První světová válka.

Po vypuknutí první světové války bojovali volyňští Češi jako příslušníci ruské armády v tzv. České družině, která se později stala zárodkem českých legií v Rusku. Po sovětsko-polské válce, která skončila roku 1921 porážkou Rudé armády, byla Volyň rozdělena. Její západní část připadla Polsku, východní část zůstala Ukrajině, resp. Sovětskému svazu. Zatímco české vsi na polské straně se postupně obnovovaly a modernizovaly, obyvatelstvo vesnic na Ukrajině se stalo obětí násilnické národnostní politiky sovětské vlády. Bylo omezováno české školství, kultura i náboženství, lidé přicházeli o majetek, byly násilně zakládány kolchozy. Represe se dotýkaly zejména české inteligence, ale nevyhnuly se žádné složce obyvatelstva. Mnoho volyňských Čechů bylo odsouzeno k trestu smrti nebo skončilo v nechvalně proslulých sovětských táborech – gulazích. Roku 1938 byl vydán úplný zákaz vyučování českého jazyka. Od druhé poloviny 30. let nastaly problémy i českým osadníkům na polské straně. V Polsku byla hlásána protičeská propaganda, která vyústila v požadavky polského obyvatelstva na likvidaci českého školství či na odejmutí půdy českým rolníkům.

Druhá světová válka.

Když roku 1939 Sovětský svaz obsadil východ Polska a připojil západní území, která do roku 1920 patřila Ukrajině a Bělorusku, zpět k Sovětskému svazu, došlo k opětovnému sloučení obou částí Volyně. Ta však byla roku 1941 okupována nacistickým Německem. V červenci 1942 byl zformován 1. československý samostatný polní prapor. V roce 1943 potom vznikla 1. československá samostatná brigáda, která čítala 3.517 vojáků. Volyňští muži, kteří bojovali v řadách Rudé armády, ale i ti, kteří pobývali v sovětském zajetí, se do těchto jednotek hlásili. Někteří z nich dokonce odešli bojovat i do čs. jednotek v západní Evropě. Situace volyňských Čechů, žijících ve vesnicích pod německou okupační správou, se mnoho nezměnila. Represálie Sovětů byly nahrazeny násilím ze strany Organizace ukrajinských nacionalistů, ale zejména terorem nacistů, kteří na Ukrajině vypálili několik set ukrajinských obcí a masakrovali tamní obyvatelstvo. Dne 13. července 1943 byla Němci přepadena a vypálena obec Český Malín, přičemž lidé včetně starců, žen a dětí byli upáleni v budovách zaživa. Celkem se jednalo o 374 osob. Na podzim téhož roku byla nacisty vyvražděna další česká obec Sergijevka-Michna. V březnu 1944 byla do střediska volyňských Čechů Rovna přemístěna 1. československá samostatná brigáda, která prováděla nábor mezi bývalými krajany. Do čs. vojska se přihlásilo kolem 12 tisíc volyňských Čechů vč. šesti stovek žen. Díky tomu se z brigády stal První československý armádní sbor, který prošel bojovou cestu až do Prahy.

Květen 1945 a léta následující − reemigrace.

Po osvobození Československa zůstali volyňští Češi, kteří byli příslušníky čs. armády, dislokováni v Žatci. Po válce se otevřely dveře reemigraci volyňských Čechů do Československa na základě mezistátní dohody. První transport byl v Žatci uvítán počátkem roku 1947, přičemž do Československa začali přijíždět nejen ti, kteří žili v SSSR, ale i ti, kteří se vraceli z nucených prací na bývalém území Třetí říše. Celkem se jednalo o zhruba 40 tisíc osob. Většina z nich byla usídlena na území, která byli nuceni opustit sudetští Němci. Mnoho volyňských Čechů podávalo informace o skutečném životě v Sovětském svazu, varovalo před zakládáním kolchozů apod. Po nástupu komunismu v Československu roku 1948 byli tito lidé perzekvováni. Někteří volyňští Češi zůstali v Sovětském svazu i po skončení druhé světové války. Z těch, kteří nereemigrovali, byla převážná část z tzv. smíšených manželství. Převážně se jednalo o ženu, jejíž manžel byl Ukrajinec. Ostatní zůstali z vlastních rozhodnutí.  Za sovětské éry byli nejvíce postiženi výbuchem atomové elektrárny v Černobylu roku 1986. Na konci 80. let žilo na Ukrajině ještě deset tisíc Čechů. Na počátku 90. let pozvalo Československo tyto potomky krajanů k návratu do Čech a na Moravu, čehož roku 1993 využilo téměř 2 000 osob, další lidé přišli do Česka v pozdějších letech. Mezi potomky volyňských Čechů žijících na Ukrajině je o návrat do Česka stále ještě zájem.  V roce 2014 po revoluci na Ukrajině a obsazení Krymu Ruskem projevili někteří volynští Češi z Žytomyrské oblasti zájem o navrácení do původní vlasti.

Volyňští Češi jsou etničtí Češi či jejich potomci usazení od druhé poloviny 19. století ve Volyni. V letech 1868 až 1880 odešlo z Rakouska-Uherska do carského Ruska téměř 16 tisíc Čechů. Důvodem jejich odchodu byly těžké životní podmínky v českých zemích a zvěsti o prosperitě v ruské říši, kde bylo velké množství nevyužité zemědělské půdy. Carská vláda lákala nové přistěhovalce řadou výhod, kterými bylo právo na koupi (levné) půdy a zakládání výrobních podniků, právo na národní školství, na vlastní samosprávu a náboženskou svobodu. Přistěhovalci byli osvobozeni na dobu 20 let od daní a zproštěni vojenské povinnosti. Převážná část Čechů se usadila ve volyňských újezdech Rovno, Dubno, Luck, Žitomír, Ostroh a další. Některé vesnice byly zakládány „na zelené louce“, jiné se nacházely při ukrajinských vesnicích, kde tvořily místní části s původním názvem vesnice, který byl doplněn přídomkem „český“ (např. České Noviny, Český Malín, Český Boratín, Český Straklov atd.) Kromě zemědělství se začali čeští přistěhovalci zabývat i dalšími činnostmi, jako byl průmysl, obchod a řemesla. Českým kapitálem byly založeny strojírny, pivovary, mlýny, cementárny, apod. V obcích byly zakládány školy, kostely, knihovny, vzkvétal kulturní a spolkový život. Čeští přistěhovalci podstatnou mírou přispěli ke zvýšení hospodářské a kulturní úrovně v osazených územích.


Reprezentace.

Hráč si zahrál v roce 1994 na mistrovství Evropy do 18 let ve Finsku, kde získal bronzovou medaili. O rok později nastoupil za českou hokejovou reprezentaci do 20 let při mistrovství světa této věkové kategorie v Kanadě a následně opět na ME "18" v Německu, kde byl zařazen do All star týmu turnaje.  V dresu seniorské reprezentace se objevil na mistrovství světa 2000 v Rusku, kde se stal mistrem světa. Kromě šampionátu za dospělou reprezentaci nastoupil pětkrát, takže má bilanci čtrnácti utkání a jednoho gólu (do sítě Itálie právě na zmíněném mistrovství).  Statistiky reprezentace:

Klubová hráčská kariéra.

V sezoně 1993/94 debutoval v dresu mateřské Dukly Jihlava v nejvyšší soutěži a již v dalším ročníku nastupoval stabilně. Na jaře 1995 talentovaný obránce utrpěl vážnou autonehodu. Přesto byl draftovaný na 63. pozici klubem NHL Dallas Stars. Sezonu 1995/96 vynechal pro následky zranění z nehody.  K hokeji se vrátil v sezoně 1996/97, ve které nastupoval v IHL ve farmářském Michigan K-Wings. V následující sezoně byl z tohoto klubu povolán i ke dvěma utkáním NHL do Dallasu. Totéž se opakovalo i v sezoně 1998/99, po které si při expanzivním draftu vybral hráče nový klub soutěže Atlanta Thrashers. V sezoně 1999/2000 patřil mezi stabilně nastupující hráče klubu a vysloužil si i nominaci do utkání hvězd. V ročníku 2000/01 mu zdravotní komplikace dovolily odehrát jen pět utkání. V průběhu sezony 2001/02 jej po devíti utkáních Atlanta poslala do záložního celku Chicago Wolves do AHL. Buzek byl následně vyměněn do Calgary Flames, kde odehrál i svou poslední sezonu v zámoří - 2002/03.  V další sezoně jej opět trápily zdravotní neduhy a tak se objevil v pěti utkáních české extraligy v dresu pražské Sparty. Extraligový ročník 2004/05 načal v dresu jihlavské Dukly, z které byl v průběhu sezony poslán na hostování do Litvínova. Z něj se sice vrátil do Jihlavy, ale sezonu nedohrál pro vyřazení z kádru. V sezoně 2005/06 nastoupil k dvanácti utkáním za Slovan Bratislava ve slovenské extralize, po kterých se rozhodl ukončit profesionální kariéru.  Později se objevil ještě v krajském přeboru v dresu Benešova.

Petr Buzek (* 26. dubna 1977 v Jihlavě, Československo) je bývalý český hokejový reprezentační obránce, který odehrál 157 utkání v NHL za Dallas Stars, Atlanta Thrashers a Calgary Flames.


Biografie.

Byl synem břežsko-lehnického knížete Jáchyma Fridricha a jeho ženy Anny Marie z Anhaltu. Po smrti svého otce roku 1602 si s bratrem Janem Kristiánem rozdělili knížectví – Jan obdržel Břežsko, Jiří Lehnicko s Volovskem. Za bratry však do roku 1609 vládl regent, sami bratři vládli do roku 1613 společně. V červenci 1618 se vyslovil pro vyslání pomoci, kterou žádaly české stavy za jejich povstání proti Habsburkům. Přesto se po uzavření míru s Ferdinandem II. z února 1621 stal po svém bratrovi Janu Kristiánovi, který musel emigrovat, vrchním slezským hejtmanem.  Po vpádu Dánů do Slezska se snažil pro císařské sebrat posily, nebyl však příliš úspěšný. Když v roce 1632 obsadila sasko-švédská protestantská armáda Slezsko, utvořil 9. srpna 1633 spolu se svým navrátivším se bratrem Janem Kristiánem, olešnickým knížetem Karlem Fridrichem a vratislavskými měšťany konjunkci (svazek) s protestantskými armádami o společném boji proti císaři.  Po sasko-švédské porážce ke konci roku 1633 však musel uprchnout do exilu v Polsku, ze kterého se vrátil až po podepsání míru v roce 1648. Přestože byl dvakrát ženat, poprvé s Žofií Alžbětou z Anhaltu, podruhé s Alžbětou Magdalénou Minstrbersko-Olešnickou, zemřel bezdětný v roce 1653, knížectví po něm zdědil jeho synovec Ludvík.

Podpora umění.

Jiří Rudolf byl velikým mecenášem umělců, zejména literátů a hudebníků. Již v mladých letech založil lehnickou knihovnu "Biblioteca Rudolphiana", nesoucí jeho jméno a v roce 1624 jmenoval básníka Martina Opitze svým dvorním radou. Slavný hudební skladatel období baroka, Heinrich Schütz, knížeti věnoval svou sbírku "Cantiones sacrae". Jiří Rudolf byl také sám vynikajicím hudebním skladatelem.

Jiří Rudolf Břežsko-Lehnický (německy "Georg Rudolf von Liegnitz"; 22. leden 1595, Oława (Ohlau) – 14. leden 1653, Vatislav) byl kníže lehnický, volovský a goldberský, vrchní slezský hejtman. Pocházel z dynastie slezských Piastovců.


Osobní život.

Hendricks vyrostl v Blaine, Minnesota, jeho otec je z amerického původu a matka ze Švédska. Ve svém volném čase se baví golfem. Je ženatý s manželkou Kimberley (Kim). Společně mají dvojčata, chlapce (Gunnar) a holčičku (Lennon), kteří se narodili 10. listopadu 2011.

Hráčská kariéra.

Svou profesionální kariéru začal v týmu v St. Cloud State University, kde působil od roku 2000 do 2004. Už jako hráč na střední škole byl v roce 2000 draftován v 5. kole, celkově 131., týmem Nashville Predators ale za Predators neodehrál žádný zápas.  Místo toho v sezóně 2003/04 debutoval ve farmářském týmu Predators v Milwaukee Admirals v AHL. V následující sezóně hrával především v týmu Florida Everblades v ECHL a někdy příležitostně hrál v Lowell Lock Monsters AHL. Po roce stráveném v Rochester Americans získal před novou sezónou 2006/07 smlouvu s týmem Hershey Bears, který v sezóně 2005/06 získali Calderův pohár. S Hershey Bears dosáhl do finále AHL, ale prohráli 1:4 na zápasy týmem Hamilton Bulldogs. 9. července 2007 podepsal smlouvu s týmem Boston Bruins jako volný hráč, ale celou sezónu hrál na jejich farmě v AHL v Providence Bruins.  24. června 2008 byl vyměněn do týmu Colorado Avalanche za Johnny Boychuk. V sezoně 2008/09 hrával na farmě Avalanche v Lake Erie Monsters kde odehrál 43 zápasů v nichž nasbíral 29 bodů. V jeho prvním ročníku v NHL, získal 13 trestných minut za čtyři odehrané zápasy. Na začátku sezony 2009/10 v NHL byl povolán do kádru Avalanche kde setrval celou sezónu.  27. září 2010 podepsal smlouvu na jeden rok s týmem Washington Capitals a po absolvování výcvikového kempu se stal součásti pilíře Capitals pod vedením hlavního trenéra Bruce Boudreau, s kterým hrál v sezóně 2006/07 v Hershey Bears. K jeho prvnímu zápasu v Capitals se uskutečnil 8. října 2010 v zápase proti týmu Atlanta Thrashers. Jeho první bod v Capitals získal 11. října 2010 v zápase proti Ottawa Senators. Na konci sezóny se stal nejtrestanějším hráčem v Capitals s počtem 110 trestnými minutami. 23. února 2011 prodloužil smlouvu s týmem Capitals o dva roky ve kterých si vydělá 1 600 000 dolarů.

Matthew Hendricks (* 17. června 1981 v Blaine, Minnesota) je americký hokejový útočník hrající v týmu Winnipeg Jets v severoamerické lize NHL.


Původ slova.

