Život.

O'Hare se narodil v Kansas City v Missouri Margaretě Kareneové (25. leden 1931 - 8. říjen 2008) a Johnovi M. O'Hare. Má tři sestry, Pam, Patricii a Kathleen, a jednoho bratra, Michaela. O'Hare vyrůstal v předměstí Detroitu, žil v Southfieldi do 15 let, poté se jeho rodina přestěhovala do Wing Lake v Bloomfield Hills. Jeho matka byla muzikantka a jako dítě hrál na varhany. O'Hare je irského původu a je držitelem irského pasu.  Jako teenager zpíval O'Hare ve školním sboru a v roce 1974 se zúčastnil svého prvního konkurzu, kde získal roli v muzikálu "Show boat". V roce 1980 maturoval na Brother Rice High School. Téhož roku se rozhodl pro studium herectví na chicagské Severozápadní univerzitě. V Chicagu pak působil 12 let jako divadelní herec, než se rozhodl odjet do New Yorku.

Kariéra.

V roce 2003 si O'Hare zahrál doktora ve filmu "21 gramů". Objevil se v několika epizodách "Právo a pořádek" a jejich spin-offech "" a "".  V roce 2008 si zahrál jako hostující hvězda v několika epizodách seriálů "Bratři a sestry". Zahrál si v celovečerních filmech "Nepovedený večírek", "21 gramů", "Procitnutí v Garden State", "Hra s nevěrou", "Michael Clayton", "Síla srdce", "Half Nelson", "Soukromá válka pana Wilsona", "Milk", "Výměna", "Na hraně temnoty". V roce 2009 ztvárnil Phillipa Steela v životopisném filmu "Angličan v New Yorku". V tomto roce si také zahrál v jedné epizodě seriálu "Znuděný k smrti".  V roce 2010 se O'Hare připojil k seriálu "Pravá krev" od HBO, kde si zahrál upíra Russella Edgingtona, kterému je 2800 let. V roce 2011 se objevil ve filmu "Orel Deváté legie", zahrál si v drama seriálu "Dobrá manželka" a byl obsazen jako hostující hvězda do role Larryho Harveyho v první sérii "American Horror Story", "Murder House".  V roce 2012 si zahrál po boku Amy Adamsové a Donny Murphyové v muzikálu "Into the Woods". V roce 2013 se O'Hare vrátil do "American Horror Story", kde si zahrál ve třetí sérii, "Coven", komorníka Spaldinga. V tomto roce byl obsazen i do čtvrté série "American Horror Story", "Freak Show", kde získal roli'sběratele zrůd' Stanleyho.  V roce 2015 si zahrál Liz Taylorovou v "American Horror Story: Hotel".

Osobní život.

Dne 28. července 2011 si vzal návrháře Huga Redwooda. Společně adoptovali syna Declana.

Denis Patrick Seamus O'Hare (* 17. ledna 1962 Kansas City, Missouri, USA) je americký herec známý pro svůj výkon v představeních "Take Me Out" a "Sweet Charity", nebo ve fantasy seriálu "Pravá krev", kde si zahrál upíra Russella Edgingtona. Je také znám pro svou roli Larryho Harvey v první sérii "American Horror Story" - "Murder House", za kterou byl nominován na cenu Emmy za vedlejší roli v minisérii nebo filmu pro rok 2012. Do seriálu se vrátil i pro "Coven", třetí sérii, kde si zahrál Spaldinga, ve "Freak Show" Stanleyho a v páté sérii s podtitulem Hotel se ujal role Liz Taylorové.


Geografie.

Dúmá je největším městem ležícím v sídelní kaši v oáze Ghúta, která z jihu a východu obklopuje Damašek. Kolem města Dúmá vede strategická dálnice M5 spojující Damašek se severem země a přes syrskou poušť a také s iráckým hlavním městem Bagdád.

Historie.

Od počátku syrské občanské války bylo město Dúmá jedním z center odporu proti vládě prezidenta Bašára Asada. V lednu 2012 Syrské ozbrojené síly obsadili město. Povstalecké síly však nad městem opětovně získaly kontrolu v říjnu 2012.  V dubnu 2013 oblehla Syrská armáda povstalci obsazená města ve východní Ghútě, čímž od potravin a lékařské pomoci odřízla kolem 400 tisíc lidí. V oblasti působilo několik povstaleckých skupin, které válčily i mezi sebou, například Džaiš al-Islam, Fajlak ar-Rahman nebo skupina Haját Tahrír aš-Šám, která je napojená na Al-Káidu a dříve se nazývala Fronta an-Nusra.  V březnu 2018 provládní síly obsadily většinu povstaleckých území ve východní Ghútě. Dúmá tak zůstala posledním povstaleckým městem v oblasti. Město ovládala koalice islamistických a salafistických jednotek Džaiš al-Islam. Na začátku dubna byly v Dúmá údajně použity chemické zbraně. Z chemického útoku koalice Džaiš al-Islam obvinila syrský režim. Dne 14. dubna 2018 USA, Británie a Francie vypálily 103 střel Tomahawk proti Sýrii jako odvetu za zmíněné údajné použití chemických zbraní vládními sílami prezidenta Asada.  6. července 2018 Organizace pro zákaz chemických zbraní vydala předběžnou zprávu o výsledcích testů, které byly provedeny ve dvou pověřených laboratořích.  Laboratoř DL03 uvedla, že v testovaných vzorcích nenalezla chemikálie, které by byly relevantní z hlediska Úmluvy o chemických zbraních, případně takové, které by souvisely s nervově paralytickými látkami. Laboratoř DL02 uvedla, že nalezla různorodé chemické sloučeniny obsahující chlór (např. kyselinu trichloroctovou nebo chloralhydrát).

Dúmá (: دوما) je město v Guvernorát Ríf Dimašq (doslova předměstí Damašku) vzdálené 10 km severovýchodně od centra syrského hlavního města Damašek. Město je také sídelním městem stejnojmenného okresu.


Klubová kariéra.

Tello se narodil v katalánském městě Sabadell. S fotbalem začal v malém klubu CF Can Rull, odkud přešel do věhlasné mládežnické akademie FC Barcelony. Odtud odešel na jednoroční hostování do regionálního klubu CF Damm. V roce 2008 podepsal smlouvu s klubem RCD Espanyol.  V červnu 2010 odešel do rezervního týmu katalánského velkoklubu FC Barcelona a postupně se propracoval až do prvního mužstva. V sezóně 2011/12 získal s klubem prvenství v Copa del Rey. Sezóna 2012/13 skončila úspěšně, po vyřazení v semifinále Ligy mistrů Bayernem Mnichov získal se svými spoluhráči titul ve španělské lize.  S Barcelonou postoupil ze základní skupiny H do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, katalánský tým v ní obsadil se ziskem 13 bodů první místo. V posledním utkání skupiny 11. prosince 2013 vstřelil jednu branku proti skotskému týmu Celtic FC a přispěl tak k drtivému vítězství 6:1.  V červenci 2014 odešel na dvouleté hostování do FC Porto, součástí smlouvy byla i opce na případnou koupi. V Portu působil do ledna 2016, poté šel na hostování do Itálie do klubu ACF Fiorentina.  V červenci 2017 přestoupil z FC Barcelona do jiného španělského klubu Betis Sevilla. Podepsal zde pětiletou smlouvu.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Hrál za španělské mládežnické reprezentace. Se španělskou reprezentací do 20 let se zúčastnil Mistrovství světa hráčů do 20 let 2011 v Kolumbii, kde byl jeho tým vyřazen ve čtvrtfinále Brazílií v penaltovém rozstřelu. S týmem do 21 let vyhrál Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2013 v Izraeli, kde mladí Španělé porazili ve finále Itálii 4:2.  Cristian Tello byl v létě 2012 napsán na soupisku španělského výběru do 23 let pro Letní olympijské hry 2012 v Londýně. Španělsko (které mělo na soupisce i hráče z A-mužstva) zde bylo po vítězství na EURU 2012 největším favoritem, ale po dvou prohrách 0:1 (s Japonskem a Hondurasem) a jedné remíze s Marokem (0:0) vypadlo překvapivě již v základní skupině D. Tello nastoupil do všech tří utkání, vždy střídal.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Španělska přezdívaném "La Furia Roja" debutoval 14. 8. 2013 v přátelském zápase proti domácímu týmu Ekvádoru (výhra 2:0).

Cristian Tello Herrera [kristijan telo erera] (* 11. srpna 1991, Sabadell, Španělsko) je španělský fotbalový záložník nebo útočník a reprezentant, od července 2017 hráč klubu Betis Sevilla.


Pozadí vzniku a klasifikace.

Po podpisu washingtonských dohod se závody v námořním zbrojení nezastavily – pouze se přesunuly od bitevních lodí a bitevních křižníků k do té doby druhořadým kategoriím, jako byly křižníky a torpédoborce. Následující londýnská odzbrojovací konference přidala omezení i na tyto kategorie. Podle článku III.16 londýnské smlouvy nesmělo císařské námořnictvo k 31. prosinci 1936 překročit v kategorii torpédoborců celkový limit 105 500 T standardního výtlaku. Podmínky smlouvy dále neumožňovaly stavbu dalších jednotek třídy "Fubuki" (limit 16 880 T v jednotkách převyšujících standardní výtlak 1500 T třída "Fubuki" již překročila, ale rozestavěné torpédoborce směly být dokončeny). Vzniklou situaci chtělo císařské námořnictvo řešit stavbou dvanácti torpédoborců třídy "Hacuharu" schválených v rámci „doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931“ (známějšího jako „1. doplňovací program“ ~ ~ "Dai–iči–dži hodžú keikaku", či neoficiálně „program prvního kruhu“ ~ ~ "Maru iči keikaku"). Tím ale císařské námořnictvo vyčerpalo svůj limit pro kategorii torpédoborců. Používat torpédoborce v roli "keibikan" ( ~ válečná loď strážící přístav) by v nastalé situaci byl luxus, který si nemohlo císařské námořnictvo dovolit. Proto se "Kaigun gunreibu" ( ~ námořní generální štáb) pokusil obranu námořních základen a přilehlých vod zajistit plavidly mimo omezení londýnské smlouvy – tedy do 600 T standardního výtlaku (jestliže měly být vyzbrojeny torpédy). Kvůli novým plavidlům císařské námořnictvo obnovilo klasifikační kategorii "suiraitei", která byla předtím zrušena 15. ledna 1924. Od dělení na další třídy ale bylo – na rozdíl od staré kategorie "suiraitei" – upuštěno. Stejně jako předchozí "suiraitei" ani nová kategorie nespadala do kategorie "gunkan" ( ~ válečná loď).  Podle původních požadavků "Kaigun gunreibu" měly nové torpédovky mít rychlost 30 uzlů (55,6 km/h), dosah 3000 námořních mil (5556 km) při 14 uzlech (25,9 km/h) a výzbroj složenou ze tří 127mm kanónů typu 3. roku a čtyř (2xII) 533mm torpédometů s celkovou zásobou osmi torpéd. To vše při standardním výtlaku maximálně 600 T. Nové torpédovky tak měly při menším výtlaku a menší maximální rychlosti, ale se silnější výzbrojí, plnit úkoly torpédoborců II. třídy ( "nitó kučikukan"). 2/3 zkouškový výtlak ale u původního návrhu vycházel na 720 tun, což znamenalo, že by se nepodařilo dodržet 600T limit u standardního výtlaku. "Kaigun kansei honbu" ( ~ námořní technický úřad) proto musel plány budoucí třídy "Čidory" přepracovat. Kvůli londýnským limitům by stačilo snížit 2/3 zkouškový výtlak asi o 40 tun, ale rozpočtová omezení počátkem 30. let si vynutila redukci až na 535 T standardního, či 615 t zkouškového výtlaku.  Navzdory nutnosti omezit výtlak nových plavidel, "Kaigun gunreibu" trval na zachování jejich bojového potenciálu. Úspory se tedy musely najít kdekoliv jinde, například využitím tehdy nového elektrického svařování a lehkých slitin. Nýty a některé další konstrukční prvky byly zmenšeny, aby se ušetřila další hmotnost. Vypracováním projektu F-46 (jak znělo projektové označení budoucí třídy "Čidory") byl pověřen "zósen taisa" ( ~ námořní kapitán–lodní konstruktér) Kikuo Fudžimoto a jeho tým, který tou dobou pracoval i na projektu F-45 (budoucí třída "Hacuharu"), kde použil obdobné odlehčovací postupy. Práce na detailním návrhu začaly koncem roku 1930.  I přes snahu o redukci hmotnosti měl výsledný projekt F-46 (stejně jako F-45) přetížené nástavby a byl nestabilní. Tomu ale (až na zvětšení šířky přidáním výdutí) nebyla věnována pozornost, neboť se všeobecně věřilo, že moderní loď se nemůže převrátit.

