment totiž vlastní práva na knihy, a protože se jim nelíbilo, jakým směrem se děj ubíral, Lisu Jane vyhodili a nahradili ji anonymním autorem.

Trilogie Stefanovy deníky (Stefan's Diaries).

Tato podsérie pojednává o událostech, které předcházely ději "Upířích deníků". Autorkou však není Lisa Jane, ale producenti seriálu.

Seriál.

Seriálové zpracování na motivy knih od Lisy Jane vysílá americká televizní stanice The CW. Producenty seriálu jsou Julie Plec a Kevin Williamson. V hlavních rolích hrají Nina Dobrev (Elena Gilbert/Katherine Pierce), Paul Wesley (Stefan Salvatore) a Ian Somerhalder (Damon Salvatore).

Trilogie Tajný kruh (The Secret Circle).

"Tajný kruh" je trilogie, která pojednává o jedné z postav Kruhu čarodějů a čarodějek, Cassie Blake. Spolu se zbytkem Kruhu se Cassie musí postavit lovcům čarodějů, aby zachránili sami sebe. Během doby, kdy Kruh řeší otázku přežití, se však Cassie nebezpečně sbližuje s jiným členem kruhu, Adamem, který už však přítelkyni má. Mezi Cassie a Adamem je ale neuvěřitelná chemie a navíc je jejich osud vepsán ve hvězdách.

Seriál.

Seriálové zpracování na motivy knih od Lisy Jane vysílala stejně jako "Upíří deníky" americká televizní stanice The CW. Producenty seriálu byli Andrew Miller a Kevin Williamson. V hlavních rolích hráli Britt Robertson (Cassie Blake), Thomas Dekker (Adam Conant), Phoebe Tonkin (Faye Chamberlain) a další.  Pro nízkou sledovanost a pomalý vzestup seriálu byla natočena pouze jedna řada a seriál byl i přesto, že měl ke konci velké množství nedořešených zápletek, ukončen.

Série Říše Temnot (Night World).

V překladu vyšlo 8 dílů.

Lisa Jane Smithová (* 4. září 1958 nebo 1965, Fort Lauderdale, Florida), známá jako L. J. Smithová, je americká spisovatelka. Píše knihy převážně pro mládež. Její knihy jsou různých literárních žánrů, nejčastěji však píše fantasy s prvky romance.


Obecné.

Tento styl se však neustále vyvíjí, protože je založen na současné populární kultuře a na současném dění „na ulici“.To je důvod proč je tak problematické jej přesně definovat. Přesto existují jisté obecné znaky, podle nichž můžeme streetwear identifikovat. Základním znakem je, že se jedná hlavně o oblečení ležérní, pohodlné, jako je tričko, džíny, tenisky a kšiltovka. Dále se dají snadno identifikovat podle velkých potisků, které obsahují logo, nebo jméno značky umístěných někde na oblečení, či doplňcích. Ačkoliv je to oblečení stvořené pro každodenní nošení, najdou se i tací, kteří se jej nechtějí vzdát vůbec nikdy. Některé celebrity jako Kanye West, nebo Pharrell Williams, jsou schopni si jej vzít i na červený koberec.

Původ.

Obecně se bere, jako původ hnutí Los Angeles ne přelomu 70. a 80. let dvacátého století. Shawn Stussy, tamní designer surfů, začal vyrábět potištěná trička, na která umístil stejnou značku, kterou označoval i svá surfařské prkna. Když se svým nápadem začínal, nabízel své trička na kapotě svého vozu. Později, když si jeho nabídka získala svou oblibu mezi lidmi, začal je dodávat i do butiků. Tímto upevnil podstatu definice „streetwear“ jako rozmanitý, životní styl založený na značce trička a iluzi pocitu její exkluzivity. Ta je podpořena limitovanou, nebo sběratelskou edicí kusů, jako jsou malosériově vyráběné tenisky od předních producentů sportovního oblečení. Mnoho lidí také zastává názor, že streetwearové oblečení se objevilo jako reakce na masově vyráběné oblečení z obchoďáku.

Historie.