Slovo marmeláda má svůj původ v portugalském, které vzniklo z portugalského označení kdoule (""), neboť v Portugalsku se pod tímto názvem rozumí kdoulové zavařeniny.  Podobně i ve Španělsku nacházíme, které se jedí s tvrdým sýrem a lze je nejčastěji zakoupit v řeznictví.  Samotnou kdoulovou směs už přitom připravovali staří Římané a později našla své zákazníky i v novověké Británii, kde ovšem časem došlo k jejímu nastavování citrusovými plody (citrony, pomeranče, mandarinky a další).  Později se v Británii dokonce samotné kdoule z receptů vytratily a dnešní britská marmeláda je převážně citrusová.

Užití názvu v potravinářské terminologii.

Přestože historicky původní „marmeláda“ byla vyráběna z kdoulí, od roku 1979 platí v Evropské unii směrnice, která nařizuje pod názvem "marmeláda" prodávat pouze „marmeládu“ ve významu anglického slova "", což znamená, že jako „marmeláda“ se smí nazývat pouze marmeláda vyrobená alespoň z jedné pětiny z citrusových plodů.  Zatímco některé státy EU jako Dánsko, Řecko nebo Rakousko si stačily pro užívání tohoto názvu vyjednat výjimku z uvedené směrnice, česká vláda při vstupu České republiky do Evropské unie tuto možnost propásla.  Proto se na Českou republiku od roku 2003 tato směrnice vztahuje také a na českém trhu nesmí být pod názvem „marmeláda“ distribuována marmeláda bez minimálně pětinového obsahu citrusových plodů.  Potravinářská společnost Hamé roku 2012 zažádala prostřednictvím Ministerstva zemědělství České republiky u Evropské potravinářské komise o výjimku z evropské legislativy, která by společnosti umožnila označovat jako "marmeláda" její marmelády vyrobené z jahod nebo meruněk. Společnost doufala, že tyto marmelády budou zařazeny mezi tzv. zaručené tradiční speciality a legislativní pravidlo se na ně vztahovat nebude. Požadavek však Evropská potravinářská komise zamítla.  Z toho důvodu jsou pro v Česku prodávané marmelády používána různá náhradní označení jako "ovocná pomazánka" nebo "ovocná směs".

Marmeláda (z portugalského "marmelo" – kdoule) je druh sladké polotekuté ovocné směsi, která vzniká vařením a želírováním ovocných dužnin a šťáv a využívá se jako pochutina (ochucovací doplněk jídla), např. pro mazání na pečivo a také k dochucení a zdobení pokrmů.


Děj.

Před začátkem války jsou Veronika („Veverka“, Taťána Samojlova) a Boris (Alexej Batalov) šťastnou mladou moskevskou dvojicí, která plánuje budoucí společný život. Pak ovšem začíná válka a Boris rukuje jako dobrovolník (byť by se pravděpodobně mohl jako nadějný pracovník prvnímu náboru vyhnout). Odjíždí na frontu, aniž by se stihli s Veronikou pořádně rozloučit. Nechává Veronice na památku jako dárek plyšovou veverku se schovaným vzkazem, který ovšem Veronika nenajde.  Pro Veroniku se pak věci začnou vyvíjet k horšímu. Od Borise nepřicházejí žádné zprávy. Při jednom leteckém poplachu se její rodiče odmítnou jít schovat do krytu a zahynou při bombardování. Borisův otec, lékař Fjodor (Vasilij Merkurjev), nabídne Veronice, že může bydlet u nich. Tam o ni ovšem neustále usiluje Borisův bratranec Mark (Alexandr Švorin), talentovaný pianista, který o ni měl zájem ještě před Borisovým odjezdem. Ona ho odmítá, ale pak se mu při další bombardování podvolí a souhlasí s tím, že si ho vezme, přestože zbytek rodiny (zejména Borisova sestra Irina a jeho babička) to vnímají jako zradu na Borisovi.  Sám Boris přitom mezitím zemře na frontě během průzkumu, když zachraňuje zraněného spolubojovníka. Rodina však není o jeho smrti zpravena a je veden pouze jako nezvěstný.  Rodina je odeslána z Moskvy na Ural. Vdaná Veronika se trápí vzpomínkami na Borise a pracuje jako zdravotní sestra ve stejné nemocnici, kde pracuje Fjodor. Zde je svědkem toho, že jeden zraněný začne jančit, protože se dozví, že jeho snoubenka si v době jeho služby vzala jiného. Fjodor k němu má proslov, ve kterém zdůrazňuje, že když žena zradila frontového hrdinu a dala přednost týlové kryse, tak ona přišla o dobrou příležitost, ale on se tím naopak vyhnul špatné partii. Ostatní vojáci tento výklad podporují a Veroničin pocit viny je ještě silnější. Odchází z nemocnice a zřejmě zvažuje skočit pod vlak, ale místo toho se jí naskytne příležitost zachránit před blížícím se náklaďákem malého chlapečka Borise.  Odnese ho domů a chce ho pobavit svou veverkou, ale ukazuje se, že Mark mezitím veverku sebral, zřejmě aby ji věnoval své milence. Baví se ve společnosti, když se ve veverce najde vzkaz. Veronika si pro veverku dojde, Marka zfackuje a odchází. Nově nalezená zpráva ovšem jen jitří její rány.  Za Fjodorem přichází hudebník, aby od něj sehnal nemocniční automobil jako protislužbu za to, že na jeho údajnou žádost zařídil Markovi odklad vojenské služby. Vychází najevo, že Mark oběma z nich lhal. Rozčilený Fjodor vyhodí Marka z domu, ale Veroniku žádá, aby zůstala, neboť za nic nemůže.  Za Fjodorem dorazí Borisův spolubojovník, aby mu sdělil, že Boris zahynul – osobně to ovšem neviděl, protože ho coby zraněného ve stejnou chvíli odnášeli, a tak tomu Veronika odmítá uvěřit a čeká na Stěpana, který údajně měl zůstat s Borisem.  Veronika tak dále čeká, až dorazí Stěpan. Ten přijíždí do Moskvy po konci války a Veronika se s ním setkává v nadšené atmosféře vítání hrdinů a oslav konce války. Konečně uvěří, že Boris zemřel, a po pláči a Stěpanově proslovu se připojí k oslavám začátku nového života s vírou, že Borisova smrt nebyla marná.

Jeřábi táhnou ( – "Leťat žuravli") je sovětský film režiséra Michaila Kalatozova z roku 1957. Jedná se o válečné drama založené na hře Viktora Rozova "Večno živyje" () z roku 1943 odehrávající se v období bojů na Východní frontě druhé světové války. Film vyhrál Zlatou palmu na festivalu v Cannes v roce 1958.


Dětství.

Narodil se 15. listopadu roku 1985 v Orange County v Kalifornii (USA). Otec mu brzy zemřel, vyrůstal tedy s matkou, které v době její účasti na módních přehlídkách bral líčidla a různě s nimi experimentoval. To přerostlo k celoživotní vášni. Začal chodit do školy nalíčený, v době svého dospívání postupně změnil svůj image, začal se oblékat a upravovat do ženského vzezření a přiznal svou bisexuální orientaci.

Kariéra.

V osmnácti letech krátce pracoval v jednom z butiků kosmetické značky MAC.  Na začátku éry MySpace založil punk-rockovou skupinu a začal vystupovat pod jménem Jeffree Star. Brzy mu MySpace začal generovat dostatečně velké příjmy na to, aby se hudbě mohl věnovat profesionálně – v době jeho největší slávy byl jeho největší hvězdou. Koncertoval v USA; v jednom jeho videoklipu spoluúčinkovala v té době ještě ne tolik slavná Nicki Minaj. Stylizoval se do divy s výrazným líčením, barvenými vlasy, tetováním; jeho zevnějšek stejně jako jeho koncerty byly extravagantní, energické a živé. Kolem roku 2008 se spřátelil se zpěvákem a hudebním producentem Akonem, který mj. objevil Lady Gaga a seznámil Stara např. s Ke$hou, Miley Cyrus a dalšími předními populárními interprety. Akon o něm tehdy řekl, že Jeffree Star bude nová Lady Gaga, a chtěl s ním otevřít další spolupráci (Steininger do té doby vydával nezávisle nebo pod nakladatelstvím Popsicle Records). Nedlouho poté ale Akon procházel několika kontroverzemi, soudním procesy, byl vláčen médii, která rozebírala jeho texty atd. a ze spolupráce nakonec sešlo. Ve stejné době popularita MySpace rapidně klesala a Steininger rychle ztrácel peníze, krátkodobě se dostal dokonce do dluhů.  V roce 2014 Star založil svou kosmetickou značku s názvem Jeffree Star Cosmetics a místo rozjeté hudební kariéry se začal věnovat podnikání v oboru make-upu. Přibližně ve stejné době si legálně změnil své jméno na Jefree Star a expandoval na sociální sítě, které využívá pro propagaci svých produktů. Make-up vyrábí v Kalifornii, kde vlastní výrobní haly, sklady, studio pro reklamu a propagaci a další prostory. Zejména posledních několik let pro něj bylo převážně období růstu a zisku. Star dále změnil své vzezření, stylizoval se do role luxusní divy, stal se tváří kosmetických výrobků, které vyrábí; prodělal rekonstrukci zubů, zbavil se obočí, získal další tetování... Dle jeho slov v roce 2018 zažila jeho kosmetická společnost 700% růst. Podle Money Inc. se Star stal člověkem s nejvyššími příjmy na síti YouTube s 75 miliony dolarů, 16,4 miliony fanoušků a 1,7 mld. shlédnutí jeho videí a statusem internetové celebrity. Na Instagramu jej (ke konci roku 2019) sleduje 14,9 milionů a jeho značku 6,8 milionů lidí.  V současnosti kromě make-upu Star navrhuje módní doplňky, také řídí import reklamních předmětů populárních osobností investuje do nemovitostí a marihuanového průmyslu. Jeho majetek se odhaduje na 200 až 350 milionů dolarů.

Soukromý život.

Od března 2019 Star prostřednictvím dokumentárních videí jiného YouTubera, Shanea Dawsona odhalil několik informací ze svého života, jak z hudební kariéry, zákulisí výroby make-upu či jeho intimního života.  V současnosti žije Jefree Star v Calabasas v Kalifornii s modelem Nathanem Schwandtem v pompézním sídle za 3,6 milionu dolarů.

Jeffree Star (narozen jako Jeffrey Lynn Steininger) je americký youtuber, podnikatel, vizážista a zpěvák přebývající ve městě Calabasas (Los Angeles).


Život.

Evangelos Venizelos se narodil v roce 1957 v Soluni, pochází z města Kymi na ostrově Euboia. Vystudoval právo na Aristotelově univerzitě v Soluni. V roce 1990 se stal členem strany PASOK, která vládla značnou část devadesátých let 20. století. V tomto období zastával Venizelos post mluvčího vlády, ministra médií, dopravy a komunikaci, justice, kultury a rozvoje. Od roku 2011 působil jako ministr financí, poté, co v této funkci vystřídal u lidu méně populárního Jorga Papakonstantinua. Venizelos, se v rámci PASOKu snažil prosazovat úspornou politiku, aby tak zabránil bankrotu Řecka. Od stejného roku působil jako místopředseda vlády, když nahradil Theodorose Pangalose. Po vytvoření koalice PASOKu a Nové Demokracie v listopadu 2011 a odstoupení premiéra Papandreua působil Venizelos jako místopředseda vlády a ministr financí ve vládě Lukase Papadimose, která měla zemi přivést k předčasným volbám. 11. března. 2012 byl Venizelos zvolen předsedou strany PASOK, když nahradil bývalého předsedu Jorgose Papandreua, následně byl nahrazen na postu ministra financí, když odstoupil, protože se musel věnovat předvolebnímu vedení strany.  Po květnových předčasných volbách vyhrála strana Nová Demokracie, avšak nepodařilo se jí vytvořit vládu, protože PASOK dosáhl pouze 13 % hlasů, což byl zatím nejhorší výsledek v historii strany. V červnových parlamentních volbách získala Nea Dimokratia 29 % hlasů a opět vyhrála volby, přičemž si polepšila téměř o 9 %. PASOK si udržel téměř stejné číslo, jako v předchozích volbách, dosáhl 12,28 %. Samaras následně vytvořil vládu národní záchrany po dohodě s Evangelosem Venizelosem a s Fotisem Kuvelisem, předsedou levicové strany DIMAR. Venizelos se stal jedním z vládních lídrů, ovšem neobdržel žádnou ministerskou pozici. Premiérem se stal Antonis Samaras.  Vláda měla za cíl pokračovat v úsporných opatřeních. Samarasova vláda připravila širší úsporný balíček, který má za cíl ušetřit přes 13 miliard eur, za něž mělo Řecko dostat 30 miliard z druhé záchranné půjčky. Tento balíček, nazvaný Memorandum III. měl být podle řecké vlády posledním velkým úsporným opatřením. Právě politika Venizelose a koaličního partnera Kuvelise pomohla vyjednat méně tvrdé podmínky tohoto úsporného opatření, jaké žádali řečtí věřitelé, tedy Evropská unie, měnový fond a Evropská centrální banka. V parlamentu balíček prošel těsnou většinou, 153 poslanců, protože 6 poslanců z koaliční strany PASOK hlasovalo proti, stejně jako i jeden poslanec z Nea Dimokratia. Venizelos se následně rozhodl těchto 6 poslanců ze strany vyloučit. Mezi vyloučenými byl i jeden z nejvýznamnějších členů strany a vícenásobný ministr Kostas Skandalidis. DIMAR nesouhlasila s částí úsporného programu, proto se zdržela hlasování, čímž se zároveň Samarasova vláda dostala do těžké pozice, ovšem nakonec se Kuvelis vládu rozhodl podržet v následujících rozhodnutích. V těžké pozici stála i samotná strana PASOK a Venizelos, proto se podle neoficiálních informací v straně jistou dobu mluvilo o výměně předsedy, ačkoli Venizelos je pokračovatelem tvrdé úsporné a proevropské politiky svého předchůdce Jeorja Papandreua.  Po rozhodnutí premiéra Samarase v červnu 2013 zrušit řeckou státní televizi a rádio ERT opustil vládu Fotis Kuvelis a jeho strana DIMAR, Venizelos se po dohodě o novém, menším vysílacím kanálu rozhodl ve vládě setrvat a neriskovat předčasné volby, proto byla celá vláda, složená nyní z Nea Dimokratia a PASOK pozměněna, přičemž Venizelos se stal jejím místopředsedou a také ministrem zahraničních věcí.  V prosinci 2014, poté co se parlamentem nepodařilo zvolit řeckého prezidenta ze strany PASOK vystoupil Jorgos Papandreu, který měl jiné názory s Venizelou a tak si vytvořil vlastní stranu. Spolu sním odešlo mnoho významných členů. Ve volbách v lednu 2015 získal PASOK pouze 4,68 % a po vítězství Alexise Tsiprase je tak v opozici. Venizelos špatný volební výsledek připsal odchodu Papandrea a setrval v čele strany. V další volbě předsedy strany PASOK, která se uskutečnila v červnu 2015, však byl poražen a na čele strany ho vystřídala Fofi Gennimata.