Konstrukce.

Trup a podpalubí.

Celkem 82 metrů dlouhý trup byl konstruován z menších sekcí, které byly v maximální možné míře sestaveny na zemi a teprve poté umístěny na skluz loděnice a tam svařeny dohromady. Postupovalo se přitom (alespoň z počátku) od centrální sekce směrem k přídi a zádi. Při sestavování bylo v maximální možné míře použito svařování, což si vynutilo použití nelegované ocele, kterou jako jedinou dokázaly loděnice v Japonském císařství počátkem 30. let svařit. Ke spojování prvků z vysokotažné a Dücol ocele muselo být použito nýtování. Jelikož nýtování s sebou přinášelo nechtěný nárůst hmotnosti, byly použity zmenšené nýty a vysokotažná a Dücol ocel byla omezena pouze na nejdůležitější nosné prvky.  Trup byl dělen na několik sekcí, navzájem oddělených příčnými vodotěsnými přepážkami. Podélná vodotěsná přepážka nebyla instalována, neboť se předpokládalo, že plavidla jsou příliš malá, než aby se při nesymetrickém zaplavení nepřevrátila. Přední část měřila 25,5 metrů (projekt, měřeno od přední svislice) a odzdola nahoru byla jednotlivými palubami rozdělena následovně:  Za přídí následovala celkem 14,0 metrů dlouhá sekce kotelen s palivovými nádržemi po stranách (liché č. 3 a 5 na levoboku a sudé č. 2 a 4 na pravoboku) a za nimi následovala 15,4 metrů dlouhá sekce strojoven se zesíleným kýlem. Kotelny i strojovny zabíraly většinu hloubky trupu, která byla 4,4 m.  Zadní část měřila od zadní (pomocné) strojovny po zadní projektovanou svislici 22,6 metrů a byla odzdola nahoru dělena následovně:

Můstek.

Můstek měl celkem čtyři úrovně: dolní patro na přední palubě, druhé patro tvořil horní můstek ( "džóbu kankjó"), třetí patro tvořil uzavřený navigační můstek ( "rašin kankjó") a nad ním se nacházela plošina s 2m dálkoměrem.

Pohon.

Rychlost kolem 30 uzlů (55,56 km/h), kterou požadoval "Kaigun gunreibu", mělo zajistit opětovné využití přehřáté páry. K přehřáté páře se císařské námořnictvo vrátilo u lodí doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931 poté, co v polovině 20. let od ní upustilo po přetrvávajících problémech s korozí na třídě "Furutaka".  Přehřátou páru o teplotě 350 °C a tlaku 30 kg/cm (2,94 MPa) generovaly dva vysokotlaké vysokoteplotní vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki" ( ~ Typ technického odboru císařského námořnictva model B). Vůbec poprvé v císařském námořnictvu tak byla použita taková teplota a tlak. Oba kotle byly vybaveny předehřívači vzduchu a každý se nacházel v samostatné kotelně. Obě kotelny (umístěné za sebou: č. 1 přední, č. 2 zadní) měly každá délku 7,0 m, šířku 5,2 m a výšku 4,2 m. Kouřovody z obou kotlů byly svedeny do jednoho komínu.  Za kotelnami následovala 15,4 m dlouhá sekce strojoven, která měla vnitřní šířku 7,0 m a výšku 3,9 m. Přibližně 3/4 délky sekce zabírala přední (hlavní) strojovna se dvěma sestavami parních turbín "Kanpon" umístěnými vedle sebe. Každá sestava se skládala z jedné vysokotlaké a jedné nízkotlaké turbíny, které přes jednostupňovou převodovku poháněly po jedné hřídeli s lodní vrtulí o průměru 2,0 m a stoupáním 2,26 m. Pro plavbu cestovní rychlostí byla v každé sestavě instalována jedna cestovní turbína, která byla přes převodovku napojena na hřídel vysokotlaké turbíny. Celkový výkon byl projektován na 11 000 koňských sil na hřídeli (8090,5 kW), tedy 5500 koňských sil (4045,2 kW) na sestavu. To mělo při 520 otáčkách lodních vrtulí za minutu stačit na dosažení rychlosti 30 uzlů. Vzhledem k nárůstu hmotnosti se ale této rychlosti nepodařilo dosáhnout a i když "Manazuru" při zkouškách dosáhla výkonu 11 950 koňských sil na hřídeli (8789,2 kW), maximální rychlost byla kolem 28 uzlů (51,9 km/h).  Zadní čtvrtinu sekce strojoven zabírala pomocná strojovna se dvěma 55KVA turbogenerátory a jedním 25KVA dieselgenerátorem. Elektrické kabely byly opatřeny papírovou izolací.

Výzbroj.

Silná výzbroj představovala jednu z příčin nestability torpédovek třídy "Čidory". Hlavňová výzbroj byla založena na třech 127mm kanónech typu 3. roku – sice tedy poloviční, než výzbroj „speciálních torpédoborců“ I. třídy, ale pořád silnější, než výzbroj torpédoborců II. třídy, které (i když byly větší než "Čidory") nesly pouze tři 120mm kanóny typu 3. roku. Jeden 127mm kanón byl umístěn v jednohlavňové uzavřené lafetaci modelu A na přídi, zatímco na zádi se nacházela dvouhlavňová uzavřená lafetace modelu B se zbývajícími dvěma 127mm kanóny. Lafetace modelu A i B bylo – alespoň teoreticky – možno použít i k protiletadlové palbě. Projekt F-46 vznikal v době, kdy byly lafetace modelu A a B teprve ve vývoji. Jak se během stavby prvních jednotek ukázalo, výsledná hmotnost lafetací byla větší, než se původně očekávalo a proto bylo kvůli podélné pevnosti nutné zesílit horní palubu. Dvouhlavňová lafetace modelu B měla nakonec hmotnost 30,975 metrických tun a jednohlavňová lafetace A 18,5 metrických tun.  Řízení palby 127mm kanónů bylo stejné, jako na torpédoborcích I. třídy, jak (bez dalších podrobností) uvádí "Kaigun Zósen Gidžucu Gaijó". Pravděpodobně se ale jednalo centrální řízení palby založené na metodě „sleduj zaměřovač“ ("cuibi haššin", ""). K měření vzdálenosti cíle sloužil jeden dvoumetrový dálkoměr instalovaný na vrcholu můstku. Při nočním boji bylo možné cíl ozářit 75cm světlometem instalovaným na plošině za komínem.  Protiletadlovou výzbroj – vedle možnosti použít 127mm kanóny hlavní baterie – představoval (podle Lengerera) jeden 13,2mm kulomet instalovaný na plošině za světlometem. Podle Nišidy se ale mělo jednat o jednohlavňový 40mm kanón typu HI.  Hlavní výzbroj torpédovek třídy "Čidory" představovaly dva otočné dvouhlavňové 533mm torpédomety typu 6. roku, které byly (jako na jediné třídě) opatřené čelním ochranným štítem. 5400 kg vážící torpédomety byly otáčeny manuálně a to rychlostí přibližně 5,14 °/s. Kromě čtyř 533mm torpéd typu 89 nabitých v torpédometech byla další čtyři torpéda uložena v zásobnících (po dvou na každé straně komína) s rychlonabíjecím zařízením. K zaměřování torpéd sloužily pravděpodobně torpédové zaměřovače typu 90 nebo 91 ( "(gjorai) hóiban"), které doplňovaly panely řízení palby typu 92 ( "haša šikiban").  Protiponorkovou výzbroj tvořil dvounásobný vrhač hlubinných náloží typu 94 ( "bakurai tóšaki") na zádi, který doplňoval rychlonabíjecí zásobník. Podle Lengerera je počet nesených hlubinných náloží nejasný, ale pravděpodobně se mělo jednat o devět až osmnáct kusů. Samotný zásobník u vrhače pojal šest hlubinných náloží a další dvě nálože mohly být uloženy již připravené k použití na vrhači.  Pro minolovné účely byly na zádi umístěn velký jednolodní odminovač ( "tenkan-šiki dai sókaigu") se dvěma paravány (pravděpodobně středního typu).

Problémy s nadváhou a stabilitou.

Již během stavby se zjistilo, že některé komponenty překročily plánovanou hmotnost a že plavidla budou mít problémy se stabilitou. Distribuce hmotnosti u "Čidory" a "Tomozuru" byla následující:  Kvůli těžším lafetacím 127mm kanónů musela být zesílena horní paluba (konstruktéři neměli v době návrhu projektu F-46 k dispozici skutečné hmotnosti lafetací, neboť ty byly teprve ve vývoji) a jenom samotný trup nakonec vyšel o více než 50 tun těžší. Po spuštění "Čidori" na vodu se ukázalo, že těžiště je posunuté o 300 mm výš, než předpokládal projekt. Loděnice v Maizuru o tom informovala "Kaigun kansei honbu" a pokračovala v dokončování "Čidori". Při zkušebních plavbách "Čidori" ukázala svoji nestabilitu, když při 8/10 výkonu a vychýlení kormidla o pouhých 15 ° dosahoval náklon 30 °.  Stabilita měla být zvýšena zmenšením plochy kormidla z 2,91 m na 2,33 m a instalací bočních výdutí, které začínaly na úrovni horní paluby a končily pod čarou ponoru (šířka na vodorysce tak vzrostla o 0,7 m), takže jejich větší část se nacházela (za normálního stavu) nad hladinou. Náklon při 8/10 výkonu a plném vychýlení kormidla (35 °) se podařilo snížit na méně než 20 °, což bylo považováno za dostatečné...

Incident "Tomozuru" a následná rekonstrukce.