Na počátku se streetwearové značky nechaly esteticky inspirovat od punkového stylu „udělej si sám“ a pozdější hip hop kulturou. Známé značky jako Adidas a Kangol se vytvořily a připojily k začínající hip hop kultuře v 80. letech. Značka Nike ovládla svými teniskami ulice na přelomu 80. a 90. let, když se jim povedlo na svou stranu od konkurenční společnosti Adidas, přetáhnout začínající basketbalovou hvězdu Michaela Jordana. Ostatní značky, mezi které patří Champion, Carhartt a Timberland jsou úzce propojené s hip hop scénou, jako jsou Wu-Tang Clan a Gang Starr. Od poloviny do konce 90. let měl velký vliv na streetwearový styl americký profesionální sport. Kluby jako jsou notoricky známí Chicago Bulls, přinesly do ulic své klubové kšiltovky a bundy. S příchodem tzv. „bling“ hip hop kultury, která odkazuje na okázalé a propracované šperky a doplňky, jsme mohli sledovat vzrůst popularity luxusních značek, jako jsou Gucci, nebo Fendi, a to jen díky tomu, že se objevovaly v hip hopových videích. V pozdních 90. létech si streetwearové značky zašly pro inspiraci do Japonska. Japonské značky vzaly své oblečení na úplně novou úroveň. Do „směsi“ přidali pop kulturní vlivy, jako jsou hračky, hry, anime a mnohé další. Po roce 2000 začal být významným činitelem internet a komunikace. Existence internetu umožnila všem, kdo měli zájem projevit svou kreativitu, vytvořit si svůj styl, nebo jen vyjádřit svůj názor. A jak se ukázalo, takových bylo mnoho.  V současnosti existuje již v podstatě nekonečná řada značek, které se hlásí ke streetwear kultuře a neustále přibývají další. Mezi nejznámější značky patří například Supreme, A Bathing Ape (zkráceně BAPE), Palace, Thrasher, 10 Deep, Black Scale, HUF, AMMO, Versace, Stussy, Anti Social Social Club, Hood By Air, North Face, Billionare Boys Club, Vans. Jako zastupitele českých značek můžeme uvést Girls Without Clothes, Life Is Porno, Pattern, My dear a další.

Streetwear, v doslovném překladu „pouliční oblečení“ je osobitý styl oblékání, který má svůj původ v subkultuře basketbalistů, surfařů a skejťáků, která se dále rozrostla o prvky hip hop módy, japonské street módy a takzvané haute couture (pojem označující oblečení šité na míru a vyrobené v Paříži).


Život.

Narodil se v rodině hodináře a řezače gemů a reliéfů, od kterého dostal své první umělecké (především kreslířské) vzdělání. Mezi jeho předky patřil sochař Ambrogio Barocci. Ve 40. letech odcestoval ke svému strýci do Pesara, kde se seznámil s vévodou Francescem Mariou della Rovere, který se stal jeho podporovatelem.  Roku 1548 pravděpodobně odcestoval do Říma, kde se věnoval zejména kopírování Raffaelových děl (se kterými se seznámil už v Urbinu – Raffael byl urbinský rodák). Jeho dílo ovlivnil Tizian, francouzský malíř Melozzia da Forlì a práce Battisty Franca.  V 50. letech navštívil další italská města – Parmu, Benátky, Florencii i Bolognu. Slávu si však získal až po návratu do rodného Urbina, kde ho očarovaly díla Antonia da Correggia; díky tomu se stal jeho vynikajícím následovníkem. Už ve zhruba 25 letech dostal nabídku na obraz pro dóm v Urbinu, který v letech 1557-58 vytvořil ("Umučení svatého Šebestián"a).  V roce 1560 se opět vydal do Říma, tentokrát už jako poměrně známý malíř, a tam dostal spolu s Federicom Zuccarim nabídku vyzdobit malbami některé místnosti vatikánského Belvederu, ale tuto práci nedokončil – důvodem byl pokus o otrávení jedem přidaným do salátu během malířského pikniku. V důsledku toho s u něj rozvinulo onemocnění, ze kterého se až do konce života plně nevyléčil – trpěl slabostmi a bolestmi a tedy mohl denně pracovat jen po omezenou dobu.  Po uzdravení se roku 1565 vrátil do Říma pracoval na výzdobě dómu v Perugii a kostela v Urbinu. Dostal pozvání na královský dvůr od florentského velkovévody, císaře Rudolfa II. a krále Filipa II., ale ani jedno z nich nepřijal a místo toho zůstal až do smrti ve svém rodišti, kde neměl nouzi o zakázky.  Barocciho díla se doposud nacházejí v různých italských kostelech, ale taky v různých muzeích v Bruselu, Madridu, Drážďanech, Mnichově, Petrohradě, Turíně a v mnohých dalších. V České republice je však téměř neznámým autorem.