Evangelos Venizelos (řecky Ευάγγελος Βενιζέλος; * 1. leden, 1957, Soluň) je řecký politik, poslanec socialistické strany PASOK, bývalý místopředseda vlády a ministr zahraničních věcí ve vládě Antonise Samarase (2012-2015) a bývalý místopředseda vlády a ministr financí ve vládách Jorgose Papandreua a Lukase Papadimose v letech 2009-2012. V letech 2013-2015 byl předseda strany PASOK.


Historie.

Z historický záznamů je známo, že ve 12. století byla Karlu Velikému léčena dna včelím jedem, v 17. století zase včelími vpichy léčili revmatismus Ivana Hrozného.
 Zakladatelem moderní apiterapie byl Dr. Philipp Terč. Narodil se v Prapořišti na domažlicku jako syn německého otce a české matky roku 1844 a ve Vídni vystudoval medicínu. Testoval včelí bodnutí jako terapeutickou metodu - úspěšnost dosáhla 82 % z 660 pacientů. Stěžejní prací je odborné sdělení „Über merkwürdige Beziehung des Bienenstiches zum Rheumatismus“ (O vztahu včelího bodnutí k revmatizmu) v čísle 35 Wiener medizinische Wochenschrift z roku 1888. Následníkem se stal vídeňský lékař MUDr. A. Reiter, autor publikace „Rheumatismus und Bienenstichbehandlung“, který dokázal kriticky zhodnotit přínos apiterapie, a neopomenul varovat před neodborným použitím včelího jedu.
 Novější alternativní medicínská praxe je přičítána maďarskému lékaři Bodogovi F. Beckovi, který v roce 1935 vytvořil termín „terapie včelím jedem“ a včelaři Charlesi Mrazovi (1905-1999) v druhé polovině dvacátého století V roce 1957 ministerstvo zdravotnictví SSSR schválilo používání včelího jedu k léčbě určitých onemocnění schválením práce Nikolaje Arťomova „Pokyny pro použití včelího jedu v apiterapii“. V Bukurešti je od roku 1984 první centrum lékařské apiterapie na světě.

Včelí produkty.

Podle apiterapie je lidskému zdraví prospěšné v podstatě vše, co včely vytvářejí:  Mezi produkty nepatří, ale na zdraví, především psychické, má kladný vliv i péče o včelstvo.

Metody.

Orální užití.

Např. med do čaje při nachlazení, apod. S jídlem se do těla člověka dostávají jednotlivé léčivé látky nejčastěji (potravina s medem, s mateří kašičkou, s propolisem...)

Zevní užití.

Apiterapistické používání krémů nebo masáží. Nejčastěji se používá medová masáž a regenerační krémy s mateří kašičkou. Přípravky mají regenerovat pokožku, hojit rány, hydratovat.

Aromaterapie.

Jednou z nejjednodušších apiterapeutických metod je inhalace vzduchu ze včelího úlu. Jde o vdechování teplého vzduchu (aerosolu) z úlu přes speciální dýchací masku, obohaceného propolisem, mateří kašičkou, včelím voskem a pylem, který má mít léčivý účinek na řadu níže uvedených problémů. Tato metoda může probíhat od dubna do září.  Inhalace by měla pomáhat lidem s následujícími problémy: bronchitida, astma, alergie, chronická onemocnění plic, náchylnost k infekcím, oslabený imunitní systém, infekce dýchacích cest, chronické bolesti hlavy, migrény, stres, deprese

Použití včelího jedu (apitoxinu).

Aplikace jedu včelím žihadlem – řízené bodnutí včelou. Použití této metody je problematické, neboť včely vytváří pokaždé jiný jed podle toho, odkud berou svoji potravu. I dávka může být různě silná. Tato metoda zlepšuje prokrvení, má okamžité prozánětlivé a sekundárně protizánětlivé účinky, bolest tišící efekt, ovlivňuje hypofýzokortikální systém, zpomaluje růst nádorových buněk a ovlivňuje imunitní systém. Jedu se využívá jak pro prevenci, tak pro terapii. Metoda má ulevovat pacientům trpícím osteoartrózou krčních obratlů nebo chronickými bolestivými syndromy, zejména bolestmi kostrče, i roztroušenou sklerózou.

Apipunktura.

Metoda spočívající v přikládání včel do akupunkturních bodů: včela bodne a jed se dostává do krve. Využívá se k léčbě artritidy a astmatu, k zmírnění revmatických obtíží či premenstruačního syndromu.

Mikroapipunktura.

Moderní verze apipunktury, kdy je žihadlo je odebíráno živé včele a použito k mikrovpichům do kůže klienta. Mikroapipunktura je oproti apipunktuře méně bolestivá a více efektivní (jedno žihadlo se využije pro více vpichů). Používá se např. pro kosmetické použití, stimulaci meridiánů, ošetření jizev, různé bolestivé a zánětlivé stavy, ošetření zánětu dásní aj.

Injekční aplikace.

V současnosti existuje i metoda injekčkní, nejšetrnější jak ke včelám, tak k pacientům, kdy se apitoxin získává jemným způsobem, aniž by bylo nutno včelu usmrtit.

Rizika.

Nežádoucí účinky na léčbu apitoxinem jsou časté a mohou zhoršit průběh roztroušené sklerózy. Časté vystavení apitoxinu také může vést k artropatii. U některých osob mohou sloučeniny v jedu působit jako alergeny, což způsobuje spektrum alergických reakcí, které se mohou pohybovat od mírného lokálního otoku až po těžké systémové reakce, anafylaktický šok nebo dokonce smrt.  Roku 2015 zemřela v Jižní Koreji žena v důsledku aplikace apitoxinu nelicencovaným terapeutem.<br> Na počátku roku 2018 zemřela ve Španělsku žena po třech týdnech komatu způsobeným anafilaktickým šokem po podstoupení apipunktury. Tuto léčbu předtím bez problémů podstupovala každé čtyři týdny po dobu dvou let.

Výzkum.

O účinnosti apitoxinu proti nějaké nemoci neexistuje žádný vědecký důkaz. Podle National Multiple Sclerosis Society, organizace pomáhající pacientům s roztroušenou sklerózou, 24 týdnů trvající studie neprokázala žádný ústup nemoci, paralýzy nebo únavy pacientů a žádné zlepšení jejich stavu. Přesto je možné, i když nepravděpodobné, že apiterapie je při léčbě roztroušené sklerózy účinná. Apitoxin obsahuje mnoho biologicky aktivních látek. Jedna nebo více z nich může mít protizánětlivé nebo imunitu ovlivňující účinky.
 American Cancer Society varuje, že neexistuje žádná klinická studie, která by ukazovala na účinnost včelího jedu či jiných včelích produktů v léčbě nebo prevenci rakoviny. Věřit tomuto jedinému druhu léčby a vyhýbat se konvenční léčbě nebo ji oddalovat může mít pro zdraví velmi vážné důsledky.
 Některé studie poukazují na možné využití apitoxinu, resp. některých jeho složek pro tlumení bolesti.

Apiterapie je léčba člověka s pomocí včel a jejich produktů. Může být použita jako léčba konkrétních problémů nebo jako prevence. Objevitelem moderní apiterapie je Dr. Philipp Terč. V současnosti neexistuje vědecký důkaz nebo studie potvrzující účinnost této terapeutické metody.


Stavba.

Roku 1943 bylo rozhodnuto postavit pro americké námořnictvo těžké křižníky vyzbrojené novými poloautomatickými 203mm kanóny. Konstrukce křižníků byla odvozena od předchozí třídy "Baltimore", byla ale výrazně zvětšena, přičemž pohonný systém byl stejný.  Plánována byla stavba osmi křižníků (CA-134, 139-143 a 148-149), přičemž v průběhu roku 1945 byly rozestavěny první čtyři. Stavbu prováděla loděnice Fore River společnosti Bentlehem Steel Corp. v Quincy a Newport News Shipbuilding v Newport News. Konec války ale znamenal, že námořnictvo mělo křižníků nadbytek. Stavba pěti křižníků (CA-140 až 143 a 149) byla zrušena. Přestože admirál King prosazoval získání osmi moderních křižníků, neuspěl a dokončeny byly pouze tři ("Des Moines", "Salem" a "Newport News").  Jednotky třídy "Des Moines":

Konstrukce.

Třída "Des Moines" také vůbec poprvé používala nové poloautomatické rychlopalné 203mm kanóny Mk. 16, které byly klasicky rozmístěny ve dvou třídělových věžích na přídi a jedné na zádi. Jedna dělová věž vážila 451 tun a její děla měla dostřel 27 345 metrů při nejvyšší kadenci 10 ran za minutu. Byla to nejvyšší kadence v této ráži. Sekundární výzbroj tvořilo šest dvoudělových věží s dvouúčelovými 127mm kanóny. Ty bylo možné použít jak proti hladinovým cílům, tak proti letadlům. Protiletadlovou výzbroj doplňovaly kanóny menších ráží. Jednalo se o dvacet čtyři 76mm kanónů a dvacet čtyři 20mm kanónů ve dvouhlavňových postaveních. Pouze křižník "Des Moines" nesl čtyři hydroplány. U jeho sesterských lodí nebyly použity.  Pohonný systém tvořily čtyři kotle Babcock & Wilcox a čtyři turbíny General Electric o výkonu 120 000 shp, pohánějící čtyři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 33 uzlů. Dosah byl 10 000 námořních mil při rychlosti 15 uzlů.

Služba.

Křižníky "Des Moines" a "Salem" byly vyřazeny v letech 1961 a 1959. Ve službě zůstal křižník "Newport News", který prošel jako jediný bojovým nasazením, a to ve Vietnamské válce. "Newport News" zároveň dlouho sloužil jako vlajková loď. V roce 1972 byl "Newport News" vážně poškozen výbuchem druhé dělové věže. Roku 1975 byl vyřazen.  Křižník "Salem" se dodnes zachoval jako muzejní loď v rámci United States Naval Shipbuilding Museum v Quincy ve státu Massachusetts. "Salem" je jediný dochovaný těžký křižník.

Třída Des Moines byla třída těžkých křižníků amerického námořnictva. Celkem byla plánována stavba osmi křižníků této třídy, rozestavěny byl čtyři a dokončeny pouze tři. Ve službě byly v letech 1948–1975. Křižník USS "Salem" se dochoval jako muzejní loď. Byla to poslední postavená třída těžkých křižníků, které byly zároveň největší.


Život a vzdělání.

V roce 1984 začal studovat na Ekonomické univerzitě v Bratislavě. Během studia však dostal nabídku studovat diplomacii na MGIMO v Moskvě, zde studoval mezi lety 1985 a 1990. V létě 1989 byl přijat do Komunistické strany Československa, ale členská legitimace mu nikdy nebyla doručena, jelikož v témže roce proběhla sametová revoluce.  V roce 2000 ukončil postgraduální doktorandské studium mezinárodního a evropského práva na Univerzitě Komenského v Bratislavě.

Kariéra.

Od roku 1989 působil na ministerstvu zahraničních věcí v Praze. Nejprve jako stážista, od roku 1990 jako poradce státního tajemníka ministra zahraničí ČSFR. V letech 1991–1992 byl 3. tajemník a konzul na velvyslanectví v Harare (Zimbabwe), v roce 1992 byl 2. tajemníkem a zástupcem velvyslance v Ottawě (Kanada).  Od roku 1993 je pracovníkem Ministerstva zahraničních věcí Slovenské republiky. Od roku 1995 pracoval na oboru zemí EU a NATO nejprve jako referent a od roku 1996 jako zástupce ředitele odboru. V roce 1997 se stal zástupcem ředitele a v roce 1998 ředitelem Kanceláře ministerstva zahraničních věcí SR.  Od roku 1998 působil jako zástupce vedoucího mise a rádce v misích Slovenska při Evropských společenstvích v Bruselu. Roku 1999 působil jako slovenský velvyslanec v Izraeli.  Po návratu na Slovensko v roce 2002 byl generálním ředitelem sekce bilaterální spolupráce Ministerstva zahraničních věcí SR a v roce 2003 generálním ředitelem sekce pro evropské záležitosti. V letech 2004 až 2009 byl velvyslancem Slovenska při Evropské unii.  Poté od října 2009 do února 2010 působil jako komisař pro vzdělání, kulturu a mládež v komisi vedení José Barrosem. Od 8. února 2010 do 1. listopadu 2014 zastával funkci komisaře pro institucionální vztahy a administrativu a stal se také místopředsedou Evropské komise za vedení předsedy José Manuela Barrosa. Místopředsedou zůstal i po listopadu 2014, kdy v nové komisi Jeana Clauda Junckera převzal agendu energetické unie. Tu původně měla vést Slovinka Alenka Bratušeková, která ale neuspěla při pohovorech před europoslanci.  V září 2018 oznámil, že se chce ucházet o post lídra kandidátky evropských socialistů pro volby do Evropského parlamentu 2019.  V lednu 2019 oznámil, že se účastní prezidentských voleb 2019 jako kandidát strany SMER – sociálna demokracia. Vládní strana dlouho nemohla najít svého kandidáta a oznámení několikrát odložila i kvůli tomu, že nedokázala přesvědčit ministra zahraničních věcí Miroslava Lajčáka. Připomenul, že není členem strany SMER, ale že se bude spoléhat i na pomoc strany při financování kampaně. V prvním kole voleb skončil na druhém místě za Zuzanou Čaputovou a postoupil do druhého kola voleb.

Maroš Šefčovič (* 24. července 1966, Bratislava, Československo) je slovenský diplomat a evropský politik, od listopadu 2014 místopředseda Evropské komise a komisař pro energetickou unii v Evropské komisi vedené Jean-Claude Junckerem. V roce 2019 se účastnil prezidentských voleb jako nestraník nominovaný stranou SMER.


Historie.