Obdobné úpravy, které byly provedeny na "Čidori", byly provedeny i na následujících jednotkách. V ranních hodinách 12. března 1934 se v bouři při návratu z nočního cvičení převrátila torpédovka "Tomozuru", přičemž zahynulo 100 mužů posádky, včetně kapitána. Příčinou katastrofy byla malá stabilita, vlny a vítr opírající se do pravoboku, které při snaze o změnu kurzu doprava způsobily převrácení na levobok. Odpoledne téhož dne byla kýlem vzhůru driftující torpédovka nalezena a následně odtažena do suchého doku v Sasebu. Incident ukázal na podcenění stability nejenom u třídy "Čidori", ale i u dalších lodí císařského námořnictva.  Zpráva komise vyšetřující incident byla hotová 2. dubna téhož roku. Na jejím základě bylo přistoupeno k rozsáhlé rekonstrukci všech čtyř jednotek třídy "Čidori". Ta spočívala v sejmutí bočních výdutí (kvůli zajištění stabilnější dělostřelecké platformy; šířka na vodorysce se tak vrátila k původně projektované hodnotě), instalaci 98 tun balastu pod kýl, snížení můstku o jedno patro odstraněním horního můstku, snížení předního stožáru a komínu a v neposlední řadě redukci výzbroje. Torpédová výzbroj byla redukována odstraněním zadního torpédometu a zásobníků s náhradními torpédy. Zbývající dvouhlavňový torpédomet byl opatřen ochranným štítem. 127mm kanóny v zakrytovaných lafetacích byly nahrazeny za tři 120mm kanóny typu 3. roku v jednohlavňových lafetacích modelu G s ochranným štítem. Dva kanóny byly umístěny na přídi a zádi místo původních 127mm kanónů, třetí kanón byl umístěn na místo demontovaného torpédometu.  Po incidentu 4. loďstva, který odhalil nedostatečnou pevnost svařovaných trupů japonských plavidel, byly svařované spoje trupu zesíleny a zkouškový výtlak u "Čidori" vzrostl na 815 tun.

Pozdější modifikace.

Za druhé světové války došlo k posílení protiletadlové a protiponorkové výzbroje. To je nejlépe zdokumentováno na případu "Hacukari", která se dočkala kapitulace. Paravány a zadní 120mm kanón byly odstraněny. Protiletadlová výzbroj se skládala ze dvou 25mm dvoukanónů typu 96 umístěných na plošině před můstkem a na zadní nástavbě, které doplňovalo šest 25mm kanónů stejného typu v jednohlavňových lafetacích (dva na palubě po stranách můstku, jeden za světlometem na místě 13,2mm kulometu a tři na palubě na zádi) – celkem tedy deset hlavní. Konkrétní složení protiletadlové výzbroje na zbývajících jednotkách je nejasné, neboť mimo jiné záleželo i na osobních stycích velitele, či "fukučó" ( ~ výkonný důstojník) s lidmi v loděnici. Vzhledem k tomu, že se ale všechny jednotky dočkaly roku 1945, lze i u nich předpokládat obdobné úpravy.  Protiponorková výzbroj byla posílena až na 48 kusů hlubinných pum. Ty mohly být svrhávány z (pravděpodobně) dvou skluzavek na zádi a vystřelovány do boků vrhači hlubinných náloží. Bokorysy ve Fukui i "Šókai, goei kantei, kaibókan, suiraitei" shodně ukazují tři vrhače na zádi – buďto se může jednat o tři dvouhlavňové (tzv. "Y-hó", či ) typu 94 nebo šest jednohlavňových (tzv. "K-hó", či ) typu 3 v zákrytu.  Další spornou otázkou ve výzbroji třídy "Čidori" je (ne)instalace hydrofonu a sonaru. Před incidentem "Tomozuru" a následnou přestavbou Lengerer jejich instalaci neuvádí. Po přestavbě měly – podle oficiálních plánů – jednotky nést sonar typu 91 a hydrofon, ale Lengerer je k jejich skutečné instalaci skeptický.  K instalaci radarů pravděpodobně nedošlo – bokorysy ve Fukui, ani "Šókai, goei kantei, kaibókan, suiraitei" jejich charakteristické antény nezaznamenávají.

Třída Čidori ( "Čidori-gata") sestávala ze čtyř torpédovek ( "suiraitei") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1931 až 1934. Jednotky třídy "Čidory" vznikly jako malá, ale silně vyzbrojená plavidla, která by nespadala do limitů ustanovených londýnskou námořní konferencí. Snaha o umístění silné výzbroje na malý trup s sebou přinesla problémy se stabilitou, které v noci na 12. března 1934 vedly k tzv. Incidentu "Tomozuru" ( "Tomozuru džiken") – převrácení torpédovky "Tomozuru" za bouře. To donutilo císařské námořnictvo přehodnotit nároky na stabilitu nejenom u třídy "Čidory", ale i u všech ostatních lodí císařského námořnictva. Pro třídu "Čidory" to znamenalo přidání balastu, odlehčení nástaveb a redukci výzbroje.


Pozadí vzniku.

Podle „doplňovacího programu pomocných plavidel z roku 1931“ (známějšího jako „1. doplňovací program“ ~ 第一次補充計画 ~ "Dai–iči–dži hodžú keikaku", či neoficiálně „program prvního kruhu“ ~ マル1計画 ~ "Maru iči keikaku") mělo být postaveno dvanáct torpédoborců třídy "Hacuharu" (projekt F-45). Třídu "Hacuharu" ale provázely problémy se stabilitou, které si vyžádaly přepracování plánů rozestavěných a přestavby již existujících jednotek. Dne 15. prosince 1933 proto bylo rozhodnuto, že z třídy "Hacuharu" bude vyčleněna třída "Ariake". V rámci plánu rozvoje loďstva na fiskální rok 1933 pak mělo být postaveno pět torpédoborců nové a modifikované třídy "Ariake": "Ariake", "Júgure", "Širacuju", "Šigure" a "Murasame". Dne 19. listopadu 1934 bylo rozhodnuto o začlenění prvních dvou jednotek třídy "Ariake" zpět do třídy "Hacuharu", zatímco zbývajících šest rozestavěných ("Širacuju", "Šigure", "Murasame" a "Júdači") či teprve plánovaných ("Samidare" a "Harusame") jednotek bylo překlasifikováno na třídu "Širacuju". Ta byla stavěna podle projektu F-45D.  Podle „programu druhého kruhu“ (マル2計画 ~ "Maru ni keikaku") z roku 1934 měla k první sérii šesti jednotek přibýt ještě druhá, mírně modifikovaná, série čtyř torpédoborců ("Jamakaze", "Kawakaze", "Umikaze" a "Suzukaze"), na kterou pak navázala desetikusová třída "Asašio".

Konstrukce.

Jednotky třídy "Širacuju" vycházely z podtřídy "Ariake" předchozí třídy "Hacuharu". Vizuálně se odlišovaly tvarem můstku a instalací čtyřhlavňových torpédometů.

Pohon.

Pohonná soustava byla převzata z předchozí třídy "Hacuharu". Sestávala ze dvou sestav parních turbín "Kanpon" o výkonu po 21 000 k (15 445,5 kW) a tří vodotrubných kotlů "Ro-gó Kanpon šiki" s předehřívači vzduchu a přehřívači páry.

Výzbroj.

"Širacuju" nesly dva zakrytované otočné čtyřhlavňové torpédomety typu 92 modelu 2, které byly instalovány místo tříhlavňových typu 90 modelu 2 z třídy "Hacuharu". Přední torpédomet (který byl umístěn mezi oběma komíny) a zadní komín byly umístěny v ose plavidel. Toho bylo dosaženo rozdělením zásobníku rezervních torpéd pro přední torpédomet na dva menší po dvou torpédech umístěných po obou stranách zadního komínu.  127mm kanóny typu 3. roku byly lafetovány ve dvouhlavňových věžích modelu C, po jedné na přídi a zádi. Věže umožňovaly elevaci hlavní až 55°. Jednohlavňová věž modelu B modifikace 1 s pátým 127mm kanónem se nacházela na zádi před dvouhlavňovou věží.

Pozdější modifikace.

Během války byla posilována protiletadlová výzbroj a došlo k instalaci radarů na přežívajících jednotkách. Rovněž došlo k redukci nesených náhradních torpéd. V letech 1942 až 1943 byla odstraněna jednohlavňová 127mm věž na zádi a nahrazena za trojhlavňový komplet 25mm kanónů typu 96. Byly montovány další 25mm kanóny v jedno–, dvou– a trojhlavňovém uspořádání, které doplňovaly 13,2mm kulomety typu 93.  V pozdější fázi války (přibližně od roku 1943 nebo 1944) lodě nesly metrový přehledový radar "13-gó" pro sledování vzdušných cílů a centimetrový přehledový radar "22-gó" proti vzdušným i hladinovým cílům.

Třída "Širacuju" (: 白露型 "Širacuju-gata") sestávala z celkem deseti „torpédoborců první třídy“ (一等駆逐艦 "ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavených ve dvou sériích v letech 1933 až 1937. Jednotky třídy "Širacuju" svým designem navázaly na předchozí třídu "Hacuharu", konkrétně pak na její podtřídu "Ariake".


Biografie.

Narodil se jako jediné dítě do rodiny Augusta Franze Landmessera a jeho ženy Wilhelmine Magdalene (rozené Schmidtpott). V roce 1931 vstoupil do NSDAP, aby nalezl lepší práci. V roce 1935 se seznámil s židovkou Irmou Eckler, za což byl vyloučen ze strany. Irmu si chtěl vzít, ale Norimberské zákony jim v tom zabránily. 29. října 1935 se jim narodila první dcera Ingrid. V roce 1937 se Landmesser s rodinou pokusil utéct do Dánska, ale byli chyceni. A protože jeho žena byla již podruhé těhotná, byli obviněni z ""hanobení rasy a krve"". Nakonec se oběma podařilo, že byli propuštěni. Landmessera nutili, aby svoji ženu zavrhl. Jelikož však ve svém vztahu pokračovali, byli odsouzeni. Landmesser byl odsouzen ke dvěma a půl roku v koncentračním táboře Börgermoor (v Belgii). Těhotná Irma Eckler byla uvězněna ve věznici Fuhlsbüttel, kde porodila druhou dceru Irene a následně pobývala v několika dalších koncentračních táborech. Je pravděpodobné, že zahynula během roku 1942 v Centru eutanázie v Bernburgu společně s dalšími 14 tisíci oběťmi.  Landmesser byl z vězení propuštěn v roce 1941. Nejdříve pracoval pro dopravní firmu Püst. V únoru 1944 byl však mobilizován a přidělen k trestnému oddílu v rámci ""Strafdivision 999"". Byl zabit v boji v Chorvatsku 17. října 1944. Toto bylo potvrzeno z dokumentů až v roce 1949.  Jejich dcery byly umístěny do sirotčince. Dcera Ingrid byla později svěřena babičce z matčiny strany, Irene byla v roce 1941 svěřena do péče pěstounů. Po smrti babičky v roce 1953 byla předána do pěstounské péče i Ingrid. Sňatek Augusta Landmessera a Irmy Eckler byl v létě 1951 zpětně uznán Senátem města Hamburku. Na podzim toho roku bylo Ingrid přiznáno příjmení Landmesser. Irene zůstalo přijmení Eckler.

Identifikace.

V roce 1996 Irene Eckler publikovala knihu "Die Vormundschaftsakte 1935–1958: Verfolgung einer Familie wegen "Rassenschande"" vyprávějící příběh její rodiny. Kniha obsahovala velké množství dokumentů, fotografií, dopisů její matky a úředních listin. Postava, kterou Irma Eckler identifikovala jako svého otce Augusta Landmessera, je zachycena na fotografii, jež vznikla 13. června 1936 a byla publikována 22. března 1991 v týdeníku "Die Zeit". Zachycuje masu lidí v loděnicích Blohm+Voss v Hamburku během oslav spuštění nové lodi Horst Wessel na vodu. Většina lidí slaví tento okamžik zdviženou pravicí, krom několika jedinců. Ale pouze jediný z nich ostentativně stojí se zkříženýma rukama. Není jasné, jestli muž na fotografii je opravdu August Landmesser. Jiná rodina tuto osobu označuje jako muže jménem Gustav Wegert.

August Landmesser (24. května 1910 Moorrege - 17. října 1944 Ston, potvrzeno 1949) byl německý dělník v loděnicích Blohm+Voss v Hamburku. Proslavil se jako Muž, který nehajloval na fotografii z 13. června 1936.