Federico Barocci, vlastním jménem "Federico Fiori", známy jako "Baroccio, Barozzi, Fiori da Urbino" (asi 1533 Urbino, Itálie – 30. září 1612, Itálie) byl italský malíř. Jeho práce leží na pomezí manýristického a barokního umění.


Pozadí vzniku.

Konstrukce budoucích těžkých křižníků třídy "Furutaka" má své kořeny v návrzích japonských průzkumných křižníků ( "teisacu džunjókan"). Požadavky na jejich stavbu se před první světovou válkou objevovaly v návrzích plánů rozvoje loďstva (1910: jeden, 1911: dva, 1914: tři 6000T s výzbrojí čtyř 200mm kanónů), ale žádný z nich nebyl realizován. Myšlenka průzkumného křižníku ale nezapadla a "Kaigun gunreibu" ( ~ námořní generální štáb) následně požadoval vypracování dalšího návrhu. Dne 22. září 1916 předložil "Kaigun gidžucu honbu" ( ~ námořní technický úřad) návrh 7200T průzkumného křižníku. Ten měl být – při normálním výtlaku 7200 T, s rychlostí 36 uzlů (66,7 km/h) a se 76mm bočním pancéřovým pásem – vyzbrojen nejméně dvanácti 140mm kanóny typu 3. roku ve dvouhlavňových lafetacích v podélné ose plavidla (4xII) a v jednohlavňových lafetacích na bocích. Výzbroj mělo doplňovat osm pevných 610mm torpédometů (4xII). Již u tohoto návrhu byla zvažována i alternativní výzbroj založená na právě vyvíjených 200mm kanónech typu 3. roku.  Dne 29. srpna 1916 zveřejnilo americké námořnictvo svoje plány na výstavbu loďstva (), které (kromě jiného) předpokládaly stavbu deseti 7100T (normálního výtlaku) průzkumných křižníků (). Ty měly dosahovat rychlosti 35 uzlů (64,8 km/h) a být vyzbrojeny osmi šestipalcovými (152,4 mm) kanóny a čtyřmi torpédomety. Po dalších úpravách z nich vzešla třída "Omaha".  Samotné schválení amerického plánu – i když Japonci ještě neznali jeho detaily – urychlilo schválení japonského plánu 8-4, ke kterému došlo 14. července 1917. Tento plán kromě jiného počítal se stavbou tří 7200T průzkumných křižníků podle projektu ze září 1916. V polovině roku 1917 se Japonci dozvěděli plánované parametry amerických průzkumných křižníků, a ještě v létě téhož roku nařídil "Kaigun gunreibu" plán 8-4 modifikovat. 7200T průzkumné křižníky byly z plánu vyřazeny a "Kaigun gidžucu honbu" začal pracovat na projektu 8000T průzkumného křižníku.  Koncept 8000T průzkumného křižníku vycházel ze 7200T návrhu a ve verzi z počátku roku 1918 se mělo jednat o průzkumné křižníky schopné dosáhnout rychlosti 35,5 uzlů (65,75 km/h), s normálním výtlakem 8000 T a výzbrojí deseti až dvanácti 140mm kanónů typu 3. roku ve dvouhlavňových lafetacích v podélné ose plavidla. Již se objevilo pyramidové uspořádání tří lafetací na přídi

Klasifikace a pojmenování.

Podle "Gunkan ojobi suiraitei ruibecu tókjú hjódžun" ( ~ Standardy pro klasifikaci tříd válečných lodí a torpédovek) z 21. března 1898 spadaly jednotky projektu 7500T křižníků do kategorie křižníků 1. třídy ( "ittó džunjókan"), jelikož jejich výtlak přesahoval 7000 T. Rovněž se o nich oficiálně hovořilo jako o křižnících třídy A ( "kó-kjú džunjókan"), přičemž toto označení se spolu s pořadovým číslem používalo do doby, než byla jednotkám přidělena jména: 11. srpna 1922 se z křižníku třídy A č. 2 stala "Furutaka" a 9. října bylo křižníku třídy A č. 1 přiděleno

Konstrukce.

Trup.