"Naronic" byl spuštěn na vodu 26. května 1892 a za méně, než dva měsíce, 17. července, vyplul na svou první plavbu z Liverpoolu do New Yorku. Byl navržen jako nákladní loď s prostory i pro cestující. Po své první plavbě vykonal ještě dalších pět bez nehod. 11. února 1893 vyplul na svou poslední plavbu do New Yorku pod velením kapitána Williama Robertse.

Neštěstí.

Na této plavbě do New Yorku bylo na palubě 50 důstojníků a 24 lidí starajících se o dobytek. Po opuštění Liverpoolu zastavil ještě v Point Lynas na severu Walesu. Poté již zamířil na západ na volné moře a už nikdy nebyl spatřen.  Naronic neměl žádný bezdrátový telegraf, kterým by mohl vysílat nouzové signály (až o pět let později otevřela Marconi Company svou továrnu, kde vyráběla telegrafy, které byly používány mj. i na Titaniku). Vyskytl-li se nějaký problém, musela si s ním posádka poradit sama. Jediná zpráva, kterou o nehodě máme, pochází ze dvou zdrojů.  Britský parník SS "Coventry" nahlásil, že viděl dva prázdné čluny z Naroniku. První byl nalezen převrácený 4. března v 2:00 ráno a druhý, nalezen ve 14:00, byl zaplavený. První byl nalezen 19 mil (některé zdroje uvádějí 90 mil) od místa, kde později potkal stejný osud Titanic.  Druhý zdroj informací jsou čtyři lahve se zprávami, které byly nalezeny později. Byly v nich zprávy psané v době, kdy se Naronic potápěl. Dvě z nich byly nalezeny v USA, první 3. března v Bay Ridge v New Yorku a druhá 30. března v Ocean View ve Virginii. Třetí byla nalezena v červnu v Severním průlivu a čtvrtá 18. září na řece Mersey poblíž místa, odkud loď vyplouvala v Liverpoolu.  Všechny čtyři říkají, že se Naronic potápí, ale nejdetailnější je ta druhá:  Pod zprávu se podepsal John Olsen, čeledín, ale na seznamu pasažérů nikdo takový nebyl, nejblíže tomuto jménu byl John O'Hara. Podobně na tom je podpis z první lahve, L. Winsel, který rovněž nebyl na seznamu. Zprávy ve zbylých dvou lahvích jsou nepodepsané. Kvůli tomu byly zprávy, jako svědectví osudu lodi, prozkoumávány, ale nakonec nebyly uznány za věrohodné. Pokud ale jsou zprávy pravdivé, loď se potopila někdy okolo 3:20 ráno 19. února 1893.

SS "Naronic" byl parník společnosti White Star Line vybudovaný v loděnicích Harland & Wolff v Belfastu. Jeho sesterskou lodí byl SS "Bovic". Loď se ztratila na moři po opuštění Liverpoolu 11. února 1893 na cestě do New Yorku. Všech 74 lidí na palubě zemřelo. Osud lodi je záhadou, která je dodnes nezodpovězená.


Život.

Byl nemanželským dítětem, jeho otec pocházel ze Španělska a matka z domorodého národa Kečuů. Vstoupil do armády, roku 1841 se vyznamenal v bitvě u Ingavi, kde bolivijská armáda porazila Peruánce, což odstartovalo jeho kariérní růst. V roce 1854 se zúčastnil vzpoury proti prezidentovi Manuelovi Isisdorovi Belzú a po jejím potlačení byl odsouzen k trestu smrti, ale dostal milost poté, co se omluvil a vysvětlil, že byl v té době příliš opilý, než aby si uvědomil následky svých činů. Později dosáhl Melgarejo hodnosti generála, podpořil převrat v roce 1861, po němž se stal prezidentem José María Achá, ale v roce 1864 vedl další povstání a díky jeho úspěchu se stal v 44 letech hlavou státu. V březnu 1865 se vrátil z exilu bývalý prezident Belzú a Melgarejo ho pozval do prezidentského paláce v La Pazu, kde ho nechal zastřelit; podle legendy se pak objevil na balkoně s Belzúovou mrtvolou a zvolal: „"Belzú je mrtvý. Kdo žije?“, načež shromážděný dav křičel: „Ať žije Melgarejo!"“  Melgarejovo působení ve funkci prezidenta bylo ovlivněno jeho bezohledností, pologramotností a závislostí na alkoholu. Vládl jako caudillo, tvrdě likvidující veškerou opozici, do ústavy dokonce vložil článek, kterým si vyhradil právo zabíjet protivníky. Zahájil rozsáhlé vyvlastňování indiánské půdy a její přidělování velkostatkářům, provedl devalvaci měny, která vedla k hospodářskému propadu země. K jeho nevyzpytatelným rozhodnutím patřilo odstoupení rozsáhlého území Brazílii údajně za to, že mu Brazilci darovali bílého koně, nebo přidělení koncesí na těžbu ledku na bolivijském území Chilanům, které připravilo státní pokladnu o důležitý zdroj příjmů. Poté, co se pohádal s britským velvyslancem, nechal diplomata přivázat na osla a vozit po hlavním městě; dobová anekdota praví, že když se to dozvěděla královna Viktorie, škrtla na mapě světa Bolívii a zakázala veškeré zmínky o této zemi.  Melgarejo byl velkým obdivovatelem Francie. Když mu roku 1870 oznámili, že vypukla prusko-francouzská válka, rozhodl o vyslání bolivijské armády na pomoc Francouzům. Tento exces proti němu definitivně popudil armádní vedení, vypukla vzpoura a v lednu 1871 obsadil hlavní město generál Agustín Morales a prohlásil se prezidentem. Melgarejo se svojí milenkou Juanou Sanchezovou uprchl do Peru, zde ho Juana opustila a když se exprezident snažil znovu získat její přízeň, byl zastřelen jejím bratrem.

Manuel Mariano Melgarejo Valencia (13. duben 1820 Tarata, Cochabamba – 23. listopadu 1871 Lima) byl bolivijský generál a v letech 1864–1871 prezident republiky.


Původ.

Originální charakter medvěda pochází z populárního systému BBS, internetové stránky 2channel v Japonsku, kde byl představen jako クマー (Kumā), což je prohození slova くま (Kuma) znamenající medvěd v Japonštině. I přes mylný dojem mnoha Evropanů a Američanů, Kumā (Pedobear) není spojován s žádnými sexuálními věcmi jako je pedofilie. Pedobear je populární vtip na webových stránkách 4chan, který přijal svůj charakter především jako způsob, jak zesměšnit uživatele požadující nebo publikující sexuálně laděné obrázky dětí. Pedobear (také nazývaný PeĎobear) však v dnešní době je spojován více s erotikou. Jedná se o velice známou postavu a v žebříčku oblíbenosti facebookových fotek je na druhém místě za meme komiksy.

Mainstreamová media.

Pedobear se posléze stal známým i mimo 4chan, jak bylo napsáno v novinách, a na mnohých významných webových stránkách. Pedobear byl spojován s pedofilními přečiny kněží, znak byl použit ve videu CollegeHumor. Dne 3. července 2009, kanadský umělec Machael R. Barrick vytvořil dvě kompozice obrázků znázorňující Pedobeara seskupeného společně s maskoty zimních olympijských a paralympijských her 2010. Jedna je založena na oficiálním umění a ta druhá na umění fanartu. Tento obraz byl pak mylně použit jinými médii, především polského deníku Gazeta Olsztńska, pro titulní stranu o olympijských hrách ve Vancouveru. Dne 24. července 2009 napsal konzervativní komentátor Pat Buchanan sloupek o prvních měsících vlády Baracka Obamy obsahující obrázek Pedobeara, který vzbudil značnou reakci od nepolitických komentátorů. V červnu 2010 se Pedobear stal koláží zachycující ikony z videoher a internetové kultury, která byly prezentována na Brooklyn’s Renegade Craft Fair. Jiná využití Pedobeara zahrnují Pedobear iStockphoto tapety, leták obchodu s konfekcí v Portlandu v Oregonu a přední stranu časopisu Import Tune, který náhodně uvedl Pedobear jako číslo. Toto číslo později přenesly místní zpravodajské stanice včetně detailní historie Pedobeara, vysvětlení problematiky a dokonce i rozhovoru s Cheezburger Network’s CEO Ben Huh o kulturním významu Pedobeara.

Pedobear je internetový mem, který se stal známým díky internetovému portálu 4chan. Jak už samotný název napovídá („pedo“ naznačuje pedofilii a anglické „bear“ znamená medvěd), hlavní ikonou je pedofilní medvěd. Jedná se o zlého medvěda, který rád útočí na nezletilé dívky. Líbí se mu především takové, které ještě nedosáhly pohlavní dospělosti. Obrázkem Pedobear se nechal inspirovat i Zdeněk Škromach při svém souboji s Facebookem o tlačítko „toto jsem přečetl“.


Život.

Jeho otcem byl kníže Mikuláš Malý Minsterberský z rodu slezských Piastovců a matkou Anežka z Lichtenburka († 1370), z východočeského rodu Žlebských z Lichtenburka. V době úmrtí svého otce v roce 1358 nebyl Bolko III. plnoletý, proto za něj zpočátku vládla matka. Vládu převzal roku 1360 a stejně jako dva jeho předchůdci pokračoval ve výprodeji své země. Po smrti svého strýce Bolka II. Minsterberského v roce 1368 se neúspěšně pokusil dostat ke svému dědictví.  Roku 1369/1370 se Bolko oženil s Eufemií († 1411), dcerou vévody Boleslava Bytomsko-Kozelského. Eufemie byla roku 1364 poprvé provdána za Václava z Falkenberka, který zemřel roku 1369. Měli osm dětí, z nichž syn Jindřich († 1420) byl posledním mužským potomkem této rodové větvě.  Sňatkem Bolko III. získal město Gliwici, ale již v roce 1373 ji prodal Konrádovi II. z Olešnice, který od něj v roce 1379 koupil také Kąty Wrocławskie nedaleko Vratislavi. V roce 1385 přišel také o Střelin, takže mu zůstalo jen město Minsterberk s okolím.  Bolko III. byl věrným dvořanem českého krále Karla IV., u něhož několikrát pobýval. V roce 1394 byl zatčen spolu s Karlovým synem Václavem IV. Pravděpodobně proto mu Václav IV. propůjčil v letech 1396–1400 úřad soudce dvorského soudu. Roku 1403 se ve Vídni nabídl spolu se svým synem Mikulášem († 1405) a lehnickým knížetem Ruprechtem rakouskému arcivévodovi Albrechtovi IV. jako rukojmí namísto krále Václava IV., který tam byl ve vazbě. V letech 1404–1406 byl zemským fojtem Horní Lužice.  Bolko III. zemřel 13. června 1410; jeho tělo bylo pohřbeno v rodinné kryptě cisterciáckého kláštera v Jindřichově.

Boleslav III. Minsterberský, též Bolko III. (1344/1348 – 13. června 1410), byl minsterberský kníže z rodu slezských Piastovců a dvořan českých králů karla IV. a Václava IV.


Stavba.

Stavba této třídy byla objednána roku 1943. Původně bylo objednáno 46 ponorek, ale po skončení války byl jejich počet snížen na 16. Jejich kýly byly založeny v letech 1943–1945 a do služby byly zařazeny v letech 1945–1948. Rozestavěné ponorky "Ace" a "Achates" byly použity jako cvičné cíle. Dalších plánovaných 20 člunů nebylo ani objednáno.  Jednotky třídy "Amphion":

Konstrukce.

Ponorky byly dvoutrupé koncepce. Hloubka ponoru byla až 500 stop. Výzbroj tvořil jeden 102mm/40 kanón QF Mk.XXII, jeden 20mm protiletadlový kanón a deset 533mm torpédometů. Čtyři torpédomety byly na přídi, dva na zádi a čtyři byly externí. Neseno bylo celkem 20 torpéd. Kromě deseti torpéd nabitých v torpédometech bylo šest náhradních torpéd na přídi a čtyři na zádi. Pohonný systém tvořily dva diesely (Vickers, Admiralty) o výkonu 4300 hp a elektromotory o výkonu 1250 hp, pohánějící dva lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 18,5 uzlu na hladině a 8 uzlů pod hladinou.

Modifikace.

Palubní 102mm kanón Mk.XXII byl později odstraněn. Na části ponorek jej nahradil 102mm/33 kanón QF Mk.XXIII.  V letech 1955–1956 byla na ponorce "Artful" provedena větší modernizace, zaměřená na zlepšení výkonů ponorky při plavbě pod hladinou. Do roku 1960 byly obdobně modernizovány její sesterské ponorky, vyjma "Aurochs" (poslední "Affray" se už dříve potopila při nehodě). Mimo jiné byla zvětšena kapacita baterií, byl upraven tvar trupu a velitelská věž dostala proudnicový tvar. Odstraněny byly kanóny, záďové a externí torpédomety, takže ponorce zůstala šestice 533mm torpédometů v přídi. Neseno bylo až 18 torpéd Mk.8, které později nahradila torpéda Mk.23. Alternativně mohlo být naloženo 18 min Mk.2, nebo 26 min Mk.5. Instalován byl vyhledávací a navigační radar a sonary typů 186, 187 a 197.  Ponorka "Aeneas" byla zapůjčena společnosti Vickers pro testování protiletadlového raketového kompletu SLAM ("Submarine-Launched Airflight Missile"). Na věži ponorky bylo instalováno čtyřnásobné odpalovací zařízení řízených střel Blowpipe, které měly ponorku chránit především proti vrtulníkům. Po úspěšných testech byla ponorka vrácena a uvedena do původního stavu.

Třída Amphion (jinak též třída A) byla třída diesel-elektrických ponorek postavených pro britské královské námořnictvo za druhé světové války. Celkem bylo postaveno 16 ponorek této třídy. Třída byla vyvinuta jako zvětšená verze ponorek třídy "T" pro operace na Dálném Východě proti Japonsku. Pro bojové nasazení za druhé světové války ale nebyly dokončeny včas. Vyřazeny byly v letech 1967–1977. Ponorka "Alliance" byla zpřístupněna jako muzejní loď.


Franklin D. Roosevelt (stanice metra v Paříži)

Historie.