Biografie.

Část svého dětství prožil ve Finsku (pět let) a Dánsku (čtyři roky), kde byl jeho otec reprezentantem Československých aerolinií (dnes ČSA). Sedláček v těchto zemích navštěvoval mezinárodní školy s angličtinou jako vyučovací řečí.  V roce 2001 se stal doktorem filozofie na Karlově univerzitě v Praze a spolumajitelem společnosti e-Merit. Později se účastnil programu "Yale World Fellows" na Yale University ve Spojených státech. Studentský časopis "Yale Economic Review" uvedl v roce 2006 jeho profil v článku o pěti mladých perspektivních ekonomech pobývajících v USA.  V lednu 2009 dostal od Jiřího Čunka nabídku, aby se stal kandidátem KDU-ČSL na post ministra financí a vystřídal ve funkci Miroslava Kalouska. Ve stejném měsíci se poté stal členem Národní ekonomické rady vlády (NERV), kde se stal v červnu 2011 garantem pro veřejné finance. Od TV Nova získal nabídku moderovat vlastní televizní pořad, když kamerové zkoušky absolvoval nejlépe z pozvaných kandidátů. V dubnu 2009 neobhájil svou doktorskou práci na Institutu ekonomických studií Fakulty sociálních věd UK, a protože by překročil osmiletý limit doktorského studia, byl ze studia vyloučen. Titulu Ph.D. se mu podařilo dosáhnout v roce 2017.  Sedláček působí jako hlavní makroekonomický stratég ČSOB. Přednáší ekonomii a dějiny ekonomických teorií na Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy a také na University of New York in Prague. V březnu 2011 se stal členem správní rady Nadačního fondu proti korupci. Zároveň je lektorem European Leadership & Academic Institute (ELAI) v Praze.  Za svoji hlavní publikaci "Ekonomie dobra a zla", která byla již vydána mj. v angličtině a němčině, obdržel Tomáš Sedláček v roce 2012 Německou cenu za ekonomickou knihu ("Deutscher Wirtschaftsbuchpreis 2012").  Sedláček je vdovec. Jeho manželkou byla socioložka Markéta Sedláčková (1976–2020), se kterou má syna Kryštofa.

Tomáš Sedláček (* 23. ledna 1977, Roudnice nad Labem) je český ekonom a vysokoškolský pedagog. V minulosti byl poradcem prezidenta Václava Havla (2001–2003) a ministra financí (2004–2005).


Životopis.

Narodila se v Tokiu. Její otec pracoval v jako komerční grafický designér, matka byla žena v domácnosti. Otec její umělecké ambice podporoval, ale přesto ji varoval před prací v tomto odvětví, které bylo ve své době mužskou doménou. Eiko vystudovala Tokijskou univerzitu múzických umění. Svoji kariéru začala v reklamním oddělení kosmetiské firmy Shiseido v roce 1961. Na začátku 70. let si otevřela vlastní studio. Jedním z hlavních klientů byl řetězec nákupních komplexů Parco, pro který více jak dekádu vytvářela reklamní a propagační materiály. Právě její práce pro Parco, která vykazovala eklektické, avantgardní a mezinárodní tendence, tehdy vzácně viděné v japonské reklamě, jí pomohla prosadit svojí značku a reputaci. Například její reklamy občas zobrazovaly zcela nebo téměř nahé modelky což byla v Japonsku rarita. Také příliš nezobrazovala samotné komerční produkty. V jedné televizní reklamě pro Parco, herečka a oblíbenkyně Išioky Faye Dunaway, loupe minutu a půl natvrdo uvařené vejce. Pro zimní olympijské hry v Salt Lake City v roce 2002 navrhla uniformy a oblečení pro členy švýcarského, kanadského, japonského a španělského týmu. Také byla uměleckou ředitelkou návrhů kostýmů zahajovací ceremonie letních Olympijských her v Pekingu v roce 2008.  Estetika Eiko Išioky je spojení východu a západu. Eklekticky si vybírá z různých kultur i časových období. Její tvorba má gotický nádech, ale působí i dojmem z jiného světa. Často je znepokojivá až provokativní a erotická.  Zemřela 21. ledna 2012 v Tokiu na rakovinu slinivky. Několik měsíců před smrtí si v nemocnici vzala svého partnera Nicholase Soultanakise.

Kostýmní tvorba.

V roce 1985 si Išioku vybral Paul Schrader jako produkční designu k filmu, což jí stejný rok vyneslo speciální cenu na filmovém festivalu v Cannes. Eiko pracovala s Fracisem Coppolou na japonské verzi plakátu k filmu Apokalypsa, což nakonec vedlo k jejich spolupráci na tvorbě filmu Drákula za který Eiko získala Oskara. Nejvýraznějšími kostýmy ve filmu jsou svatební šaty s výrazným krajkovým nákrčníkem inspirovaným límci ještěrů a rudé brnění hraběte Drákuly, které vypadá jako odhalená vlákna svalů. Kostýmy pro film jsou inspirované také obrazy Gustava Klimta.  Svou tvůrčí prací se podílela i na filmech Cela, Pád, Válka Bohů a Sněhurka.  Tvořila i kostýmy pro divadlo a cirkus. V roce 2002 navrhla kostýmy pro akrobatickou show Cirque du Soleil, Varekai. Také režírovala hudební videoclip Cocoon islandské zpěvačky Björk.  Tvorba Eiko Išioky se nachází ve stálých sbírkách světových muzeí. Jedním z nich je například Muzeum moderního umění v New Yorku.

Ocenění.

Eiko Išioka vyhrála v roce 1987 cenu Grammy za nejlepší výtvarné zpracování alba Tutu Milese Davise a v roce vyhrála 1992 Oskara za nejlepší kostým za film Drákula, který režíroval Francis Ford Coppola. Také získala dvě nominace na cenu Tony za návrh kulis a kostýmů pro divadelní hru "M. Butterfly" v Broadway theatre. V roce 2012 byla nominována na Oskara za nejlepší kostýmy k filmu Sněhurka.

Knihy.

V roce 1990 vydala kolekci svých grafických prací v knize "Eiko by Eiko: Eiko Ishioka: Japan's Ultimate Designer". V roce 2000 vydala druhou knihu "Eiko on Stage".

Eiko Išioka (石岡 瑛子, "Išioka Eiko") (12. července 1938 Tokio Japonsko – 21. ledna 2012 Tokio) byla japonská kostýmní návrhářka a grafická designérka.


Časný život.

Gormé se narodila v Bronxu sefardským židovským rodičům. Její otec se narodil na Sicílii, její matka v Turecku. Mluvili doma několika jazyky, včetně Ladino, který má kořeny ve španělštině. Po absolvování vysoké školy William Howard Taft, kterou navštěvovala se Stanleym Kubrickem, našla Gormé práci překladatele. V noci studovala na City College. O víkendech zpívala v kapele vedené Kenem Greengrassem.

Diskografie.

Alba.

Solo  Se Steve Lawrence S Trio Los Panchos

Děti.

Gormé a Lawrence měli dva syny. David Nessim Lawrence (nar. 1960) je ceněný skladatel ASCAP, který složil hymnu pro High School Musical. Michael Robert Lawrence (1962-1986) zemřel ve věku 23 let na komorové fibrilace z nediagnostikovaného srdečního stavu.  Gormé a Lawrence byli v Atlantě, v Georgii, v době smrti Michaela Lawrencea, který předtím hrál v divadle Fox. Frank Sinatra, rodinný přítel, poslal své soukromé letadlo, aby letělo do New Yorku, aby se setkal s Davidem Lawrenceem, který navštěvoval školu. Po smrti svého syna Gormé a Lawrence pozastavili turné po dobu jednoho roku.

Úmrtí.

Gormé zemřela 10. srpna 2013, šest dní před 85. narozeninami, v Sunrise Hospital & Medical Center v Las Vegas po krátké nezveřejněné nemoci. Byla pohřbena na Hillside Memorial Park v Los Angeles v Kalifornii.  Lawrence vydal prohlášení: "Eydie byla mým partnerem na jevišti a v životě více než 55 let. Zamiloval jsem se do ní od chvíle, kdy jsem ji uviděl a ještě víc, když jsem ji slyšel poprvé zpívat. Je nepředstavitelné, že svět ztratil jednoho z největších popových zpěváků všech dob."

Eydie Gormé, rodným jménem Edith Gormezano (16. srpna 1928 New York – 10. srpna 2013 Las Vegas, Nevada), byla americká zpěvačka, která měla hity na popových a latinských popových žebříčcích. Zpívala sólově a se svým manželem, Stevem Lawrenceem, na albech, v televizi, na Broadwayi a v Las Vegas.


Stavba.

Stavba nových ponorek, které by ve službě nahradily třídu "Galerna" z 80. let, je plánována od roku 1989. Od počátku 90. let vznikaly první předběžné studie a své konkrétní požadavky začalo námořnictvo definovat po roce 1997. Kontrakt na stavbu třídy byl zadán roku 2004 loděnici IZAR (nyní Navantia). Všechny čtyři objednané ponorky této třídy staví španělská loděnice Navantia v Cartageně. K zahájení prací na stavbě třídy došlo roku 2005. Původně měly být ponorky dodány v letech 2011-2014, v důsledku ekonomické krize ve Španělsku se ale termín posunul na roky 2015–2019.  V roce 2013 se během finální montáže prototypové jednotky "Isaac Peral" ukázalo, že plavidlo je oproti výpočtům o cca 100 t přetížené. Jelikož přetížení mělo negativní vliv na chování ponorky během pobytu pod hladinou (nedokázala by se vynořit), Navantia konstrukční práce pozastavila a s pomocí loděnice General Dynamics Electric Boat konstrukci plavidel výrazně upravila. Řešením se stalo prodloužení trupu ponorek vložením nové desetimetrové sekce. Nový termín dokončení prototypu byl posunut na rok 2018.  Roku 2018 bylo španělským námořnictvem oznámeno, že předání první ponorky je očekáváno roku 2021, přičemž náklady na stavbu plavidel stoupnou na 3 miliardy euro (původně to mělo být 2,13 miliardy). V polovině roku 2018 byl odhad termínu zařazení třídy posunut na roky 2022–2027 a náklady na celý program na 4 miliardy euro.  Dne 18. prosince 2019 byl v loděnici Navantia slavnostně uzavřen tlakový trup prototypové ponorky "Isaac Peral". Spuštění ponorky na vodu je plánováno na říjen 2020.  Jednotky třídy "S-80":

Konstrukce.

Ponorky mají dvojitý trup. Tlakový trup ponorky má délku 51,76 metru a průměr 7,3 metru. Celkem má dvě paluby. Největší hloubka ponoru je 350 m. Ponorky ponesou několik sonarů americké firmy Lockheed Martin a budou vybaveny i vlečným sonarem firmy QinetiQ. Lockheed Martin dodává rovněž bojový řídící systém ponorek. Výzbroj tvoří šest 533mm torpédometů. Jedna ponorka unese až 18 dlouhých zbraní. Její výzbroj mohou tvořit námořní miny, těžká torpéda typů STN Atlas Elektronik DM2A4 Seehecht a Mk 48, protilodní střely Harpoon, anebo střely s plochou dráhou letu UGM-86 Tomahawk. Pohonný systém tvoří tři diesely, jeden elektromotor a pohon nezávislý na přístupu vzduchu (AIP). Lodní šroub je jeden. Nejvyšší rychlost dosahuje 12 uzlů na hladině a 19 uzlů pod hladinou. S AIP pohonem ponorka může plout až 1440 námořních mil rychlostí 15 uzlů.

Export.