Hiraga – k 1. červnu 1922 povýšený na "zósen šóšó" ( ~ kontradmirál–lodní konstruktér) – navrhl trup 7500T křižníků s ohledem na dosažení co největší rychlosti. Vzhledem k délce (projektovaná jako 181,356 m na vodorysce při 2/3 zkušebním výtlaku) tak měly křižníky třídy "Furutaka" nejužší trup (projektováno 15,480 m na vodorysce při 2/3 zkušebním výtlaku) ze všech japonských křižníků – poměr délky k šířce byl téměř 11,72. Dalším prostředkem k dosažení vysoké rychlosti bylo využití pancéřování jako integrální části trupu, což zvyšovalo pevnost trupu a vedlo

Podpalubí.

Podpalubí bylo rozčleněno na jednotlivé paluby. Ty byly v přední části trupu (až po kotelny začínající žebrem č. 111) celkem čtyři, na zádi (od zadní strojovny, mezi žebry č. 237 a 297) se jejich počet snížil na tři a nakonec (od žebra č. 297) na dvě. Od nejspodnější vzhůru se jednalo o:  Celý trup uzavírala

Pancéřování a protitorpédová obšívka.

Životně důležité prostory trupu (kotelny a strojovny) krylo slabé pancéřování, které mělo chránit pouze proti 15cm granátům vypáleným ze vzdálenosti 12 000 až 15 000 metrů. Na ochranu proti 203mm granátům (budoucích) těžkých křižníků ale pancéřování nestačilo. Jako materiál byla zvolena kombinace plátů z NVNC (nová necementovaná ocel Vickers) a vysokotažné oceli o celkové hmotnosti 1147,8 metrických tun (tj. 12,1 % z 2/3 zkouškového výtlaku).  Boční pás z NVNC oceli o tloušťce 120 liber (76,2 mm) byl dlouhý 262,1 stop (78,888 m) a po většinu své délky vysoký 13 stop a 6 palců (4,115 m). Od

Pohon.

Kotelny.

Sekce kotelen se nacházela mezi příčnými žebry č. 111 a 185 a tvořilo jí celkem sedm kotelen. Přední kotelna číslo 1 zabírala celou šířku vnitřního trupu mezi žebry 111 a 125 a jako jediná nebyla rozdělena centrální vodotěsnou přepážkou. Nacházely se v ní vedle sebe dva střední tříbubnové vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki" ( ~ Typ technického odboru císařského námořnictva model B) číslo 1 a 2. Za kotelnou č. 1 se mezi žebry 125 a 149 nacházely kotelny č. 2 (na pravoboku) a č. 3 (na levoboku),

Strojovny.

Za kotelnami se nacházely čtyři strojovny: přední č. 1 na levoboku a č. 2 na pravoboku mezi žebry č. 185 a 211 a zadní č. 3 na levoboku a č. 4 na pravoboku mezi žebry č. 211 a 237. V každé strojovně se nacházela jedna sestava v Japonsku vyrobených parních turbín zahraniční konstrukce. U "Kako" to byly firmou Kawasaki vyrobené turbíny Brown-Curtis, o celkové hmotnosti 203,4 metrických tun (+ dalších 135 t převodovky) zatímco "Furutaka" měla turbíny Parsons o hmotnosti 200 metrických tun (+ dalších

Pomocné systémy.

Elektřinu vyráběly celkem čtyři motorgenerátory se spalovacími motory o celkovém výkonu 315 kW. Jednalo se o dva 90kW a dva 67,5kW generátory, umístěné v pomocných strojovnách na skladovací palubě před kotelnami a za zadními strojovnami. Palubní síť byla napájena 225 V stejnosměrného proudu. Většinu větráků v kotelnách a strojovnách, pump a zdviží poháněly elektromotory.  Ovládání vyváženého kormidla zajišťovaly hydraulické písty, které byly poháněny jedním dvouválcovým vertikálním parním strojem.

Hlavní nástavba.

Současně se stavbou 7500T křižníků probíhalo zpracování návrhu 10 000T křižníků – budoucí třídy "Mjókó". Pro ně "zósen šósa" ( ~ korvetní kapitán–lodní konstruktér) Kikuo Fudžimoto navrhl v roce 1923 pagodovitý stěžeň, který měl nést zaměřovač

Výzbroj.

Primární baterie.