Stanice byla otevřena 19. července 1900 jako součást vůbec prvního úseku linky metra v Paříži. 27. května 1923 sem byla dovedena linka 9 při prodloužení ze stanice Trocadéro do Saint-Augustin. Obě stanice ale byly původně postaveny jako samostatné a nepřestupní.  Až 6. října 1942 byla zprovozněna přestupní chodba mezi oběma stanicemi, které se tak spojily v jednu. Těmito stavebními změnami došlo k tomu, že dva vstupy na nástupiště linky 9 jsou přístupné pouze přes nástupiště linky 1.  "Franklin D. Roosevelt" byla v roce 1952 první stanicí metra v Paříži, kde byly instalovány prosklené reklamní vitriny z nebarveného hliníku a v roce 1957 byla stanice vyzdobena moderními vitrážemi z emailového skla. Tyto vitráže byly odstraněny na počátku 21. století nejprve na nástupišti linky 9, poté i u linky 1.  V rámci modernizace a přechodu na automatizovaný provoz na lince 1, prošla stanice v roce 2008 kompletní rekonstrukcí a byly zde umístěny automatické bezpečnostní dveře. Nástupiště linky 1 byla zvýšena ve dnech 12.– 16. listopadu 2008.

Název.

Stanice linky 1 byla v roce 1900 otevřena pod názvem "Marbeuf" podle ulice R"ue Marbeuf". Stanice linky 9 se původně jmenovala "Rond-Point des Champs-Élysées" podle kruhového objezdu. Po spojení obou stanic v říjnu 1942 se spojila i jejich jména na "Marbeuf – Rond-Point des Champs-Elysées". 30. října 1946 byl název změněn na současný "Franklin D. Roosevelt", neboť i zdejší "Avenue Victor-Emmanuel III" byla přejmenována na "Avenue Franklin D. Roosevelt" na počest amerického prezidenta Franklina D. Roosevelta.

Vstupy.

Stanice má několik východů:

Franklin D. Roosevelt je přestupní stanice pařížského metra mezi linkami 1 a 9. Nachází se v 8. obvodu v Paříži pod Avenue des Champs-Élysées u kruhového objezdu "Rond-point des Champs-Élysées". V roce 2004 byla s 12,19 miliónem cestujících třináctou nejrušnější stanicí pařížského metra.


Název.

Město bylo pojmenováno na počest krále Sedžonga Velikého, který nechal vytvořit korejskou národní abecedu, hangul. Předtím zněl název okresu Jongi (연기).

Historie.

Plán na vytvoření města vznikl v roce 2004 poté, co selhal plán prezidenta Ro Mu-hjona přemístit hlavní město taktéž do oblasti Čchungčchong; tento plán předpokládal umístění města buď v oblasti mezi Jongi-Kongdžu nebo mezi Kongdžu-Nonsanem.  Plány na přesun hlavního města způsobily rozepře v jihokorejském parlamentu, Sedžong měl být původně hlavním městem, ale Nejvyšší soud to prohlásil za nezákonné.  V roce 2012 byl vytvořen distrikt skládající se z celého okresu Jongi, tří obcí Kongdžu a jedné obce okresu Čchongwon.  V roce 2013 Putrajaya — taktéž nově budované hlavní město Malajsie — navázalo styky se Sedžongem.

Geografie.

Sedžong se nachází přímo mezi třemi velkými jihokorejskými městy: Tedžonem, Čchonanem a Čchongdžu. Nachází se asi 120 km jižně od Soulu.  V roce 2012 byla větší část města stále ve výstavbě. Rezidenční čtvrť měla několik výškových budov, šest škol, obchod a pár restaurací a byla oddělena od čtvrti vyhrazené pro úřady, která byla rozestavěná. K roku 2012 Sedžong neměl žádnou nemocnici ani muzeum.

Obyvatelstvo.

V roce 2013 mělo město asi 122 000 obyvatel. Podle plánu by město mělo mít v roce 2020 200 000 obyvatel a v roce 2030 500 000 obyvatel.

Úřady a infrastruktura.

Jihokorejská vláda plánuje do Sedžongu přesunout dalších 36 úřadů. Ve městě se nachází vládní komplex, jehož rozloha činí 213 000 m2 a má 7 poschodí. Komplex byl dokončen 16. listopadu 2013. Ceremonie při příležitosti přesunu mnoha úřadů a ministerstev do komplexu se uskutečnila 23. prosince 2013.

Sedžong je město v Jižní Koreji, které je de facto druhé hlavní město státu (po Soulu). V roce 2007 byl jihokorejskou vládou vytvořen jeho distrikt ze sousedních provincií Jižní Čchungčchong a Severní Čchungčchong a jako jedinému městu v Jižní Koreji mu byl udělen status "Speciálního autonomního města". V rámci plánu bylo do Sedžongu přesunuto devět ministerstev a čtyři úřady. S úplným přesunutím všech úřadů ze Soulu se však prozatím nepočítá.


Děj.

Niko je malý sobík, který vyrůstá bez otce. Žije ve stádě dobře ukrytém před vlky v údolí. Od své maminky ví, že jeho otcem je jeden ze sobů z letky Santa Clause. Nikovým snem je naučit se létat stejně jako jeho otec. Jediný, kdo v tomto snu podporuje, je veverčák Julius, pro ostatní členy stáda je pouze pro smích.  Přestože to má Niko od vůdce stáda zakázáno, jednoho dne se rozhodne trénovat létání na kopci. Tam si ho vyčíhají vlci, před kterými Niko musí utéct. Tím ale ukáže vlkům cestu ke svému stádu a stádo se tak musí vydat na cestu, aby našlo nové útočiště. Protože se Niko cítí provinile, opustí stádo a rozhodne se najít svého otce. Na cestě ho doprovází Julius. Po celou cestu ho sledují vlci.  Niko objeví tajnou cestu, která vede do úkrytu letky Santa Clause. Cesta je plná překážek, které ale Niko překoná, a dostane se tak do skrýše letky. Touto cestou projdou i vlci. Niko se setkává se soby z letky, mezi kterými hledá svého otce. Nikdo se k němu ale nehlásí. Sobi chtějí otestovat Nikovu schopnost létání, protože ta se dědí po otci, a tak nechají Nika skočit ze skály. Protože ale Niko ještě létat neumí, jeden ze sobů ho musí zachránit.  Niko varuje letku, že do skrýše míří vlci, ale nikdo ze sobů mu nevěří, než jim dojde, že i Niko musel projít všemi nástrahami na cestě k nim. Když si sobi uvědomí, jaké nebezpečí pro ně vlci představují, dostanou strach a jsou neschopni jakékoliv akce. Niko ovšem odvahu neztratil a proti vlkům bojuje. Jeden z vlků ho pronásleduje a Niko uteče na strom. Odtud ovšem spadne, ale v průběhu pádu se u něho objeví schopnost létání, takže si neublíží. Sobi nakonec odvahu seberou a vlky zaženou a i jeden ze sobů se k Nikovi přihlásí jako jeho otec. Niko je ale zklamán a vrací se ke svému stádu.  Niko doprovází svoje stádo a ze vzduchu je varuje před nebezpečími. V tom se objeví Santova letka a přistane v blízkosti stáda. Nikův otec potvrdí před stádem, že je opravdu jeho otec, a Nikovi řekne, že je kdykoliv může navštívit. Juliovy je oznámeno, že se stal čestným členem letky. Po té Santova letka odlétá pokračovat ve své práci.

Sobík Niko je finsko-německo-dánsko-irská animovaná pohádka z roku 2008, režírovaná Michaelem Hegnerem a Karim Juusonenem. Postavu sobíka Nika ve finštině namluvil Olli Jantunen, postavu Julia Hannu-Pekka Björkman. V němčině jsou to Pete Stefanov a Olaf Reichmann, v angličtině Andrew McMahon a Norm MacDonald.


Klubová kariéra.

Tătărușanu zahájil svou profesionální fotbalovou kariéru v druholigovém rumunském klubu CS Juventus București v sezóně 2003/04.  Po třech sezónách odešel do klubu ACF Gloria Bistrița, za nějž odehrál necelé tři sezóny (včetně hostování zde) a odchytal celkem 45 utkání v Lize I. V květnu 2008 jej koupil prestižní rumunský klub z hlavního města FC Steaua București, který jej ještě rok ponechal v Glorii na hostování pro sezónu 2008/09 (ve Steaui chytal pravidelně kolumbijský brankář Róbinson Zapata). V červnu 2009 se Tătărușanu připojil k A-týmu Steauy a po odchodu Zapaty do tureckého Galatasaray SK se stal jednotkou týmu. 16. července 2009 debutoval v evropských pohárech, kdy vychytal výhru 2:0 ve druhém předkole Evropské ligy UEFA proti maďarskému týmu Újpest FC. Steaua se následně probojovala přes další předkola až do základní skupiny Evropské ligy, kde poté vypadla. V rumunské první lize v dresu Steauy debutoval 2. srpna 2009 proti týmu FC Ceahlăul Piatra Neamț (výhra 2:0). V sezóně 2010/11 vyhrál s klubem rumunský pohár po finálové výhře 2:1 nad městským rivalem FC Dinamo București, v sezóně 2012/13 pak ligový titul a následně v červenci 2013 i rumunský Superpohár (po výhře 3:0 nad FC Petrolul Ploiești). V sezóně se pak probojoval s klubem do základní skupiny Ligy mistrů (v play-off předkole hrál proti polskému celku Legia Warszawa, v základní skupině se Steaua střetla s anglickým týmem Chelsea FC, německým FC Schalke 04 a švýcarským FC Basilej). Tătărușanu se během svého angažmá stal kapitánem mužstva.  V sezóně 2013/14 se Steauou ligový titul obhájil.  V červnu 2011 za něj nabídl italský klub SSC Neapol 3 miliony eur, ale s nabídkou neuspěl.  V létě 2014 odešel do italského celku ACF Fiorentina, kde podepsal 5letou smlouvu.

Reprezentační kariéra.

Tătărușanu reprezentoval Rumunsko v mládežnické kategorii do 21 let. V rumunském reprezentačním A-mužstvu debutoval 17. listopadu 2010 v přátelském zápase v rakouském městě Klagenfurt am Wörthersee proti Itálii, kde nastoupil na hřiště do druhého poločasu za stavu 1:0 pro Rumuny místo brankáře Costela Pantilimona. V závěru utkání si vstřelil vlastní gól Ciprian Marica a Rumunsko tak remizovalo s favoritem 1:1.  V prvním barážovém utkání o MS 2014 15. listopadu 2013 proti Řecku jakožto brankářská jednotka kvůli zranění nechytal (chytal Bogdan Lobonț), Rumuni však porušili pravidla, když na 23členné soupisce měli nominované pouze dva brankáře, přičemž podle regulí FIFA musí mít každý tým 3 brankáře. Řecko zápas vyhrálo 3:1. V případě podání protestu řeckého týmu (což se nestalo) by Rumunsku hrozila kontumace 0:3 a Řekové by šli do odvety s lepší pozicí. Odveta skončila remízou 1:1 a Rumunsko tak na Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii nepostoupilo. Trenér rumunského národního týmu Anghel Iordănescu jej vzal na EURO 2016 ve Francii, kam Rumunsko postoupilo ze druhého místa kvalifikační skupiny F. Rumuni obsadili se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo v základní skupině A. Ciprian byl brankářskou jedničkou a odchytal všechny tři zápasy svého týmu na turnaji.

Ciprian Anton Tătărușanu [čiprijan teterušanu] (* 9. února 1986, Bukurešť, Rumunsko) je rumunský fotbalový brankář a reprezentant, který hraje v klubu ACF Fiorentina.


Život.

Narodila se 21. října 1628 v Cartageně jako nejmladší z třinácti dětí. Její otec Marco Aurelio Morata e Iscaya byl italský rytíř ze Savojska a její matka Juana Garibaldo byla taktéž italského původu. Oba rodiče zemřeli roku 1632 a to v rozmezí tři dnů. O Úrsulu se začala starat její starší sestra Sebastiana. Když jí byly 4 roky, onemocněla neštovicemi. Během této nemoci prošla prvním mystickým zážitkem. Dostala se do bezvědomí a během tohoto stavu prý viděla jasné božské světlo, které ji naplňovalo radostí.  Roku 1647 složila své řeholní sliby v klášteře klarisek-kapucínek v Murcii a přijala jméno Micaela. Když o rok později zasáhl město mor, Micaela ošetřovala nemocné. V letech 1651–1653 se zvedl tok řeky Segury a sestry byly nuceny odejít z kláštera do Monte de los Ermitas. Během tohoto období sestra Úrsula Micaela prožila temnou noc duše, fázi duchovní krize popsané mnoha mystiky.  Roku 1653 zažila svou první extázi, podobnou jaké měla sv. Terezie od Ježíše. V této extázi zažila anděla, který jí probodl šíp do srdce, a ona ucítila oheň božské lásky.  Během života zažívala mnohé extáze, vize či zázraky.  Roku 1669 začala budovat klášter v Alicante, kde se roku 1699 stala abatyší.  Zemřela 9. ledna 1703 ve věku 74 let. Po šesti dnech po její smrti bylo podle svědků její tělo stále teplé a nerozkládalo se.

Proces blahořečení.

Proces blahořečení byl zahájen v diecézi Orihuela-Alicante. Dne 11. září 2006 byl Kongregací pro blahořečení a svatořečení vydán "Nihil obstat," což znamená, že nic nebrání zahájení procesu jejího blahořečení. Nyní jí náleží titul Služebnice Boží.

Úrsula Micaela Morata (21. října 1628, Cartagena – 9. ledna 1703, Alicante) byla španělská řeholnice Řádu klarisek-kapucínek, mystička a zakladatelka kláštera.


Časný život.

Tomáš se narodil 1. června 1300 jako pátý syn anglického krále Eduarda I., a jako nejstarší syn z jeho druhého manželství s Markétou, dcerou francouzského krále Filipa III. Narodil se v kaštele v Brothertonu, Yorkshire, během matčiny cesty do Cawoodu, kde se konal porod. Podle Hiltona, Markéta bydlela na hradě Pontefract a bylo právě po honu, když na ni přišly porodní bolesti. Kronikář William Rishanger zaznamenal, že během obtížného porodu se matka modlila, jak bylo v té době zvykem, k Tomáši Becketovi, a Tomáš Brotherton byl tak pojmenován po tomto světci a místě narození.  Eduard I. rychle spěchal ke královně a novorozenci. Jeho bratr Edmund se narodil o ro později. Dokud jim nebylo šest let, dohlížela na ně kojná. Stejně jako jejich rodiče, se naučili hrát šachy a jezdit na koni. Navštívili je šlechtici a jejich nevlastní sestra Marie z Woodstocku, která byla jeptiškou. Jejich matka často doprovázela Eduarda na jeho taženích do Skotska, ale stále se informovala o jejich zdraví.  Jeho otec zemřel, když mu bylo sedm let. Tomášův nevlastní bratr, Eduard, se stal králem a Tomáš byl dědicem království, dokud se v roce 1312 nenarodil jeho synovec Eduard. Hrabství Cornwall bylo určeno pro Tomáše, ale Eduard ho místo toho daroval svému oblíbenci, Piersi Gavestonovi. Když bylo Tomášovi 10 let, Eduard jemu a Edmundovi udělil statky Rogera Bigoda, 5. hraběte z Norfolku, který zemřel bez dědiců v roce 1306.