Třída se neúspěšně účastnila soutěže na náhradu ponorek australského námořnictva třídy "Collins" v rámci programu SEA 1000.

Třída S-80 je perspektivní třída AIP-elektrických útočných ponorek španělského námořnictva. Jejich stavba probíhá od roku 2007 ve španělské loděnici Navantia. Loděnice přitom využila zkušeností, které získala svou spoluprací s francouzskou loděnicí DCNS na vývoji a stavbě ponorek třídy "Scorpène". Ponorky mohou ničit hladinové lodě a ponorky, ale i provádět špionáž a speciální operace. Objednány byly celkem čtyři jednotky. Původně měly být do služby zařazeny v letech 2011–2014. Kvůli konstrukčním chybám musel být termín posunut. Dle vyjádření z roku 2018 má být první jednotka zařazena roku 2022 a poslední roku 2027.


Hráčská kariéra.

Muzzina si na Vstupním draftu NHL 2007 vybral tým Pittsburgh Penguins. Ačkoliv byl tímto týmem draftován, nikdy s ním nepodepsal smlouvu a znovu se tak pokusil o draft v roce 2009, avšak neúspěšně, jelikož si ho žádný z týmů nevybral. Proto sezónu dohrál v týmu Sault Ste. Marie Greyhounds v kanadské juniorské lize Ontario Hockey League (OHL). Ve své poslední sezóně v OHL (2009/10) získal Max Kaminsky Trophy pro nejlepšího obránce ligy.  Jako volný hráč podepsal 4. ledna 2010 tříletou nováčkovskou smlouvu s Los Angeles Kings.  Před sezónou 2010/11 si v přípravném kempu a zápasech zajistil místo v úvodní soupisce pro tento ročník. Dne 3. listopadu 2010 byl nicméně přidělen do farmářského mužstva Kings v American Hockey League (AHL) Manchester Monarchs. Pouze šest dní nato, dne 9. listopadu 2010, byl na krátký čas povolán do prvního týmu, ale 23. listopadu ho tam opět vrátil spoluhráč Alec Martinez. V sezóně 2011/12 byl povolán z farmy v průběhu play-off Stanleyova poháru a napsán na soupisku jako náhradník, když oni vyhráli Stanley Cup nad New Jersey Devils. V této sezóně se za Kings nepředstavil v jediném zápase. Ačkoli neměl nárok, aby bylo jeho jméno vyryto na vítězném poháru, byl přesto zobrazen na slavnostním obrázku vítězného týmu.  Muzzin vstřelil svůj první gól v National Hockey League (NHL) ve svém třetím utkání v sezóně 2012/13 dne 26. ledna 2013, když překonal Jasona LaBarbera z Phoenix Coyotes. V tomto ročníku nastupoval pravidelně za Los Angeles a v základní části nakonec zaznamenal sedm branek a devět asistencí ve 45 zápasech, zatímco přidal tři asistence v 17 utkáních play-off. Byl také jmenován nováčkem měsíce za březen 2013.  Dne 12. července 2013 se Muzzin dohodl s vedením Kings na prodloužení smlouvy o 2 roky.

Reprezentační kariéra.

První start v dresu kanadské reprezentace si připsal na MS v Česku v roce 2015. S mužstvem získal zlaté medaile, když ve finálovém utkání porazili Rusko poměrem 6:1. Celkem si v desíti zápasech připsal 8 asistencí.

Jacob Muzzin (* 21. února 1989, Woodstock, Ontario) je kanadský hokejový obránce hrající v severoamerické National Hockey League (NHL) za tým Toronto Maple Leafs. Předtím hrál za tým Los Angeles Kings, se kterým v sezóně 2013/2014 získal Stanley Cup. V týmu Pittsburgh Penguins, který ho v roce 2012 draftoval ze 141. pozice, neodehrál jediné utkání.


Historie.

Kostel byl založen ve 13. století na západním okraji města mezi řekami Bièvre a Seina na pozemku nazývaném léno Chardonnet (fr. chardons = bodláčí), které původně patřilo klášteru Saint-Victor. Území bylo při stavbě městských hradeb za krále Filipa II. Augusta rozděleno, přičemž klášter zůstal vně hradeb a volné místo zůstalo uvnitř hradeb. Následně na něm byly postaveny Collège des Bernardins (1245) a Collège du Cardinal Lemoine (1303).  Kdy přesně byl vybudován kostel Saint-Nicolas-du-Chardonnet, není jisté, neboť prameny z období 1230-1246 umožňují rozdílný výklad, a není jisté, zdali hovoří o tomto kostelu nebo o jiné sousedící sakrální stavbě. Jisté je, že kostel svatého Mikuláše založený Robertem Pobožným na ostrově Cité byl zbořen roku 1242, aby na jeho místě byla postavena Sainte Chapelle. Vychází se proto z toho, že Saint-Nicolas-du-Chardonnet byla jeho náhrada (ale není jisté, zdali celá budova nebo jen přenesením patrocinia), neboť v Paříži byl svatý Mikuláš z Myry uctíván jako patron lodníků, obchodníků a studentů.  V roce 1625 byla nově postavena zvonice a mezi lety 1656 a 1763 byl celý kostel přestavěn do dnešní klasicistní podoby. Z důvodu velikosti pozemku byl nový kostel postaven v severo-jižním směru. Roku 1656 byl na hřbitově severně od starého kostela položen základní kámen. Loď byla dokončena v roce 1716, klenák v klenbě byl osazen roku 1763, hlavní oltář vysvětil 4. prosince 1768 pařížský arcibiskup Christophe de Beaumont. Dlouhou dobu výstavby zapříčinil nedostatek finančních prostředků, které byly získány i královskými loteriemi (1703 a 1763).  Varhany vyrobil v letech 1723-1725 Frauçois Thierry původně pro kostel Saints-Innocents, který byl roku 1787 uzavřen a nástroj byl během Velké francouzské revoluce přenesen do kostela Saint-Nicolas-du-Chardonnet. Ovšem v roce 1795 byly z kostela odvezeny umělecké předměty a roku 1796 byl kostel (jako poslední v Paříži) uzavřen. Dřevěné části byly prodány, kov roztaven a budova byla jako národní majetek pronajmuta. Kostel byl opět otevřen v roce 1802. Kvůli stavbě "Boulevardu Saint-Germain" v roce 1862 bylo nutno přestavět apsidu. Fasáda na ulici "Rue Saint-Victor" pochází z roku 1934.  Dne 27. února 1977 byl kostel obsazen věřícími Kněžského bratrstva svatého Pia X. Pařížské arcibiskupství se pokusilo o uzavření kostela, ale bez úspěchu. Dne 21. prosince 1978 explodovala v kostele nálož, která způsobila jen lehké škody. V roce 1996 se zde sloužila zádušní mše za válečného zločince Paula Touviera (1915-1996) a konají se zde smuteční obřady za významné představitele francouzské pravice jako byli François Duprat (1978), Jean-Pierre Stirbois (1988) Maurice Bardèche (1998), Marie-France Stirbois (2006) nebo Georges-Paul Wagner (2006). Marine Le Penová, předsedkyně Národní fronty zde nechala pokřtít své tři děti.

Kostel Saint-Nicolas-du-Chardonnet (doslovně "svatého Mikuláše z Bodláčí") je katolický farní kostel v 5. obvodu v Paříži na rohu ulic "Rue des Bernardins" a "Rue Saint-Victor". Od roku 1977 kostel využívá Kněžské bratrstvo svatého Pia X., které se hlásí ke katolickému tradicionalismu. Kostel je od roku 1887 chráněn jako historická památka.


Pozadí.

Technologie LTE byla navržena v roce 2004 japonským mobilním operátorem NTT DoCoMo a v roce 2009 byla přijata jako mezinárodní standard. Standardizace LTE dospěla do stavu, kdy změny ve specifikaci jsou omezeny na opravy chyb. První komerční služby byly spuštěny ve Švédsku a Norsku v prosinci 2009 a v roce 2010 ve Spojených státech a Japonsku. V roce 2010 byly ve světě uvedeny do provozu i další sítě LTE, jako přirozený vývoj několika 2G a 3G systémů, včetně Globálního systému pro mobilní komunikace (GSM) a univerzálního mobilního telekomunikačního systému (UMTS) v rodině 3GPP, jakož i CDMA2000 v rodině 3GPP2.  Práce 3GPP na definování nové technologie pro rádiové rozhraní 4G začalo v Release 9 studijní fází LTE-Advanced. První provedení sítí Long Term Evolution nesplňovalo požadavky pro 4G (nazývané také IMT Advanced definované Mezinárodní telekomunikační unií), ke kterým patří přenosová rychlost až 2 Gb/s, proto jsou označovány jako 3.9G (překonávající 3G, ale nedosahující požadavků pro 4G), ITU proto vyzvala k předložení kandidátních rádiových rozhraní Technologies (RITS) podle požadavků pro 4G v oběžníku 3GPP technical report (TR) 36.313, "Požadavky pro další vývoj E-UTRA (LTE-Advanced)." Tyto jsou založeny na požadavcích ITU pro 4G a na vlastní požadavky provozovatelů pokročilého LTE. K hlavním technických aspektům patří:  Podobně, "WiMAX 2 ', 802,16 m, byl schválen ITU jako Advanced rodiny IMT. WiMAX 2 je navržen tak, aby zpětně kompatibilní se zařízeními WiMAX 1. Většina dodavatelů nyní podporuje přeměnu "pre-4G", pre-pokročilých verzí a některých podpůrných softwarových aktualizací základnové stanice vybavení od 3G.  Průmysl mobilních komunikací a normalizační organizace proto začaly pracovat na přístupových technologiích 4G, jako je LTE Advanced. Na workshopu v dubnu 2008 v Číně 3GPP schválilo plány pro práci na Long Term Evolution (LTE). První sada specifikací byla schválena v červnu 2008. Kromě maximální rychlosti přenosu dat 1 Gb/s, který vyžaduje ITU-R, je také požadováno rychlejší přepínání způsoby napájení a zlepšený výkon na okraji buněk. Podrobné návrhy jsou studovány v rámci pracovních skupin.

Návrhy.

Cílem 3GPP LTE Advanced je dosáhnout a překonat požadavky IMT-Advanced. Technologie LTE Advanced by měla být slučitelná s zařízeními podle prvního vydání LTE, a měla by s nimi sdílet kmitočtová pásma. Ve studii proveditelnosti pro LTE Advanced 3GPP stanovila, že LTE Advanced budou splňovat požadavky na ITU-R pro 4G. Výsledky studie byly zveřejněny v technické zprávě 3GPP 36.912.  Jedním z důležitých požadavků LTE Advanced je schopnost využívat pokročilé topologie sítě; optimalizované heterogenní sítě kombinující makrobuňky s uzly s nízkým příkonem, jako jsou pikobuňky a femtobuňky a nové přenosové uzly. Dalším významný výkonnostní skok v bezdrátových sítích má využívat co nejvíce topologii, a přináší síť blíže k uživateli přidáváním mnoha uzlů s nízkým výkonem – LTE Advanced dále zlepšuje kapacitu a pokrytí, a zajišťuje uživatelské spravedlnost. LTE Advanced rovněž zavádí více nosných, aby bylo možné používat velmi širokého pásma se šířkou až 100 MHz pro velmi dosažení vysokých rychlostí přenosu dat.  Ve fázi výzkumu byly studovány mnoho návrhů jako kandidáti pro LTE Advanced (LTE-A) technologií. Tyto návrhy by mohly být rozděleny zhruba do:  V rámci vývoje systému mohou LTE-Advanced a WiMAX 2 používat až 8x8 MIMO a 128 QAM v sestupného směru. Příklad výkon: 100 MHz agregované šířky pásma, LTE-Advanced poskytuje téměř 3,3 Gbit ceny vrchol stahování na sektor základnové stanice za ideálních podmínek. Vyspělé síťové architektury v kombinaci s distribuovanými a spolupráce inteligentní anténní technologie poskytují několik roky plán obchodních vylepšení. Souhrn studie provedené v 3GPP lze nalézt v TR36.912.