Hlavní výzbroj 7500T křižníků tvořilo po dokončení šest nových 200mm kanónů typu 3. roku lafetovaných na třídě "Furutaka" (resp. v té době "Kako") v šesti jednohlavňových zakrytých lafetacích modelu A umístěných v ose plavidla: po třech na přídi a zádi lodě, přičemž prostřední lafetace v každé trojici byla vyvýšená. Lafetace – nejednalo se o skutečné dělové věže, neboť pod nimi chyběla barbeta chránící muniční zdviže – byly číslovány odpředu dozadu jako č. 1 až 6. Hmotnost každé lafetace byla 57,5 metrických tun, čímž se ušetřilo celkem 105 metrických tun hmotnosti oproti třem dvouhlavňovým dělovým věžím modelu C, které byly v době dokončování křižníků "Furutaka" a "Kako" teprve ve vývoji a které byly použity na následující třídě "Aoba".  Rovněž doprava munice k dělům byla řešena s důrazem na úsporu hmotnosti, což se nepříznivě projevilo na rychlosti střelby: zatímco teoretická kadence byla pět ran za minutu, v praxi to nebyly ani dvě rány

Sekundární baterie a protiletadlová výzbroj.

Sekundární baterii ( "fukuhó"), kterou bylo možno použít i proti vzdušným cílům, představovala čtveřice 76,2mm kanónů typu 3. roku s hlavní délky 40 ráží. Kanóny byly umístěny na

Torpédomety.

V rámci doktríny "Kantai kessen" ( ~ loďstvo rozhodující bitvy) kladlo císařské námořnictvo – zejména po podepsání washingtonské dohody – důraz na noční torpédové útoky prováděné torpédoborci a podporované křižníky. Císařské námořnictvo (konkrétně "Kaigun gunreibu" za podpory "Suiraibu" [ ~ torpédová sekce] – druhé sekce "Kaigun kansei honbu") proto požadovalo silnou torpédovou výzbroj i u 7500T křižníků.  Kvůli vysokým volným bokům v centrální části plavidel (projektovaným na 5,58 m), kde měly být torpédomety umístěny, nebylo možné umístit torpédomety na horní palubu, neboť vypuštěná torpéda by vstupovala do vody pod nevhodným úhlem. "Kaigun gunreibu" si prosadil instalaci torpédometů na střední palubě, proti čemuž Hiraga (tehdy ještě jako "zósen taisa") protestoval. Umístění torpédometů s torpédy (včetně náhradních) do uzavřených prostor a v případě zadních torpédoven dokonce přímo nad strojovnami, považoval za velmi nebezpečné – hlavice každého torpéda typu 8. roku (éry Taišó: "8-nenšiki" – tj. roku 1919) obsahovala

Prostředky řízení palby.

Palba kanónů hlavní baterie byla řízena centrálně metodou „sleduj zaměřovač“ ("cuibi haššin", ""). Primární zaměřovač typu 14 ( "14-šiki hóiban sódžu sóči") se 6,4cm dalekohledem mohl řídit palbu hlavní i sekundární baterie jak proti hladinovým, tak i vzdušným cílům a nacházel se na "šuhó šageki šo" – nejvýše umístěné platformě můstku. Sekundární zaměřovač téhož typu se nacházel na záložní platformě řízení palby hlavní baterie ( "šuhó jobi šiki šo") za zadním komínem na nástavbě hangáru. Zaměřovače doplňovaly dva "sokutekiban" typu 13 umístěné po jednom na levém a pravém boku "sokuteki šo". K výpočtům změny vzdálenosti cíle sloužily "henkjo ricuban" typu 11 umístěné rovněž na "sokuteki šo". O úroveň níž se na každém křídle plošiny navigačního můstku nacházel jeden zaměřovač torpéd typu 14 ( "14-šiki (gjorai) hóiban") integrovaný s dalekohledem a vedle něj další dalekohled.  Zatímco "sokutekiban" zjišťovaly kurz a rychlost cíle a zaměřovače pak samotné zaměření, ani jeden z těchto prostředků řízení palby by nefungoval bez znalosti vzdálenosti cíle. Tu měřily celkem čtyři 3,5m koincidenční dálkoměry typu 14 ( "14-šiki sokkjogi") umístěné ve věžičkách. První pár se nacházel na obou křídlech navigačního můstku a druhý pár byl umístěn na bocích záložní platformy řízení palby nad hangárem.

Letadla a vybavení pro jejich obsluhu.