Kariéra.

V roce 1312, byl nazýván "hrabětem z Norfolku" a 10. února 1316 byl jmenován Earlem Marshalem. Zatímco jeho bratr bojoval ve Skotsku, byl ustanoven Správcem Anglie. Byl známý svou horkou a násilnou povahou. Byl jednou z mnoha obětí nekontrolované chamtivosti králova nového oblíbence, Huga Despensera Mladšího a jeho otce Huga Despensera Staršího, kteří ukradli některé pozemky mladého hraběte. Spojil se s královnou Izabelou a Rogerem Mortimerem, když v roce 1326 napadli Anglii, a byl jedním z porotců v soudních jednáních proti oběma Despenserům. Když jeho synovec Eduard III. dosáhl dospělosti a ujal se vlády, stal se Tomáš jedním z jeho hlavních poradců. V bitvě u Halidon Hill 19. července 1333 velel pravému křídlu anglické armády jako Lord Marshal.  Zemřel asi 4. srpna 1338, a byl pohřben v Bury St Edmunds Abbey.  Jeho následnicí se stala jeho dcera Markéta, jako hraběnka z Norfolku. V roce 1397 se stala vévodkyní z Norfolku.  Jako syn Eduarda I., byl oprávněn nosit erb království Anglie.

Manželství a potomci.

Poprvé se oženil před 8. lednem 1326, s Alicí de Hares, dcerou sira Rogera de Hales. Měli spolu tři děti:  Alice de Hales zemřela v říjnu 1330.  Tomáš se podruhé oženil před 4. dubnem 1336 s Marií de Brewes, vdovou po siru Ralfovi de Cobham. Neměli spolu žádné přeživší potomky.

Tomáš, 1. hrabě z Norfolku (1. červen 1300 – 4. srpen 1338) byl synem krále Eduarda I. Anglického a jeho druhé manželky Markéty Francouzské, a mladším nevlastním bratrem Eduarda II. Zastával úřad Earl Marshal Anglie.


Život.

Markéta se narodila jako nejmladší dcera kurfiřta Jáchyma I. Braniborského a jeho manželky Alžběty, dcery krále Jana I. Dánského.

Pomořanská vévodkyně.

Markéta se poprvé provdala asi v devatenácti letech 23. ledna 1530 v Berlíně za téměř o dvacet let staršího vévodu Jiřího I. Pomořanského. Do manželství přinesla věno ve výši 20 000 guldenů, které Jiřímu I. umožnilo, aby jí převedl okresy Barth, Damgarten, Tribsees, Grimsby a Klempenow. Manželství bylo patrně dohodnuto během jednání na hradě Grimnitz o ústavním vztahu mezi Braniborskem a Pomořanskem. Jiří I. zemřel rok po svatbě a Markéta si užila vdovského důchodu pouhé tři roky. V Pomořansku byla docela neoblíbená a když anhaltský kníže Jan požádal o její ruku, musel její nevlastní syn Filip I. Pomořanský vybrat zvláštní daň na zaplacení jejího věna a odkoupení statků, které obdržela od prvního manžela.  Markéta Jiřímu porodila po jeho smrti pohrobka, dceru Jiřinu, která matku následovala do Anhaltska. V osmi letech se však vrátila do Pomořanska. Markéta uspěla v jednáních s nevlastním synem, aby odložila dceřin návrat až do května 1543.

Anhaltská kněžna.

Markétiným druhým manželem se stal 15. února 1534 v Dessau o sedm let starší kníže Jan V. Anhaltsko-Zerbstský. Manželství s Janem se brzy ukázalo jako nešťastné. Markéta od manžela utekla na své vdovské sídlo, hrad Roßlau. Martin Luther se pokusil být prostředníkem mezi Markétou a Janem. Navštívil ji na hradě Roßlau a chtře ji obviňoval, že opustila manžela. Tak započala ostrá slovní válka. Luther později uvedlː ""Musel jsem jí to říct dostatečně jasně, dokud jsem nevzbudil její hněv.""  Jan nakonec obvinil Markétu z nevěry a v roce 1550 ji uvěznil. Janův osobní lékař byl mučen, aby se přiznal ke vztahu s kněžnou, on však neustoupil. Markétě se podařilo uprchnout z vězení a po četných dobrodružstvích dorazila polonahá a okradená ke dvoru svého bratrance krále Kristiána III. Dánského V Kodani.  Později chvíli žila se svou starší sestrou Alžbětou, která jí radila, aby se zachránila třetím sňatkem. Alžběta považovala svou sestru za nespolehlivou a nestálou a varovala svého zetě Albrechta, aby k sobě Markétu nebral. Albrecht ji k sobě přesto vzal a po jeho smrti se o ní staral pruský správce Jiří Fridrich Braniborsko-Ansbašský, protože její vlastní děti ji odmítly podporovat.  Na konci svého života vedla neuspokojivou existenci v pomořansko-polském pohraničním regionu a údajně se provdala za prostého farmáře. Také se tvrdí, že kontaktovala svou těhotnou dceru Jiřinu a dokonce ji pod falešnou totožností navštívila ve Schlochau.

Potomci.

Z prvního manželství s vévodou Jiřím I. Pomořanským se jí narodila jedna dceraː  Svému druhému manželovi, knížeti Janovi Anhaltskému, porodila šest dětíː

Markéta Braniborská (1511 – po 3. listopadu 1577) byla braniborskou princeznou, prvním sňatkem pomořanskou vévodkyní a druhým sňatkem anhaltskou kněžnou.


Aplikace.

Ve verzi System 6 byl představen program MacroMaker, který umožnil uživateli zaznamenat vstup z klávesnice a akce provedené myší, která se nazývala makra. Tyto akce bylo pak dále možné použít. MacroMaker měl unikátní uživatelské rozhraní, které vypadalo a chovalo se jako magnetofon. MacroMaker měl oproti programu Microsoft AutoMac III (který nabízel Microsoft) ale nedostatečné funkce a také byl za to velice kritizován.  V Systému 6 byl také použit nástroj, nazývaný Font/DA Mover na správu písem a Desk Tools (DA). Tento nástroj byl vytvořen, protože DAS nebyly nainstalovány jako aplikace, ale místo toho byly integrovány do systému softwarových souborů, podobně jako pro drivery. To znamenalo, že DAS nemohly být řízeny pomocí finderu. Font/DA Mover byl použit také pro instalaci písem do systému 6 pro použití v softwaru, například MacWrite, Apple Word na zpracování softwaru. Font/DA Mover byl poprvé vyvinut Bertem Sloanem v roce 1985 a krátce poté byl zahrnut do systému Macintosh software jako standardní.

Multitasking.

Kooperativní multitasking realizoval Macintosh v březnu 1985 pomocí programu Switcher od Andy Hertzfelda, který umožnil uživateli spustit více aplikací a přepínat mezi nimi. Mnoho programů a funkcí nebylo se Switcherem kompatibilní. Switcher nebyl zařazen do operačního systému, ale bylo možné ho zakoupit od Apple samostatně. Oba systémy 5 a 6 měly místo toho zakomponován MultiFinder, který byl propracovanější. Multitasking v rámci systému Software 6 byl dobrovolný, spuštění by mohlo být nastaveno tak, aby se spouštěl Finder nebo MultiFinder. Pokud byl vybrán MultiFinder, Finder a jeho funkce nadále běžely, dokud nebyla zahájena nová činnost. MultiFinder umožnil uživatelům kolem oken běžících aplikací pro prohlížení vidět Finder ikony, jako jsou koše, nebo okna z jiné aplikace běžící na pozadí. To bylo na úkor více paměti RAM, což nebylo vždy možné – pokud jedna ze žádostí požadovala příliš velké množství paměti RAM, další nemohla být spuštěna.

Omezení.

Systém 6 byl nekompatibilní s většinou programů, protože vývojáři softwaru třetích stran neobdrželi kopie systému před jeho vydáním, což způsobovalo již zmíněnou nekompatibilitu. První verze systému 6 měla podle Apple 66 chyb, které měly být odstraněny opravným patchem, ale hlavní chyba, zahrnující mezery písma textu na obrazovce byla odstraněna až mnohem později.  Systém 6 měl několik významných omezení, které byly odstraněny jeho nástupcem, Systemem 7. Na rozdíl od novějších operačních systémů od Macintosh, System 6 a jeho apple menu nebylo přizpůsobitelné. Systém 6 podporoval 24bitovou adresaci paměti a omezenou kapacitu disku až 2 GiB a 65536 souborů na jednotku. Tato omezení byla odstraněna v Systemu 7, který umožnil, aby uživatel měnil barvy a různé další aspekty tohoto uživatelského rozhraní. Navíc System 6 neumožňoval uživatelům měnit písmo, velikosti, nebo styly pro uživatelské rozhraní prvků jako jsou menu a záhlaví okna.

System 6 (též System Software 6) je v informatice název operační systém pro počítače Macintosh s grafickým uživatelským rozhraním a monolitickým jádrem. Byl vydán společností Apple Computer v roce 1988 jako součást řady operačních systémů Mac OS. Prodej byl ukončen v roce 1991 vydáním verze System 7. Cena se při uvedení pohybovala kolem 49 US dolarů.


Taxonomie, nomenklatura.

Levharta Diardova popsal francouzský přírodovědec Georges Cuvier v roce 1823. Nazval ho vědeckým jménem "Felis diardi" podle svého žáka a kolegy, přírodovědce a objevitele Pierra-Médarda Diarda. Levhart Diardův byl dlouhou dobu považován za poddruh nebo regionální formu levharta obláčkového, obvykle byl uváděn pod vědeckým názvem "Neofelis nebulosa diardi". Až několik studií z let 2006 až 2011 přineslo jasné a respektované vydělení šelmy do samostatného druhu. Levhart Diardův, česky nazývaný též pardál ostrovní či pardál Diardův, se od kontinentálního levharta obláčkového liší geneticky, morfologicky a barvou srsti. Vzájemná druhová odlišnost je minimálně taková jako mezi jednotlivými druhy v rámci sesterského rodu "Panthera".  Rod "Neofelis" tvoří bazální klad všech kočkovitých, neboli jeho evoluční linie se od dalších druhů vydělila nejdříve, a to asi před 6 miliony lety. Výzkumy potvrdily, že oba druhy rodu "Neofelis" se navzájem oddělily před 1,4 až 2,9 miliony lety. Levhart Diardův zřejmě pochází ze Sumatry, odkud se dostal na Borneo a Jávu. Na Jávě vyhynul někdy během holocénu. V současnosti zahrnuje dva poddruhy (subspecie) nazývané "Neofelis diardi diardi" (levhart Diardův sumaterský či pardál ostrovní sumaterský) a "Neofelis diardi borneensis" (levhart Diardův bornejský či pardál ostrovní bornejský), které divergovaly před 400 až 120 tisíci lety. Subspecie se liší především znaky na lebce, zubech a čelistech. Zatím jen provizorně určené jsou i určité rozdíly ve zbarvení. Bornejský poddruh vykazuje podstatně větší genetickou diverzitu než sumaterský, což může souviset s Tobskou katastrofou před 73,5 tisíci lety, jež zřejmě přivedla sumaterský poddruh na pokraj vyhynutí.  Vědecká synonyma pro levharta Diardova jsou "Felis diardii," "Felis macrocelis," "Felis marmota," "Neofelis nebulosa diardi." V malajštině a indonéštině je nazýván "harimau akra, harimau dahan, harimau dan, macan dahan" nebo "machan dahan," v jazyku iban (část Malajsie, Brunej) se mu říká "engkuli."

Popis.

Levhart Diardův je středně velká podsaditá kočkovitá šelma. Nohy má relativně krátké, tlapy široké. Klouby umožňují natáčet zápěstí a prsty tak, aby objaly kmen stromů po straně a tím umožnily pohyb hlavou dolů, což dokáže jen několik druhů kočkovitých šelem. Srst má šedavě hnědou barvu a na břiše je výrazně světlejší. Obecně je tmavěji a více do šeda zbarvena než u levharta obláčkového. Obláčky (rozety, skvrny) tvoří dvě až tři řady na každém boku. Dosahují poněkud menších rozměrů než u většiny levhartů obláčkových, ale jsou tmavší s velkým množstvím skvrnek uvnitř. Na zadní části krku a na hřbetě má levhart Diardův dvojitý tmavý pruh, který se nicméně může rozpadat do skvrn. Ocas je velmi dlouhý (cca 55 až 91 cm, což činí 76–88 % délky těla), hustě osrstěný (především u samic) a posetý velkými tmavými skvrnami. Tělo bez ocasu měří na délku 69 až 108 cm. Hmotnost dospělých jedinců se obvykle pohybuje mezi 11 až 25 kg, přičemž rekordní jedinci mohou být zřejmě až 30 kg těžcí. Velmi výrazný je přitom pohlavní dimorfismus, kdy samci jsou často i dvakrát těžší než samice. V letech 2008 až 2014 bylo na Borneu odchyceno a změřeno 12 dospělých divokých pardálů. Samice vážily od 9,1 (starší samice se zlomenými dolními špičáky) do 18 kg, samci od 15 do 25,2 kg. Průměrně dosahují samice váhy mírně přes 12 kg, samci pak okolo 24 kg.

Stavba lebky.

Další odlišností oproti levhartu obláčkovému je stavba lebky, čelistí a chrupu. Levhart Diardův má delší horní špičáky (o 2–6 mm), silnější 4. premoláry (třenové zuby), naopak slabší 3. premoláry, užší přední část čelisti, relativně vyšší a širší lebku (v poměru k délce) a rozdílné některé další charakteristiky. Kondylobazální délka lebky (vzdálenost mezi nejpřednějším okrajem mezičelisti a nejzadnějším výběžkem týlních hrbolků) samců měří asi 157 mm (± 10 mm) a samic přibližně 129 mm (± 4 mm). Délka lebky typového exempláře byla 161,4 mm. Korunková délka horních špičáků (v zásadě část vyčnívající z dásně), dosahuje u samců asi 38 mm (u rekordních jedinců však tato hodnota může přesahovat 40 mm) a u samic asi 30 mm. Typový exemplář disponoval 32,8 mm dlouhými špičáky, tedy relativně krátkými. Důvodem byly opotřebené konce, které celkovou délku o nejméně 5 mm zkracovaly. V poměru k délce lebky a těla má levhart Diardův největší špičáky mezi kočkovitými šelmami. Jistou zvláštností je jejich mírně zploštělý tvar. Celkově má stavbu lebky a chrupu ze všech současných druhů kočkovitých šelem nejvíce podobnou vyhynulým šavlozubým kočkovitým šelmám.