Časový rámec a zavedení dodatečných funkcí.

Původní normalizační práce pro LTE-Advanced bylo provedeno jako součást 3GPP Release 10, který byl zmrazen v dubnu 2011. Pokusy byly založeny na zařízení pre-release. Hlavní dodavatelé podporují softwarové aktualizace na novější verze a pokračující zlepšování.  S cílem zlepšit kvalitu služeb pro uživatele v aktivní oblasti a na buněčných okrajích, heterogenní sítě (HetNet) jsou vytvořeny ze směsi makro-, pico- a FEMTO základnových stanic sloužících plochy odpovídající velikosti. Zmrazené v prosinci 2012, 3GPP Release 11 se zaměřuje na lepší podporu HetNet. Koordinovaná Multi-Point provoz (COMP) je klíčovým prvkem Release 11 s cílem podpořit takové síťové struktury. Zatímco uživatel umístěné na okraji buňky v homogenních sítí trpí snížením intenzity signálu skládaný interference sousední buňky, Comp navržen tak, aby použití sousední buňky také vysílat stejný signál jako obslužné buňky, zlepšení kvality služeb na obvodu obsluhující buňka. V přístroji Koexistence (IDC) je další téma zabývá funkcí Release 11. IDC jsou určeny ke zmírnění rušení v rámci uživatelského vybavení způsobené mezi LTE/LTE-A a různých jiných radiových subsystémů, jako je WiFi, Bluetooth a GPS přijímač. Další vylepšení pro MIMO například konfiguraci 4x4 pro uplink byly standardizovány.  Vyšší počet buněk v HetNet způsobuje, že uživatelské zařízení, které je v pohybu, mění obslužné buňky častěji. Probíhající práce na LTE-Advanced ve verzi 12, kromě jiných oblastech, se zaměřuje na řešení problémů, které přicházejí o tom, kdy uživatelé procházejí HetNet, jako je časté ruční do dalšího období mezi buňkami.

Zařízení.

V době svého uvedení na trh v roce 2007, LTE Advanced nebylo podloženo žádným smartphonem, ale pouze malým počtem směrovačů. První schopné smartphony se na trhu objevily ke konci roku 2013, avšak za ideálních podmínek dosahovaly rychlostí 200 Mbit/s až 500 Mbit/s. Telefony plně podporující 1 Gb/s byly k dispozici zkraje roku 2017.

LTE Advanced je norma pro mobilní komunikace a výrazné vylepšení standardu Long Term Evolution (LTE). Na konci roku 2009 byl formálně předložen jako kandidát na systém 4G ITU-T, který splňuje požadavky normy IMT-Advanced, a v březnu 2011 byl standardizován partnerským projektem 3. generace (3GPP) jako 3GPP Release 10.


Úvod.

Ve městě bylo už od konce 2. světové války umístěno zařízení určené pro výrobu biologických zbraní (zahraničními tajnými službami označované jako Compound 19). Toto zařízení patřilo do značně rozsáhlé sítě státního podniku Biopreparat (krycího zařízení 15. správy KGB odpovědné za sovětský program výzkumu a výroby biologických zbraní). V zařízení, které fungovalo jako běžná farmaceutická továrna, se ve velkém pěstovaly spory Bacillus anthracis – bakterie způsobující závažné onemocnění známé jako antrax nebo sněť slezinná. Výrobní proces byl velmi jednoduchý, bakterie antraxu se pomnožovaly v živném roztoku, dokud nevytvořily spory. Ty se poté ve speciální sušárně sušily a vzniklý prášek se dopravoval do jiných zařízení, kde se plnil do bojových hlavic.

Příčiny.

Inkriminovaný pátek 2. dubna 1979 jeden z techniků odpolední směny při pravidelné údržbě odmontoval zanesený HEPA filtr (speciální ultrafiltr propouštějící pouze molekuly vzduchu) ve ventilačním zařízení sušárny spor. Poté odešel domů, přičemž zanechal ve velínu vzkaz veliteli odpolední směny podplukovníkovi Nikolaji Černyševovi. Ten však toho dne pospíchal domů stejně jako jeho podřízení a snad z přepracovanosti zapomněl zanést obsah vzkazu do provozního deníku. Díky tomu zahájil velitel noční směny provoz bez namontovaného HEPA filtru, který by čistil od spor vzduch odcházející z provozu sušárny. Než si této skutečnosti všiml jeden z techniků a velitel směny dal zastavit provoz, uběhlo několik hodin. Do ovzduší v okolí továrny uniklo řádově několik kilogramů prachu obsahujícího antraxové spory, které se vinou větru (který vál směrem od miliónového velkoměsta) rozšířily směrem k neobydlené průmyslové zóně a infikovaly převážně pracovníky z noční směny blízkých továren a dělníky oslavující v nedalekém baru.

Následky.

Oficiální místa se ihned po odhalení incidentu snažila celou záležitost ututlat. Z náhlé epidemie antraxu obvinila překupníky, kteří na černém trhu údajně rozšířili maso z kontaminovaného chovu, a podnikla preventivní opatření proti šíření epidemie (například nechala vybít toulavé psy, kteří se odpadky z černého trhu živí), tehdejší významný představitel komunistické strany ve městě Boris Jelcin (budoucí prezident Ruské federace) dokonce nařídil ostříhat listy stromů a keřů v okolí továrny a opláchnout ulice a střechy vodou. Tak svou horlivostí neúmyslně přispěl k tvorbě druhotných aerosolů, které nakazily další osoby a významně prodloužily dobu trvání epidemie.

Oběti.

V období od dubna do května bylo diagnostikováno přes 96 nakažených (většina zhoubnější plicní formou antraxu), a protože se jednalo o speciální, pro vojenské účely určený kmen (i když citlivý na antibiotika), 66 nakažených zemřelo. Všechny lékařské záznamy o průběhu onemocnění u nakažených KGB stornovala a její agenti převlečení za lékaře roznášeli rodinám pozůstalých zfalšované úmrtní listy. I tak se dá mluvit o štěstí; kdyby vítr foukal směrem k městu, počty nakažených a zemřelých by dosahovaly až mnoha tisíců. V roce 1981 byla tajným Brežněvovým výnosem velkovýroba antraxových spor přesunuta do nově vybudovaného komplexu ve Stepnogorsku (rovněž zahrnutého do sítě Biopreparatu) a to včetně velké části personálu nevyjímaje podplukovníka Černyševa, kterému nikdy nebyl za jeho odpovědnost na nehodě udělen oficiální postih.

Sverdlovský incident byla katastrofa způsobená nedbalostí při výrobě biologických zbraní. K incidentu došlo v roce 1979 v sovětském městě Sverdlovsku (dnes Jekatěrinburg).


Narození.

Narodila se ve všeobecné nemocnici Bronovo (pojmenované podle své zakladatelky Sary Kathariny de Bronovo) v Haagu dne 7. prosince 2003 v 17:01 SEČ přirozenou cestou s mírou 52 centimetrů a váhou 3310 gramů. V den jejího narození oslavovalo celé Nizozemsko, na čtyřech místech království bylo vypáleno 101 salv na oslavu narození budoucí nizozemské královny. V době jejího narození byl její otec první a ona sama byla druhá v linii následnictví na nizozemský trůn.

Křest.

Dne 12. června 2004 byla pokřtěna reverendem Carlem ter Lindenem v kostele sv. Jakuba v Haagu. Princezna měla šest kmotrů:  Při křtu obdržela jména "Catharina-Amalia Beatrix Carmen Victoria", nicméně její nejbližší ji oslovují „Amalia“.

Rodinný život a vzdělání.

Má dvě mladší sestry: princeznu Alexii (*2005) a princeznu Ariane (*2007). Se sestrami a rodiči žije princezna ve Villa Eikenhorst na královském statku De Horsten ve Wassenaaru. Spolu se svými sestrami navštěvuje místní školu Bloemcampschool.

Následnictví.

Dne 30. dubna 2013 nastoupil její otec Vilém-Alexander po abdikaci své matky Beatrix na nizozemský trůn. Catharina-Amalia se tak stala nizozemskou korunní princeznou. Obdržela titul kněžny Oranžské. V současné době je třetí nejmladší následnicí trůnu na světě a druhou nejmladší následnicí v Evropě. Mladší následníky trůnu mají jen v Lesothu a ve Španělsku. Amalia je zároveň dosud nejmladší nizozemskou dědičkou trůnu a je první dívkou, jíž byl titul princezny Oranžské udělen. Její babička Beatrix, prababička Juliána a praprababička Vilemína měly „pouze“ titul princezny nizozemské, třebaže se u nich od narození předpokládal nástup na trůn.

Tituly.

V současné době je princezna první v pořadí následníků na nizozemský trůn a jednoho dne se stane s největší pravděpodobností další nizozemskou královnou, a to i v případě, že by se v budoucnu narodil jejím rodičům syn. V Nizozemsku je uzákoněn dědičný zákon absolutní primogenitury.

Princezna Catharina-Amalia Nizozemská, princezna oranžská (*7. prosince 2003 Haag) je nejstarší dcera nizozemského krále Viléma-Alexandra a jeho manželky Máximy. Jakožto první osoba v linii následnictví představuje dědičku trůnu.


Historie.

Stavbou mostu byl pověřen architekt Jean-Rodolphe Perronet (1708–1794) v roce 1787. Tento most byl plánován již v roce 1725 při tvorbě náměstí Svornosti (tehdy náměstí Ludvíka XV.), aby nahradil tamní dosavadní přívoz. Po pádu Bastily 14. července 1789 a jejím zboření byl získaný stavební materiál použit na dostavbu mostu. Stavba byla dokončena v roce 1791. V 19. století byl most vyzdoben sochami. V roce 1810 sem nechal Napoleon umístit sochy osmi generálů padlých v boji. Tyto sochy byly nahrazeny během Restaurace dvanácti sochami z bílého mramoru představující postavy z francouzské historie. Jednalo se o čtyři ministry (Jean-Baptiste Colbert, kardinál Richelieu, Suger, Maximilien de Béthune de Sully), čtyři vojáky (Pierre Terrail de Bayard, Ludvík I. Bourbon-Condé, Bertrand du Guesclin, Henri de la Tour d'Auvergne de Turenne) a čtyři námořníky (René Duguay-Trouin, Abraham Duquesne, Pierre André de Suffren, Anne Hilarion de Costentin de Tourville). Avšak sochy byly pro most příliš těžké, proto je nechal král Ludvík Filip přemístit do Versailles.  Ve 20. století zhoustla městská doprava natolik, že bylo nutné most zvětšit. V letech 1930–1932 byl most rozšířen na obou stranách, takže se jeho šířka zdvojnásobila. Při těchto úpravách byl zachován klasicistní vzhled mostu. Od roku 1975 je most historickou památkou. V roce 1983 byl restaurován. Ze všech pařížských mostů má nejintenzivnější dopravu (s výjimkou mostů pont aval a pont amont, přes které vede městský okruh).  Most byl nejprve pojmenován po Ludvíku XV. ("pont Louis XVI"), později se jmenoval "most Revoluce" ("pont de la Révolution"), od roku 1814 "most Ludvíka XVI." ("pont Louis XVI") a současný název nese od roku 1830.

Architektura.