Projekt 7500T průzkumných křižníků počítal s nesením nejméně jednoho letounu pro zajištění vzdušného průzkumu, čímž by se rozšířily průzkumné možnosti nových křižníků. Roku 1924 byl v Japonsku zahájen výzkum katapultu, ale jelikož ten nebyl v době dokončení prvních dvou 7500T křižníků ještě hotov, bylo rozhodnuto instalovat jako provizorium vzletovou plošinu. Byla vybrána modifikovaná varianta německé vzletové plošiny typu Heinkel ( "Hainkeru-šiki kassódai"), která byla v květnu a červnu 1925 testována ve své nemodifikované podobě na bitevní lodi "Nagato". Kolejnicemi vybavená plošina o celkové délce 26,6 m se svažovala pod úhlem 5 ° směrem k přídi. Skládala se ze dvou částí: kratší a výše umístěná část o délce 10 metrů byla instalována na lafetaci č. 4 hlavní baterie na zádi. Navazující část o délce 16,6 metrů byla umístěna na palubě před lafetací č. 4. Jelikož byla umístěna na kolejnicích, mohla se vytáčet do stran a to až o 45 ° na obě strany od podélné osy plavidla. Oba křižníky

Modifikace 1926 až 1935.

V letech 1926 až 1931 prošly obě jednotky třídy "Furutaka" několika drobnými úpravami. Jako první byl na podzim 1926 instalován kryt na přední stranu hlavní nástavby, který kryl vyústění ventilace kotelny č. 1 na dolním můstku. Před koncem roku 1926 byla dokončena instalace přední části startovací plošiny.  Po dokončení se ukázalo, že přední komín je příliš nízký. Kvůli snížení vlivu kouře a páry na můstek byly mezi 22. prosincem 1926 až únorem následujícího roku přední komíny u obou jednotek zvýšeny. Zároveň byla modifikována plošina 90cm světlometů mezi komíny: oba světlomety byly umístěny výš, přičemž zadní světlomet (vyosený na pravobok) převyšoval přední (vyosený na levobok).  V roce 1927 byla

Velká rekonstrukce 1936 až 1939.

Pozadí velké rekonstrukce.

Podpisem ustanovení londýnské námořní odzbrojovací konference v dubnu 1930 se Japonské císařství zavázalo, že nebude stavět žádné další křižníky třídy A, neboť – s celkem dvanácti jednotkami ve službě, či rozestavěnými – již vyčerpalo limit pro tuto kategorii. Ještě před ratifikací londýnských dohod císařem éry Šówa předložil náčelník "Kaigun gunreibu" "taišó" Naomi Taniguči 27. června 1930 první návrh budoucího Programu prvního kruhu ( "Maru iči keikaku"), který 23. července přijal "Gundži sangikan kaigi" ( ~ Nejvyšší vojenská rada). I když byl program ještě následně upravován a seškrtán, již od počátku obsahoval požadavek na přezbrojení stávajících křižníků třídy A. Jako první začala v listopadu 1934 první fáze modernizace křižníků třídy "Mjókó"...  Třetí revize Plánů obrany císařství ( "Teikoku kokubó hóšin"), vyhlášená 3. června 1936, mimo jiné předpokládala nahrazení jednotek tříd "Furutaka" a "Aoba" čtyřmi novými těžkými křižníky, které

Trup a podpalubí.

Kvůli kompenzaci nárůstu hmotnosti (u "Kako" o celkem 562 metrických tun) byl trup rozšířen instalací dalších výdutí protitorpédové obšívky, čímž se navíc posílila podélná pevnost trupu. I přes vyšší výtlak tak ponor narostl pouze minimálně: pouhých 5 až 7 centimetrů při 2/3 zkušebním výtlaku oproti ponoru po dokončení. Nicméně dodržet limity stability se nepodařilo už ani při 2/3 zkušebním výtlaku.  Nová protitorpédová obšívka byla tvořena pláty z ocele Dücol, tlustými 14 mm ve spodní části, 12 mm v prostřední a 10 mm v horní

Pohon.

Kotelny.

Kotelny byly během modernizace kompletně předělány. Oba malé kotle se smíšeným spalováním byly odstraněny, stejně jako střední kotle z přední kotelny. Po rekonstrukci nesly lodě každá deset velkých tříbubnových vodotrubných kotlů "Ro-gó Kanpon šiki". Kotle spalovaly již výhradně topný olej a byly vedle předehřívačů vody a oleje vybaveny i předehřívačem vzduchu. Teplota i tlak vyvíjené páry zůstaly zachovány (156 °C a 18,3 kg/cm).  Změnilo se též rozmístění kotelen, jejichž počet byl redukován na pět. Přední kotelna číslo 1 byla posunuta dozadu a obsahovala dva kotle umístěné vedle sebe. Část bývalé přední kotelny byla předělána na nádrž paliva, která sahala až pod dolní palubu. Na dolní palubě byl uvolněný prostor využit pro zřízení stanoviště řízení palby

Hlavní a pomocné strojovny.