Výskyt, populace.

Levhart Diardův se vyskytuje na ostrovech Sumatra a Borneo (státy Indonésie, Malajsie a Brunej), přičemž není známo, jestli žije i na malých ostrovech Batu poblíž Sumatry. Fosílie existují i z Jávy, ale v současné době zde tato šelma nežije. Odhad maximální rozlohy areálu výskytu na Borneu činí 378 900 km. Analýza dat pro Sumatru předpokládá území o rozloze maximálně 73 000 km a tedy celkový územní rozsah, kde levhart Diardův žije, činí maximálně 451 900 km. Tyto odhady jsou spíše optimistické a zahrnují data z roku 2010, případně o něco starší. Předpokládá se, že rozsah šelmou obyvatelného teritoria se především od roku 2010 zmenšuje v důsledku pokračujícího odlesňování. Populační hustota je poměrně nízká a kolísá od 0,7 po 4,4 jedinců na 100 km. Celkový počet dospělých jedinců je odhadován na přibližně 4500 zvířat, přičemž asi 3800 žije na Borneu a 730 na Sumatře.

Ekologie, chování.

Život levharta Diardova ve volné přírodě není příliš dobře zmapován, tudíž k mnoha aspektům jeho chování chybějí přesné informace. Obecně jde o poměrně adaptabilní zvíře, které žije v rozličných nadmořských výškách a to minimálně do 1850 m. Co se týče biotopu, jedná se o živočicha závislého na lese. Byl zaznamenán v relativně nenarušených tropických lesích různých typů i v lesích sekundárních případně těžených, čili umí se vypořádat i s určitým stupněm vyrušování ze strany člověka a jeho aktivit. Lidmi vysazované plantáže palem olejných však neobývá, nicméně migrovat přes ně asi dokáže.  Jde zřejmě o samotářskou šelmu. Některá dřívější pozorování naznačovala život v párech. Dokáže sice skvěle šplhat po stromech, ale většinou se pohybuje po zemi. Dříve se předpokládal jednoznačně noční způsob života, ale novější pozorování ukazují, že zvíře může být činné i za svítání či soumraku a méně často i během dne. Nejnižší aktivitu vykazuje okolo poledne. Panují dohady, podle nichž je sumaterský poddruh více stromový než bornejský a to kvůli přítomnosti tygra na ostrově. Podle výzkumů v oblasti Sabahu a Sarawaku (malajská část Bornea) využívá levhart stromy k odpočinku během dne. Důvodem může být i snaha vyhnout se na zemi se vyskytujícím pijavicím.

Teritorium.

K rozměrům teritoria jednotlivých levhartů existuje málo přesných dat. Samice, která byla opatřena sledovacím zařízením v oblasti Sabahu (severní Borneo) se během 109 dnů pohybovala na území 16,1 km, přičemž jádro tvořil okrsek o ploše 5,4 km. Plocha území samců odhadnutá z fotopastí přesahovala 45 km, přičemž mohla dosáhnout až 112 km.

Komunikace.

Výzkum publikovaný v roce 2016 ukázal, že levhart Diardův používá nejméně 10 různých způsobů vnitrodruhové komunikace. Stejně širokou komunikační škálou disponují tygři, téměř identické způsoby mají i levharti, gepardi, pumy a irbisové. Jde o rozhrabávání půdy zadníma nohama, značkování močí a trusem, tření o strom tváří, drásání kůry stromů drápy, válení se po zemi, tření a omotávání stromů ocasem, volání, očichávání a flémování (přenos pachů do Jacobsonova orgánu). Značnou komunikační aktivitu vyvíjejí především samci.

Potrava.

Levhart Diardův je masožravec a predátor. K jeho potravním návykům není k dispozici dostatek dat. Podle různých pozorování se živí poměrně širokou škálou malých a středně velkých zvířat, jako jsou sambaři, muntžaci, kančilové, prasata vousatá, různé druhy primátů (hulmani, makakové, kahauové nosatí, mláďata orangutanů), oviječi skvrnití, dikobrazi, ptáci a ryby. Napadá i domácí zvířata, především drůbež, kozy, prasata a psy, ale nejde o jeho běžnou kořist. Na kořist útočí jak na zemi, tak z korun stromů. Útočí ze zálohy, používá metodu skoku z úkrytu a krátkého prudkého sprintu, pokud to je nutné. Někdy si zabité zvíře vytahuje na stromy, aby je ochránil před mrchožrouty. Mladý samec držený v zajetí v Sarawaku ve 30. letech 20. století odmítal konzumovat maso zabitých zvířat. Byl tedy krmen živými kuřaty, jimž po usmrcení pečlivě vytrhával peří a opicemi, jimž jazykem odstraňoval srst. Podle některých pozorování se zdá, že svou kořist často zabíjí prokousnutím šíje. Výzkum provedený v Národním parku Gunung Pueh (Sarawak) publikovaný v roce 2018 naznačuje, že hlavní kořistí v této oblasti jsou muntžaci ("Muntiacus muntjak"). Levhart při lovu nespoléhá jen na zrak a sluch, ale využívá i čich.

Rozmnožování.

K rozmnožování levharta Diardova ve volné přírodě chybějí údaje. Některá data však existují ze zajetí, přičemž část informací je odvozena na základě pozorování rozmnožování levharta obláčkového. Samci levhartů Diardových někdy projevují vůči samicím zvýšenou agresivitu a občas je dokonce zabíjejí, což se týká především párů, které se poznají až v pozdějším věku. Proto je třeba v zajetí chovné páry seznámit již v raném věku. K páření dochází kdykoliv během roku, častěji však v období od prosince do března. Doba březosti trvá 85 až 95 dní. Poté samice porodí 1 až 5 mláďat, nejčastěji to jsou 2. Ta se osamostatňují po zhruba 10 měsících věku a přibližně ve dvou letech se začínají sama rozmnožovat. Interval mezi jednotlivými vrhy bývá přibližně 1 rok. Průměrná doba dožití dospělců ve volné přírodě se odhaduje na 11 let, ve výjimečných případech to může být až 17 let.

Hrozby, vztah s lidmi.

Hlavní hrozbou pro existenci levharta Diardova je odlesňování v důsledku těžby dřeva a kvůli vysazování palem olejných. Především na Borneu představuje deforestace zásadní problém, jak z hlediska celkové plošné ztráty biotopu, tak kvůli jeho fragmentaci. Ta má totiž za následek rozdělení jednotlivých populací a tím snížení genové variability se všemi negativními důsledky z toho plynoucími (například vyšší náchylnost k nemocem).  Druhým zásadním problémem je pytláctví. Nejde jen o přímé zabíjení levhartů (obvyklou metodou je chytání do ok) a následný prodej částí jejich těl, ale negativní vliv má i rozsáhlý lov různých jiných zvířat, která mnohdy tvoří levhartí kořist. Asi polovina živočichů, které šelma loví, je IUCN hodnocena jako „zranitelná“ nebo „ohrožená“. Menší hrozbou dokáží být i další lidské aktivity, například silniční provoz, který má za následek občasná úmrtí.  V minulosti byl levhart Diardův loven různými domorodými etniky na Borneu, především kvůli zisku trofejí v podobě zubů (náušnice) a kůže (ceremoniální oblečení, ozdoba sedaček). V průběhu 20. století však tato činnost slábla a v 80. letech 20. století téměř ustala.  Neexistují žádné věrohodné zprávy o tom, že by levhart Diardův usmrtil člověka. V sebeobraně nebo ve stresu je nicméně schopen na lidi zaútočit a poranit je.

Obchod.

Levhart Diardův je podobně jako levhart obláčkový předmětem legálního i nelegálního obchodu. Ten se týká kůží (pro ozdobu, na výrobu bubnů), částí těl (pro orientální medicínu, na jídlo) a živých zvířat (na chov). Podle údajů zpracovaných CITES (Úmluva o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin), které jsou však s velkou pravděpodobností neúplné, bylo v letech 1975 až 2013 legálně obchodováno s 212 živými levharty rodu "Neofelis" bez rozlišení druhu resp. poddruhu. Šelmy byly vyvezeny z 20 zemí, v 15 z nich však vůbec nežijí ve volné přírodě. Největším obchodníkem živých zvířat byly v uvedených letech Spojené státy americké (61 zvířat), následované Čínou (37 zvířat) a Tchaj-wanem. Malajsie vyvezla dva jedince. Indonésie ani Brunej, tedy další státy, kde žije levhart Diardův, se do oficiálního legálního obchodu ve sledovaných letech vůbec nezapojily. Jednoznačně největším dovozcem pak bylo Japonsko (131 zvířat). Do ilegálního obchodu, který je daleko hůře podchytitelný, se zapojují především země východní a jihovýchodní Asie. Většina zvířat nebo jejich částí přitom míří do Číny.

Ochrana.

Oba levharti rodu "Neofelis" jsou vedeni v Příloze I CITES, což znamená, že obchod s nimi je možný jen za velmi specifických podmínek. Všechny země, kde pardálové žijí, se k úmluvě připojily. Mezinárodní svaz ochrany přírody hodnotí levharta Diardova jako zranitelný druh. Na všech územích svého výskytu je šelma oficiálně pod plnou ochranou úřadů. V malajské části Bornea může být zabita jen v sebeobraně. K takovým incidentům však dochází vzácně, což naznačil průzkum provedený v Sarawaku v letech 2013 až 2016.  Celkově je druh v porovnání s ostatními velkými kočkami velmi málo prozkoumán a v současnosti (2016 až 2019) probíhají terénní výzkumy v Sabahu, jež mají pomoci objasnit ekologii a chování této šelmy, aby bylo možno přijmout lepší ochranná opatření.

Levhart Diardův ("Neofelis diardi"), také pardál Diardův a pardál ostrovní je kočkovitá šelma z podčeledi Pantherinae (velké kočky) a rodu "Neofelis". Byl popsán francouzským přírodovědcem Georgesem Cuvierem v roce 1823. Dříve byl řazen do stejného taxonu s levhartem obláčkovým (jako jeho poddruh), ale na základě genetických testů byl v roce 2006 klasifikován jako samostatný druh. Žije na Borneu, Sumatře a možná i na malých ostrovech Batu. Dělí se na dva poddruhy: "Neofelis diardi borneensis" a "Neofelis diardi diardi", které se liší především stavbou lebky.


Život.

Kurt Seligmann absolvoval Školu výtvarných umění v Ženevě v roce 1920, kde se spřátelil se sochařem Albertem Giacomettim. Poté odešel do Paříže, kde studoval v ateliéru, který vedl André Lhote. Nakonec studoval rovněž na Akademii výtvarných umění ve Florencii. Na počátku třicátých let uskutečnil řadu výprav včetně jedné do Řecka s architektem Le Corbusierem. V Paříži se Kurt Seligmann stal členem seskupení "Abstraction-Creation" a přátelil se s Hansem Arpem. Od roku 1934 se přikláněl k surrealismu a formálním členem skupiny se stal v roce 1937. Přispíval ilustracemi do revue "Minotaure", kterou v roce 1933 začal vydávat Albert Skira. Účastnil se v té době řady skupinových výstav (Salon des Surindépendants v Paříži, Palais des Beaux-Arts v Bruselu atd.). Jeho první sólová výstava se konala v roce 1932 v Galerii Jeanne Bucher v Paříži. Tam se poprvé setkal s André Bretonem. V roce 1938 se Kurt Seligmann účastnil "Mezinárodní výstavy surrealismu" v Paříži. Podílel se i na ilustracích kompletních děl Lautréamontových (s Braunerem, Dominguezem, Ernstem, Man Rayem, Massonem, Mattou, Miróem, Paalenem a Tanguyem).  V roce 1939 Kurt Seligmann začal učit v New Yorku a posléze se tam trvale usadil. Byl poté velmi nápomocen Bretonovi, který v roce 1941 emigroval do USA, během psaní jeho knihy "Arkán 17". Breton v něm našel velkou pomoc při svých esoterických výzkumech: Kurt Seligmann byl velkým bibliofilem, který Bretonovi zprostředkoval mnoho materiálů na témata jako je tarot, symbolika čísel, a také na mýtus o Isidě a Osiridovi. Seligmann byl rovněž autorem encyklopedické knihy "Miroir de la magie" napsané v roce 1948.  V roce 1950 se Seligmann stal občanem Spojených států. Zemřel v roce 1962 na své farmě v Sugar Loaf v USA.

Výstavy.

Výběr

Kurt Seligmann (20. července 1900 Basilej Švýcarsko – 2. ledna 1962 Sugar Loaf Orange County, stát New York) byl malíř a spisovatel hlásící se k surrealismu.


Životopis.

Heinrich Boere se narodil v Německu nizozemskému otci a německé matce. Rodiče se však přestěhovali do nizozemského Maastrichtu, když mu byly dva roky.  Do Waffen-SS se přihlásil v září 1940, několik měsíců po německé okupaci Nizozemska. V červnu 1941 v 19 letech odjel bojovat na východní frontu. V prosinci 1942 byl kvůli onemocnění poslán zpět do Maastrichtu.

Válečné zločiny.

V roce 1943 se stal členem oddílu Waffen-SS tvořeného nizozemskými dobrovolníky. Oddíl měl v odvetě za partyzánské akce vůči nacistickým okupantům za úkol likvidaci lidí patřících k nizozemskému hnutí odporu a protiněmecky smýšlejících. Po útocích na německé okupační jednotky a nizozemské kolaboranty nařídil velitel SS v Nizozemska, Hanns Albin Rauter, odvetu v podobě zavraždění civilistů spojovaných s partyzány. Během této operace s názvem "Silbertanne (Stříbrná jedle)" zahynulo minimálně 54 lidí. Boere se přiznal k vraždě tří z nich.  První oběť, farmaceuta a otce 12 dětí Fritze Huberta Ernsta Bicknese, zastřelil v červenci 1944. Další dvě vraždy spáchal v září téhož roku.

Poválečná léta.