Most je původně kamenný, dodatečně rozšířený o železobetonovou přístavbu. Má pět oblouků, je 153 metrů dlouhý a 34 m široký.

Pont de la Concorde (česky "most Svornosti") je silniční most přes řeku Seinu v Paříži. Spojuje 8. obvod na pravém břehu a 7. obvod na levém. Most byl postaven v letech 1787–1791 a rozšířen 1930–1932. Svůj současný název nese od roku 1830. V roce 1975 byl prohlášen historickou památkou.


Stavba.

Stavba zámku započala v roce 1738 na místě staršího hradu Řádu mečových bratří, na ostrově mezi řekou Lielupe a jejími přítoky. Stavbu inicioval vévoda kuronský a zemgalský Ernst Johann von Biron, favorit ruské carevny Anny Ivanovny, který v roce 1737 nastoupil na kuronský trůn. Jeho plánem bylo vybudovat v sídle vévodství okázalý palác a v roce 1737 nechal vyhodit starý hrad do vzduchu. Současně se zámkem v Mitavě stavěl i palác v Rundāle, stavba mitavské rezidence však měla pro knížete větší význam. Do roku 1740 byly položeny základy barokního zámku, avšak po uvěznění vévody Ernsta Johanna v tomto roce byly práce na stavbě zastaveny, třebaže budova nebyla ještě pod střechou. V roce 1763 se Ernst Johann vrátil do Kuronska a stavba paláce byla obnovena pod vedením Itala Francesca Bartolomea Rastrelliho a Dána Severina Jansena. První z nich chtěl zachovat původní barokní podobu rezidence, druhý ji chtěl přiblížit stylu klasicistnímu. V 70. letech 18. století pracovalo na výzdobě interiérů i fasád paláce mnoho známých mistrů, mj. Johann Michael Graf z Berlína nebo Ital Antonio d'Angeli.

Historie.

V roce 1772 byl palác připraven k přijetí vévodské rodiny, která se tam vzápětí přistěhovala. Ernst Johann však pobytu v zámku užil jen krátce – po půl roce, 29. prosince 1772 zde zemřel. Do krypty v suterénu zámku byly později soustředěny tři desítky rakví a sarkofágů a nyní je místem posledního odpočinku kuronských vévodů rodu Kettlerů od roku 1569 do roku 1743 i Bironů včetně stavitele Ernsta Johanna.  Po anexi Kuronska Ruskem v roce 1796 zámek často měnil majitele. V roce 1779 zde pobýval slavný dobrodruh Alessandro Cagliostro. V průběhu let zde nacházeli útočiště francouzští aristokraté, uprchlíci z revoluční Francie.  Od roku 1798 byl zámek dočasným sídlem z Francie vyhnaného francouzského krále Ludvíka XVIII. 10. července 1799 v paláci uzavřeli manželství bratranec a sestřenice krále – Ludvík, vévoda Angoulême a princezna Marie Terezie Bourbonská (nejstarší dcera popraveného francouzského krále Ludvíka XVI. a jeho manželky Marie Antoinetty, jediná z královské rodiny, jež přežila Francouzskou revoluci). V roce 1800 Ludvík XVIII. odjel do Varšavy, v roce 1804 se však do Mitavy vrátil, definitivně odjel v roce 1807. V době napoleonských válek byl v zámku polní lazaret. V roce 1918 utrpělo vnitřní zařízení velké škody, když byl zámek vydrancován a vypálen ustupujícími jednotkami Bermondt-Avalova, podobně i za druhé světové války, v roce 1944. V letech 1956-1964 zde proběhla velkorysá rekonstrukce, která však prakticky nezahrnula interiéry.  V sovětském období sem byla umístěna Lotyšská zemědělská univerzita (LLU), sídlící zde dosud. Zámek proto není veřejnosti přístupný, s výjimkou krypty.

Zajímavosti.

Na zámku se narodila (jako nejstarší dcera Petra Birona, syna stavitele zámku Ernesta Jana Birona) také rakouská šlechtična a politička vévodkyně Kateřina Vilemína Zaháňská, "paní kněžna" z "Babičky" Boženy Němcové; tato česká spisovatelka podle názoru některých literárních historiků měla být neteří Kateřiny Zaháňské, a to nemanželskou dcerou její mladší sestry Dorothey.

Zámek v Jelgavě je jednou z nejcennějších architektonických památek v Lotyšsku. Nachází se v městě Jelgava (historicky též "Mitava", : ), asi 45 km jižně od Rigy.


Postavy.

Hisao Nakai.

Hisao se dostal na několik měsíců do nemocnice poté, co utrpěl infarkt a byla u něj diagnostikována srdeční arytmie. Musí přejít na novou střední školu Yamaku, kde je pod zdravotním dohledem. Je zařazen do třídy 3-3 a ačkoli ze začátku má problém se se svou situací smířit, brzy si najde nové přátele.

Emi Ibarazaki.

I přesto, že má obě nohy amputované pod koleny, je Emi jedna z nejveselejších a nejlehkovážnějších dívek nejen ve škole, ale možná i na celém světě. Emi nepropadla zoufalství ani po nehodě, která ji stála obě její nohy, a spíše než jako překážku vidí své postižení jako dar, který jí umožnil vyniknout v běžeckém týmu.

Hanako Ikezawa.

Jako dítě utrpěla Hanako traumatickou zkušenost, která zanechala její život v troskách. Její otec zemřel při nešťastném požáru jejich domu a tento požár také Hanako navždy zohyzdil. Hanako je teď velice odtažitá a straní se ostatních lidí až do té míry, že začíná panikařit při jakékoli známce sociálního kontaktu. Její jedinou kamarádkou, které opravdu důvěřuje, je Lilly, která Hanako ochraňuje od té doby, co se navzájem poznaly.

Lilly Satou.

Lilly je nevidomá od narození, ale je velmi starostlivá, zodpovědná a přátelská – přesný protějšek Hanako, své nejlepší kamarádky, se kterou sdílí nejen téměř mateřský vztah, ale i spoustu volného času stráveného společně pitím čaje. Ve škole je pilnou studentkou, jejíž sebedůvěra jí pomáhá v roli předsedkyně třídy 3-2.

Rin Tezuka.

Jelikož má místo rukou jen pahýly kvůli vrozené vadě a následné operaci, používá Rin své nohy a občas ústa ke všemu, včetně malování. Rin ve škole nosí chlapeckou uniformu, protože kvůli jejímu postižení je pro ni obtížné nosit sukni. Rinina tvořivost se vyrovná jen jejímu smyslu pro filozofično: Rin se nestydí občas ztratit v myšlenkách a dát průchod abstraktním ideám o člověku, vesmíru a ostatních věcech.

Shizune Hakamichi.

Shizune je od narození hluchá a komunikuje pomocí znakové řeči. Se svou neústupností a silnou vůlí je Shizune vůdcovský typ. Je předsedkyní studentské rady a předsedkyní třídy 3-3. Její nejlepší kamadádkou je Misha, která pro Shizune překládá konverzaci do znakové řeči.

Shiina “Misha” Mikado.

Misha je Shiznunina tlumočnice a členka studentské rady. Misha je vždy veselá, má vlasy přebarvené narůžovo a snaží se Hisaa dostat do studentské rady.

Katawa Shoujo (japonsky かたわ少女, "Katawa Šódžo") je vizuální román s prvky erogé od studia Four Leaf Studios. Vypráví příběh chlapce jménem Hisao, u kterého je objevena vrozená srdeční vada. Je přeložen na novou střední školu, kde potká několik spolužákyň s různými postiženími a začne s nimi vztah. Hra vznikla podle návrhu japonského dódžinši umělce Raita, který byl od roku 2007 rozvíjen skupinou nadšenců z imageboardu 4chan. Titul byl vydán 4. ledna 2012 zdarma. Šíří se oficiálně pomocí P2P sítí. Oficiální web je v češtině, hra samotná zatím lokalizaci nenabízí.


Rozšíření.

Tento druh hřebíčkovce, ostatně jako většina ostatních, pochází z jihovýchodní Asie. Jeho původní areál se nacházel na území jižní Číny, Nepálu, Indie, Malajsie, Kambodže, Vietnamu, Laosu a Indonésie. Postupně byl rozšířen do dalších oblastí a nyní roste po celé tropické Asii i v Africe, Americe a na některých ostrovech v Tichomoří.

Ekologie.

Vyskytuje se v pásmu od pobřeží až do nadmořské výšky 2300 m a pro zdárný růst, kvetení a tvorbu plodů potřebuje teplotu pohybující se v rozmezí od 18 do 27 °C a průměrné roční srážky 1100 až 2100 mm, dlouhodobé období sucha mu nesvědčí. Roste ve smíšených nížinných lesích i na horských svazích, na kvalitu půdy není náročný, přežívá také na písčitých půdách s velmi malým množstvím organické hmoty nebo na zasolených stanovištích. Nejlépe se mu daří v hlinité půdě na březích potoků a kanálů, kde mívá i nejvyšší výnosy plodů. Stromy kvetou na různých místech v závislosti na podnebí v rozličných ročních obdobích, plody dozrávají asi za tři měsíce po odkvětu. Ploidie druhu je 2n = 44.

Popis.

Stálezelený strom, řidčeji keř, vysoký 6 až 15 m s hustou korunou, jejíž šířka často přesahuje výšku stromu. Jeho kůra je hnědá a hladká, zpočátku má slabě hranaté a později kulaté lysé větve porostlé vstřícnými, krátce řapíkatými, kožovitými listy, které jsou v mládí narůžovělé a později tmavě zelené. Jejich lesklá čepel bývá vejčitě kopinatá až čárkovitá, dlouhá 8 až 25 cm a široká 2 až 5 cm, na bázi je klínovitá, vrchol má zašpičatělý a mívá 8 až 25 párů znatelných žilek.  Oboupohlavné, bílé až nazelenalé či narůžovělé květy velké až 4 cm vyrůstají po třech až pěti v koncových vrchlících. Květ na stopce má čtyřčetný trubkovitý kalich až 1 cm dlouhý a čtyři volné, konkávní, široce vejčité, bílé nebo řidčeji slabě nazelenalé či narůžovělé korunní lístky velké asi 1,5 cm. V květu je až 300 tyčinek o délce do 3 cm a jedna čnělka asi 4 cm dlouhá. Květy produkují hodně nektaru a s oblibou je navštěvují včely, které je opylují.  Plod je dužnatá, nažloutlá nebo načervenalá bobule kulovitého nebo elipsovitého tvaru, velká 3 až 5 cm, se zbytky zeleného trvalého kalichu u stopky. Lehká bobule s tenkou voskovitou slupkou má jedlé, masité, nažloutlé, po růžích vonící oplodí okolo dutého středu, ve kterém je obvykle jedno, méně často dvě či tři zaoblená semena, která v plné zralostí plodu jsou volná a chrastí. Semena jsou mírně toxická.

Rozmnožování.

Noví jedinci se většinou pěstují ze semen která dobře klíčí a jsou polyembryonická, mají jeden až tři klíčky. Plody jsou lehké a mohou plout po vodě a tím se snadno dostávají na nová místa, semena bývají také roznášena plodožravými ptáky a kaloni. Vzešlé semenáče však nebývají stejné kvality a proto se někdy roubují. Pokus o zakořenění řízků nebývá ani s chemickou podporou úspěšný. Mladé rostlina začínají plodit prvé ovoce asi ve čtyřech létech.

Význam.