Hlavní strojovny nečekala taková radikální přestavba, jaké se dostalo kotelnám, pouze byly vyměněny rotory turbín. Nový výkon turbín byl projektován na 110 000 koňských sil na hřídeli (80 904,9 kW), ale ve skutečnosti se nepodařilo dosáhnout ani výkonu po dokončení: "Furutaka" při rychlostních zkouškách 9. června 1939 vytáhla ze svých strojů 103 340 koní na hřídeli (76 006,4 kW). Tomu při výtlaku 10 630 tun odpovídala rychlost 32,95 uzlů (61,023 km/h).  V pomocných strojovnách byly ke stávajícím čtyřem motorgenerátorům instalovány tři nové turbogenerátory: jeden 300kW v přední pomocné strojovně a dva 135kW v zadní pomocné strojovně. Tím celkový výkon generátorů stoupl na 885 kW.

Nástavby.

V souvislosti se zrušením staré přední kotelny a instalací nových systémů byl můstek kompletně přestavěn a počet jeho úrovní se zvýšil zřízením středního můstku ( "čúbu kankjó"). Celková výška ale zůstala nezměněna. I nadále můstek tvořila pagoda s centrálním tubusem. Nových osm úrovní můstku bylo (odzdola nahoru):  Změn doznaly i další nástavby. Bývalá plošina

Výzbroj.

Primární baterie.

Původní 200mm kanóny byly během rekonstrukce nahrazeny 203,2mm kanóny typu 3. roku umístěnými ve třech dvouhlavňových dělových věžích. Samotné kanóny byly ve skutečnosti převrtané 200mm kanóny typu 3. roku, demontované v letech 1933 a 1934 z těžkých křižníků "Ašigara" a "Haguro". Dělové věže modelu E vypadaly z vnějšku jako model E (použitý na většině křižníků třídy "Takao"), ale uvnitř byly řešené stejně jako model C (použitý na

Role sekundárního a těžkého protiletadlového dělostřelectva zůstala 120mm kanónům typu 10. roku. Jejich muniční zdviže byly modernizovány a zadní pár 120mm kanónů byl posunut víc dopředu, aby uvolnil místo zásobníkům náhradních torpéd na horní palubě.  Obě 13,2mm dvojčata byla přemístěna z platforem na boku můstku

Torpédomety.

Velká rekonstrukce obnášela i kompletní přepracování torpédové výzbroje. Zkušební exploze na trupu bitevní lodě "Tosa" v červnu 1924 a katastrofa minonosky "Tokiwa", na které 1. srpna 1927 explodovala jedna z nesených min, ukázaly, jaké nebezpečí představuje umístění torpéd a jejich explozivních hlavic uvnitř uzavřeného trupu. Daly tak za pravdu Hiragovi, který na nebezpečí upozorňoval od samého počátku.  Pro obě jednotky třídy "Furutaka" to mělo za následek zrušení torpédoven s pevnými torpédomety. Jelikož se již císařskému námořnictvu podařilo vyřešit problém špatného úhlu vstupu torpéda do vody, byla nová dvojice čtyřhlavňových otočných zakrytovaných 610mm torpédometů typu 92 model 1 instalována na horní palubu, po stranách přední části katapultu. Každý manuálně otáčený torpédomet typu 92

Prostředky řízení palby.

Řízení palby hlavní baterie sice zůstalo založené na metodě „sleduj zaměřovač“, ale došlo k obměně systémů řízení palby. Určení vzdálenosti cíle měly po rekonstrukci zajistit tři šestimetrové koincidenční dálkoměry typu 14. Jeden se nacházel v zadní části otočné věže řízení palby na vrcholu můstku a zbývající dva se nacházely na dělových věžích číslo 2 a 3. V přední části otočné věže řízení palby na můstku se nacházel zaměřovač typu 94. Druhý zaměřovač typu 94 se nacházel na záložní platformě řízení palby hlavní baterie za zadním komínem. Zaměřovače a dálkoměry doplňoval jeden "sokutekiban" typu 92 v "sokuteki šo" a jeden analogový balistický počítač typu 92 ( "šagekiban") ve vyhodnocovací místnosti pod můstkem na dolní palubě. Počítač vypočítal odchylky odměru a náměru (na základě azimutu cíle získaného ze zaměřovače, vzdálenosti z dálkoměrů a rychlosti a kurzu cíle ze

Letadla a vybavení pro jejich obsluhu.