Po válce strávil Boere dva roky ve spojeneckém zajateckém táboře. Byl vyslýchán a ke třem vraždám se přiznal. Po propuštění z tábora se nejprve ze strachu z dlouholetého věznění skrýval, pak se mu podařilo před spravedlností prchnout do Německa. V roce 1949 jej nizozemský soud v nepřítomnosti odsoudil k trestu smrti za tři vraždy, napomáhání nepříteli a službu v armádě nepřítele. Kvůli poslednímu z těchto činů podle nizozemského práva automaticky ztratil občanství této země. Na základě zákona, schváleného Adolf Hitlerem, se Boere přihlásil k německému občanství – měl ho mít zaručeno díky členství v SS. Zákon zůstal platný ještě v 60. letech, pak byl však na nátlak Evropské unie zrušen. Boere pak oficiálně nebyl občanem žádného státu.  Nizozemská vláda opakovaně marně žádala Německo o Boerovo vydání. V Západním Německu nikdy před soud postaven nebyl, v 80. letech zde byl jeho případ zastaven. Na to ale Nizozemsko reagovalo novou žádostí o vydání, až nakonec německý nejvyšší soud po dlouhých právních průtazích proces v Německu umožnil. Boere již také figuroval na seznamu nejhledanějších nacistických válečných zločinců vydávaném Centrem Simona Wiesenthala.  V dubnu 2008 státní zastupitelství v Dortmundu oznámilo, že připravuje Boerovu obžalobu. V lednu 2009 soud v Aachen rozhodl, že Boere ze zdravotních důvodů nemusí být před soud postaven. Odvolací soud však toto rozhodnutí o půl roku později zrušil. Proces tak byl 28. října 2009 zahájen. V březnu 2010 byl Boere v Aachen odsouzen na doživotí. Jeho obhajoba tvrzením, že pokud by neuposlechl rozkazy, byl by sám zastřelen (tzv. "„norimberská obhajoba“"), byla odmítnuta.  Do té doby žil Boere, upoutaný na vozík, v domově důchodců v Eschweileru u Aachen. Poté, co padl rozsudek, byl převezen do vězeňského zařízení rovněž v Severním Porýní-Vestfálsku. Svůj doživotní trest nastoupil 16. prosince 2011. Zemřel 1. prosince 2013 ve vězeňské vazbě v Fröndenbergu.

Heinrich Boere (27. září 1921, Eschweiler, Německo - 1. prosince 2013, Fröndenberg, Německo) byl válečný zločinec nizozemsko-německého původu, někdejší člen nacistických jednotek Waffen-SS.


Život.

Navštěvoval katolické gymnázium v Banské Bystrici, ale školní rok 1905/1906 absolvoval na Mariánském chlapeckém ústavu v Budapešti. Po maturitě studoval na "Vysoké škole obchodní v Budapešti" a praxi absolvoval v Hamburgu, Berlíně a v dalších městech Evropy i v zámoří. Do roku 1921 vedl rodinný obchod v Banské Bystrici.  Od osmi let hrál na klavír u prof. Jakuba Scheinbergera v Banské Bystrici. V době studia v Budapešti studoval i kompozici u prof. Sándora Dobóa. V roce 1921 předal rodinný obchod svým sourozencům a odešel do Berlína aby studoval kompozici u Hermana Büchela. Po návratu na Slovensko vedl svůj hotelový areál "Móry" na Novém Štrbském plese, který se stal centrem kulturního života. Spolu s manželkou Magdou tu pořádali hudební salony, na kterých vystupovali se svými hosty a které vysílal Radiojournal Košice v přímém přenosu. Častými hosty byli malíř Edmund Gwerk, skladatelé Alexander Albrecht, Béla Bartók, Viliam Figuš-Bystrý,Eugen Suchoň, Alexander Moyzes, pěvci Marta Krásová, Josef Munclingr, Oldřich Nový, Štefan Hoza, manželé Sylvie a Rudolf Macudzinski, klavírista Michal Knechtsberger, libretista Móryových operet Günther Bibo a mnozí další. V Banské Bystrici založil sportovní klub BAC.  Po 2. světové válce působil jako učitel a později ředitel Hudební školy ve Spišské Nové Vsi. Od roku 1960 žil a tvořil v Bratislavě. Jeho pozůstalost je uložena v "Literárnom a hudobnom múzeu" v Banské Bystrici.

Dílo.

Ján Móry je autorem dvanácti jevištních děl, více než dvou set písní, orchestrálních a komorních skladeb. Komponoval rovněž chrámovou hudbu. Byl významnou osobností hudebního života jako tvůrce slovenské zábavné hudby. Jeho písně, operety a zpěvohry se hrály rovněž v Čechách a v Německu.

Ján Móry (také psán Johann Mory, pseudonym: H. Tschirmer) (10. června 1892 Banská Bystrica – 5. května 1978 Bratislava) byl slovenský hudební skladatel a pedagog.


Životní dráha.

Claus Spahn studoval v Kolíně nad Rýnem divadelnictví, germanistiku, filozofii a historii umění. Za dizertační práci s námětem "Historie divadelnictví v Porúří do roku 1933" byl mu přiznán titul doktora filológie. Od roku 1969 do roku 2005 vykonával redaktorskou práci ve WDR a vyprodukoval četné seriály, portréty a dokumentaci v kulturní politice.  Velké uznáni a vynikající jméno si vydobyl na mezinárodním poli za šachové programy. Od roku 1983 do roku 2005 moderoval živě vysílání "Šachy velmistrů" (). O pohár WDR hráli i Garri Kasparov, Anatolij Karpov, Višvanáthan Ánand a Vladimir Kramnik. Jeho iniciativě a jeho angažovanosti vděčí i Dortmunske šachové turnaje za patřičnou publicitu a známost.

Seriály a filmy.

Claus Spahn napsal a vyprodukoval mezi jinými seriál "Keine Angst vorm Fliegen" (Žádný strach před létáním), "Der Elternführerschein" (Rodičovský průkaz); velice populární byla jeho série "Wenn die Liebe hinfällt" (Když padne láska), Spahn a Lida Winiewicz. Jeho dílo "Niemand soll der Nächste sein" (Nikdo nebude příští) mu vyneslo uznáni za angažovanost v boji proti rakovině od německého ministerstva zdravotnictví. Další seriál k ochraně osobních dat "Computer können nicht vergessen" (Počítače nezapomínají) bylo odměněno cenou německého průmyslového svazu. Jeho prvotina "Žádný strach před létáním" dala podnět k seminářům po celé spolkové republice (Co-autor:Rainer Pieritz). Další díla autora, režiséra, moderátora Claus Spahn jsou např, portrét "Carl Djerassi - Sběratel umění a otec pilulky", nebo řada "Význačné portréty" "Otto Erich Deutsch - Deutschverzeichnis".

Vyznamenání.

Rok 1992 "Ehrenteller des Deutschen Schachbundes" (Čestný talíř německého šachového svazu). Dvakrát byl vyznamenán od téhož svazu jako nejlepší žurnalista roku (1983/2001). Následovalo uznáni od Evropske šachové unie v roce 2002 byl vyznamenán cenou (Zlatou plaketu Čestný velmistrovsky titul FIDE).  Nejvyšší oceněni - v roce 2001 - Za dlouholetou vynikající žurnalistickou a redakční činnost mu Prezident Německa Johannes Rau udělil státní vyznamenání "Kříž za zásluhy".

Claus Spahn (* 15. května 1940 v Bottropu v Německu), byl činný nejdříve jako redaktor WDR, později moderátor, producent a autor. V roce 2001 byl vyznamenán německým křížem za zásluhy.


Historie.

Historie Polské národní knihovny sahá 18. století (Knihovna Zaluských). Díky usnesení polského sněmu měla od začátku právo na jeden bezúplatný povinný výtisk každé knihy vydané na území tehdejšího polského státu. Po druhém dělení Polska byly sbírky knihovny zabaveny ruskou armádou a odeslány do Petrohradu, kde se v roce 1795 staly základem pro nově zřízenou Carskou veřejnou knihovnu. Část sbírky byla poškozena, zničena nebo odcizena v důsledku nesprávného zacházení během přepravy knih do Ruska.  Po obnovení samostatnosti v roce 1918 neexistovalo v Polsku mnoho centrálních institucí, včetně národní knihovny. Teprve 24. února 1928 roku byla nařízením prezidenta Ignacého Moścického zřízena Polská národní knihovna v její moderní podobě. Knihovna byla otevřena veřejnosti v roce 1930 a původně shromažďovala 200 000 položek. Jejím prvním ředitelem byl Stefan Demby, kterého nahradil Stefan Vrtel-Wierczyński v roce 1934. Sbírky knihovny se díky novým přírůstkům velmi rychle zvětšovaly. K příkladu prezident Mościcki věnoval Knihovně všechny knihy a rukopisy ze sbírky z paláce ve Wilanově, včetně 40 000 svazků a 20 000 kreseb z kolekce Stanislawa Kostka Potockého.  Národní knihovně chyběla v meziválečném období vlastní budova. V důsledku toho byly sbírky uchovávány v skladovacích prostorech v různých částech města. Hlavní studovna se nacházela v budově nově postavené knihovny Varšavské ekonomické školy. Speciální sbírky byly v roce 1935 umístěny v Paláci Potockých ve Varšavě. Plány stavby nového sídla Knihovny přerušil německý útok proti Polsku, který zahájil druhou světovou válku v Evropě.  Před druhou světovou válkou k sbírkám knihovny patřilo: V roce 1940 přejmenovali Němečtí okupanti Národní knihovnu na Městskou knihovnu ve Varšavě a změnili její organizační strukturu: Speciální sbírky byly v roce 1944 spáleny jako perzekuce po skončení Varšavského povstání. 80 000 starých tisků, včetně bezcenných polských exteriorik z 16.-18. století, 26 000 rukopisů, 2 500 inkunábulí, 10 000 kreseb a grafik, 50 000 hudebnin a divadelních dokumentů bylo zničeno. Podle poválečných odhadu z původních 6 milionů svazků, které vlastnily varšavské knihovny v roce 1939, bylo během druhé světové války zničeno nebo ztratilo se kolem 3,6 milionů svazků, z čeho většina patřila Národní knihovně.  Knihovna obnovila činnost v roce 1945. Do Polska se postupně vrátily sbírky vyvezené do Německa a Rakouska a také pozůstalosti jiných sbírek, mezi jiné Knihovny Krasinských a Przezdzieckých.[8] V roce 1959 se z Kanady vrátily jedny z nejstarších polsky psaných památek Svatokřížská kázání, Žaltář florianský a Chopinovy rukopisy.  V letech 1962–1976 byl pro Knihovnu vznesen nový komplex budov na adrese aleje Niepodległości 213.

Sbírky.

Sbírky Polské národní knihovny patří k nejvýznamnějším v Polsku. Mezi více než 8 500 000 položek, které byly shromážděny ve skladech knihovny na konci roku 2016, se nacházelo více než 162 000 svazků starých tisků, více než 26 000 rukopisů (včetně 7 000 hudebních rukopisů), více než 120 000 hudebnin a také 485 000 grafik.  V Knihovně se nacházejí také fotografie a jiné grafické dokumenty, více než 130 000 atlasů a map, 2 000 000 příležitostných tisků, 2 000 000 knih a 1 000 000 novin a časopisů z 19. a 20. století.  K nejvýznamnějším položkám ve sbírce patří 151 listů Codexu Suprasliensis, který je zapsán do Registru UNESCO Paměť světa v roce 2007 jako výraz uznání jeho nadnárodního a nadregionálního významu.  Od roku 2012 Knihovna sděluje část svých bibliografických záznamů v katalogu Worldcat.

Polská národní knihovna () je centrální knihovna Polska. Knihovna je nejdůležitější polskou vědeckou knihovnou pro humanitní vědy, hlavním literární archivem a centrem informace o knihách a pro knihovny. Zřizovatelem je Ministerstvo kultury a národního kulturního dědictví.


Kata řady Heian.

Řada Heian je pěticí kat odstupňovaných podle obtížnosti. Jsou to katy tzv. žákovské.

Hlavní složky kata.

Mimo již zmíněných obratů, přesunů a aplikací technik je důležité také fázování neboli časování, kdy je jaká technika provedena. Dýchání je další, na první pohled jednoduchou částí kata. Nejdůležitější je výdech provázený "kime" (zpevněním) na konci každé techniky. Bunkai (aplikace) je hlavním prvkem pochopení kata. Jednoduše k čemu jaká technika slouží, jak pomyslní soupeři útočí atd. Embusen je trasou kata, cestou po které se cvičící pohybuje. Nedodržení např. úhlu trasy vede k tomu,že cvičící neskončí na tom samém místě kde začínal.

Soutěžní disciplína.

Na soutěžích se předpokládá naprosté zvládnutí dané katy, hodnotí se rychlost, síla, dynamika i celkový vzhled kata. Jako nominační kata se používají Jion, Bassai-dai, Kanku-dai a Enpi.

Bunkai.

Každá kata obsahuje množství bojových technik a postupů, které by si měl karateka osvojit. K tomu slouží trénink bunkai. Pro označení aplikací kata je možné použít 2 znaky. První z nich Oyo znamená "praktické užití" a je výstižnější než slovo Bunkai, které znamená "rozebrat, analyzovat". Doslovně přeloženo "bunkai" znamená "analýza". Nejedná se tedy o "aplikaci technik" či sebeobranu v pravém slova smyslu. Pod pojmem bunkai se skrývají i filosofické či historické zajímavosti, které jsou v kata obsažené. Názory na rozbor či analýzu kata se velmi liší – v JKA je tréninkový systém postaven dominantně na kata, ve sportovním karate se analýza kata vesměs vypouští. Každý z přístupů má své výhody a nevýhody. Zde se třeba si uvědomit, že v minulosti mistři okinawa-te učili jednu, dvě nebo maximálně tři kata a v nich se odrážel celý systém jejich boje. Dnešní vysoký počet kata v Šótókanu vznikl v nedávné minulosti.

Kata (v japonštině 型) je jedna ze tří hlavních částí karate, ale třeba i taekwondo, aikida, kenda a dalších bojových sportů. Jde o stínový způsob boje s několika imaginárními soupeři. Před zavedením kumite to byl jediný způsob nácviku boje. Slouží k nácviku obratů, přechodů mezi postoji, samotné chůzi v postoji a procvičení technik. Každá kata má přesně daný obsah, délku i fázování. Každá kata začíná a končí úklonou, až na výjimky obsahuje dvě "kiai" (výkřik znamenající maximální nasazení) a začíná obrannou technikou.