Modernizace leteckého parku si vynutila instalaci výkonnějšího katapultu. Proto byl na místo původního instalován nový 19,4 m dlouhý katapult typu Kure č. 2 model 3 modifikace 1 ( "Kure šiki 2-gó 3-gata kai-1 šašucuki"), který byl schopný katapultovat letoun o hmotnosti až 3000 kg a udělit

Poslední předválečné a válečné modifikace.

Po velké rekonstrukci, až do potopení obou jednotek, již byly prováděny pouze menší modifikace a údržba. V roce 1941 byly instalovány demagnetizační cívky kolem horní části trupu. Ty měly lodě ochránit před minami a torpédy s magnetickými roznětkami. "Furutaka" byla cívkami vybavena během pobytu v suchém doku v druhé polovině září a "Kako" mezi 14. a 24. listopadem 1941. Fotograficky je doložena instalace čtyř generátorů umělého kouře na zádi

Jednotky třídy "Furutaka".

Rozlišovací znaky.

Obě jednotky se po dokončení od sebe vizuálně navzájem odlišovaly vedením parovodních trubek na předním komínu a instalací dlouhého

Zhodnocení.

Třída "Furutaka" se stala vzorem pro následující těžké křižníky císařského námořnictva. Na rozdíl od pozdějších konstrukcí – kterými se císařské námořnictvo snažilo získat výhodu v powashingtonském systému – byly jednotky třídy "Furutaka" stabilnější a pevnější. Sice i na trupu "Furutaky" bylo, při pobytu v suchém doku od února do dubna 1932, zjištěno uvolnění více než 3000 nýtů, k dodatečnému podélnému zpevnění trupu po incidentu 4. loďstva (jako např. u třídy "Mjókó") ale nedošlo.  Ani jedna z jednotek třídy "Furutaka" se do střetnutí s nepřítelem, vůči kterému byla projektována, nedostala. Rovněž nedošlo ani na očekávanou rozhodující bitvu, ve které by křižníky třídy "Furutaka" prorážely cestu vlastním torpédoborcům skrz linii amerických křižníků při nočním útoku na hlavní síly US Navy. Své kvality ale 7500T křižníky ukázaly během bitvy u ostrova Savo, kde – spolu s jediným modernějším křižníkem "Čókai" – rozstřílely modernější a silněji vyzbrojené americké a australské těžké křižníky. Při návratu z této bitvy se "Kako" stal obětí tří ponorkových torpéd Mark 10, která zasáhla pravobok v prostoru mezi dělovou věží číslo 1 a kotelnou č. 2: 250kg TNT v každé z hlavic těchto jinak zastaralých torpéd dokázalo způsobit rozsáhlý průnik vody, který vedl k převrácení a potopení křižníku během sedmi minut.  Během bitvy u mysu Esperance inkasovala "Furutaka" zásah do levobočního torpédometu na palubě. Vzniklý rozsáhlý požár, živený kyslíkem z uskladněných torpéd, učinil z "Furutaky" lákavý cíl pro americké dělostřelce a "Furutaka" se následně potopila po přibližně 90 zásazích.

Třída "Furutaka ( "Furutaka gata"), či původně třída "Kako ( "Kako gata"), byla třída dvou těžkých křižníků japonského císařského námořnictva postavených v letech 1922 až 1926 podle Hiragova projektu 7500T průzkumných křižníků. Jednalo se o křižníky "Kako" a "Furutaka". Následující dvě jednotky byly kvůli změnám v projektu zařazeny do samostatné třídy "Aoba". Tyto celkem čtyři jednotky byly původně stavěny jako velké průzkumné křižníky, ale podle washingtonské a londýnské konference spadly do kategorie těžkých křižníků. To z nich učinilo jediné předwashingtonské těžké křižníky císařského námořnictva a zároveň jediné japonské těžké křižníky, které nepřekročily 10 000T limit stanovený washingtonskou konferencí.