Dospělý strom dá ročně asi jen 2 kg ovoce, což je v poměru na zabraný prostor málo a proto se jen ojediněle pěstují na plantážích, plody prodávané na trzích jsou většinou ze zahrad. Plody se po utržení brzy otlačují a podléhají zkáze, proto se jen minimálně skladují a převážejí. Bývají lidově nazývané "růžová jablka" nebo "růžové švestky" (podle chuti a vůně), jsou sladké a jsou považováné za dětské ovoce. Jedí se syrové nebo jsou na různé způsoby upravované v kuchyni, jako příloha k rýži, bývají kandované nebo ve směsi s ovocem s výraznější chutí se stávají součástí sirupů a džemů, obsahuji hodně pektinu.  Pařezy po seřezaných stromech po mnoho let rychle obrůstají a poskytují dlouhodobě pařezinu, palivo na vaření. Z hrubších kusů se vyrábí kvalitní dřevěné uhlí. Mladé letorosty jsou pevné, flexibilní a pletou se z nich trvanlivé velké koše.  Dřevo stromu má běl bílou a jádro tmavě červené nebo hnědé, je vláknité, středně těžké a pevné. Je užíváno k výrobě nábytku, vnitřních součástí lodí i rámů hudebních nástrojů, soustruží se z něho nenáročné šperky a suvenýry. Špatně odolává půdní hnilobě a je náchylné k napadení termity. Z listů se destiluje žlutý, esenciální olej užívaný v parfumérii. Stromy bývají vysazované pro plody, stín, estetický vzhled při kvetení i minimální údržbu.  Často jsou plodící stromy decimovány rzi "Puccinia psidii". V některých tropických oblastech, např. na Kubě, se hřebíčkovec jambos samovolně velmi rychle rozšiřuje a je považován za invazní druh.

Hřebíčkovec jambos ("Syzygium jambos") je stálezelený, nízce se větvící tropický strom nebo keř, jeden z mnoha užitkových druhů rodu hřebíčkovec. Pěstuje se pro chutné, po růžích vonící plody a po skácení poskytuje pařezinu. Vysazuje se také jako okrasný strom poskytující stín.


Brzký život.

Ross Lynch se narodil a vyrůstal u Littletonu v Coloradu. Je druhý nejmladší z 5 sourozenců (Riker, Rydel, Rocky a nejmladší Ryland). Od čtvrté třídy studoval doma. Učil se hraní na kytaru, klavír a zpěv. Je také bratrancem Dereka a Julianne Houghových. Ross a jeho rodina se přestěhovala do Los Angeles, Kalifornie v roce 2007.

Herecká kariéra.

Začínal jako tanečník ve skupině Rage Boyz Crew, která byla založena tanečním studiem v Jižní Kalifornii. Objevil se v show "Umíte tančit? "a "Moises Rules!". V roce 2009 se objevil ve videoklipu Kidz Bopa k písničce Let It Rock a ve videoklipu Cymphonique Lil' Miss Swager.  Na začátku roku 2011 byl obsazen do seriálu stanice Disney Channel "Austin a Ally", kde hraje hlavní mužskou roli Austina Moona, dospívajícího zpěváka, který se přes noc stane internetovou senzací po tom, co dal na internet video k písni „Double Take“. Pilotní díl byl brzo převeden do seriálu. Seriál měl premiéru v prosinci 2011, v březnu 2012 získal druhou sérii a na jaře roku 2013 třetí sérii.  Na začátku roku 2012 začal Ross pracovat na původním televizním filmu Disney Channel "Film mých snů". Hraje roli Bradyho, mužskou hlavní roli ve filmu, který režíruje Jeffrey Hornaday. Film byl uveden v USA 19. července 2013, v České republice 14. září 2013. Na rok 2015 mělo premiéru pokračování "Film mých snů 2."  V roce 2018 si zahrál ve filmu "Status Update". V červenci 2018 byl obsazen do role Jeffreyho Dahmera ve filmu "My Friend Dahmer". Ve stejném roce byla také obsazen do role Harveyho Kinkleho v seriálu "Chilling Adventures of Sabrina".

Hudební kariéra.

Ross umí hrát na klavír, bicí, kytaru, basu, ukulele, mandolínu a na housle. Tancoval pro Rage Boyz Crew, skupinu, která byla založena taneční společnosti v jižní Kalifornii. Byl také v show "Umíte tančit? "a "Moises Rules!"  Ross Lynch hraje na rytmickou kytaru a je jeden z hlavních zpěváků v kapele R5, která se skládá z jeho tří starších sourozenců a jejich kamaráda, Ellingtona Ratliffa.  V roce 2010, R5 vydali EP s názvem "Ready Set Rock", které se skládá z písní napsaných především Rikerem, Rockym, Rydel a Ellingtonem. V dubnu 2012, R5 oznámili prostřednictvím jejich webové stránky, že podepsali nahrávací smlouvu s Hollywood Records a plánují udělat club-tour v květnu. Jejich debutové album nazvané "Louder" bylo vydáno 24. září 2013 a písničky Pass Me By a Loud byly hlavními singly.  Ross také nahrál písně pro sountrackové album seriálu "Austin a Ally". Tento soundtrack obsahuje písně Can't Do It Without You (úvodní píseň seriálu), Double Take, Break Down the Walls, A Billion Hits, Not a Love Song, It's Me, It's You, Better Together, Heard It On the Radio a další. Píseň A Billion Hits byla vydána v digitální verzi 21. února 2012. Na koncertech R5 zpívají a hrají i písně ze seriálu "Austin a Ally".

Ross Shor Lynch (* 29. prosince 1995 Littleton, Colorado, USA) je americký herec, zpěvák, instrumentalista a tanečník. Nejvíce ho proslavila role Austina Moona v seriálu televize Disney Channel "Austin a Ally" a vystupování v rodinné kapele R5 s jeho bratry Rikerem Lynchem, Rockym Lynchem, sestrou Rydel Lynchovou a rodinným nejlepším kamarádem, Ellingtonem Ratliffem. Aktuálně hraje roli Harveyho Kinkleho v seriálu "Chilling Adventures of Sabrina".


Tenisová kariéra.

2012: Začátek v profesionálním tenisu.

Na Sony Ericsson Open se poprvé objevila v hlavní soutěži turnaje WTA Tour, když obdržela divokou kartu. Ve druhém kole přešla přes světovou devítku Věru Zvonarevovou 6–4, 6–3 a následně zdolala také bývalou desátou hráčku Italku Flaviu Pennettaovou 6–2, 1–6, 7–6, než v osmifinále skončila na raketě pozdější vítězky turnaje Polky Agnieszky Radwańské po výsledku 6–3, 6–2.  Debut v hlavní soutěži grandslamového turnaje zaznamenala na US Open, kde v úvodním kole podlehla italské turnajové desítce Saře Erraniové ve třech setech.

2014: První singlový titul na WTA Tour.

Úvodní část a antuková sezóna.

Sezónu otevřela čtvrtfinálovou účastí na ASB Classic, kde ji zastavila pozdější finalistka Venus Williamsová. Následující týden si připsala premiérový titul na okruhu WTA Tour z dvouhry, když ve finále ostrovního Hobart International zdolala ve dvou setech Kláru Zakopalovou.  Na Australian Open dokázal dohnat ztrátu setu v utkání s bývalou světovou jedničkou a desátou nasazenou Caroline Wozniackou. Poprvé v kariéře se probojovala do osmifinále grandslamu, v němž nestačila na favorizovanou turnajovou pětku Agnieszku Radwańskou.  Po třísetové prohře od japonské veteránky Kimiko Dateové Krummové v úvodním kole PTT Pattaya Open, přišlo zlepšení formy na únorovém Brasil Tennis Cupu. Podruhé prošla do boje o titul, v němž ji oplatila čerstvou finálovou porážku Zakopalová. V zápase prohospodařila výhodu setu a vedení 5–2 na gamy ve druhém dějství. Na březnových událostech Premier Mandatory, a to Indian Wells Masters a Miami Masters, dohrála vždy ve druhém kole.  Po vyřazení v úvodní fázi mexického Monterrey Open dosáhla semifinále na marockém Grand Prix SAR La Princesse Lalla Meryem. Ve dvou setech skončila na raketě krajanky Maríe Teresy Torrové Florové. Přesto si odvezla z Maroka trofej, když se Švýcarkou Rominou Oprandiovou vyhrály deblovou soutěž po finálovém vítězství nad dvojicí Katarzyna Piterová a Maryna Zanevská. Druhé kolo se pro ni znamenalo vyřazení na Mutua Madrid Open, v němž ji zastavila Australanka Samantha Stosurová. Lepší výkon předvedla opět v madridské čtyřhře, kde se po boku Carly Suarezové Navarrové probojovala do prvního finále v úrovni Premier Mandatory. V boji o titul však prohrály s prvním světovým párem, tvořeným Italkami Erraniovou a Vinciovou.  Ve druhém kole Internazionali BNL d'Italia ji vyřadila Francesca Schiavoneová. Navazující French Open znamenal překvapivé vítězství nad světovou jedničkou a obhájkyní titulu Serenou Williamsovou, která jí ve druhém kole dokázala odebrat pouze čtyři gamy. Ve čtvrtfinále však Španělce cestu pavoukem přerušila pozdější vítězka Maria Šarapovová po třísetovém průběhu. Semifinále si zahrála v ženské čtyřhře Roland Garros, opět se Suarezovou Navarrovou, kde je zastavily turnajové jedničky Pcheng Šuaj a Sie Su-wej. Bodový zisk znamenal nová kariérní maxima na žebříčku. Ve dvouhře figurovala na 27. místě a ve čtyřhře pak na 36. příčce.

Travnatá část a americké betony.

Na travnatém Topshelf Open ji ve čtvrtfinále zdolala americká kvalifikantka Coco Vandewegheová, přestože v úvodní sadě vedla poměrem gamů 5–2. Do londýnského Wimbledonu vstupovala jako dvacátá sedmá nasazená, ovšem v otevíracím utkání podruhé v řadě nestačila na Vandewegheovou, tentokrát ve třech sadách. Ve wimbledonském deblu hrála se Suárezovou Navarrovou z pozice turnajových šestnáctek. V úvodních dvou kolech přehrály páry Ajla Tomljanovićová a Christina McHaleová, respektive Monica Niculescuová a Klára Koukalová, aby ve třetí fázi skončily na raketách Petkovicové s Rybárikovou.  Letní severoamerickou US Open Series rozehrála na stanfordském Bank of The West Classic, na kterém vyřadila obhájkyni trofeje Dominiku Cibulkovou i nenasazenou Danielu Hantuchovou. Ve čtvrtfinále však nenašla recept na třetí nasazenou Němku Angelique Kerberovou. Titul si však se Suárezovou Navarrovou odvezly ze čtyřhry, v níž hrály v roli turnajových trojek. Ve finále zdolaly dvojici Paula Kaniová a Kateřina Siniaková. Po vítězství nad kanadskou kvalifikantkou Stéphaníí Duboisovou v prvním kole Rogers Cupu, podlehla favorizované Šarapovové. Na cincinnatském Western & Southern Open prohrála první zápas s německou kvalifikantkou Annikou Beckovou. V deblové soutěži vypadly se Suárezovou Navarrovou mezi poslední osmičkou dvojic, když nestačily na pár Kimiko Dateová a Andrea Hlaváčková. Na Connecticut Open nejdříve zdolala sedmou nasazenou Saru Erraniovou, poté si poradila s čínskou kvalifikantkou Pcheng Šuaj, aby ve čtvrtfinále skončila na raketě nenasazené Camily Giorgiové.  V roli dvacáté páté nasazené přijížděla na US Open. V úvodním duelu její cestu pavoukem ukončila kvalifikantka Mirjana Lučićová Baroniová po dvousetovém průběhu. Se stabilní spoluhráčkou Suarezovou Navarrovou došly v ženské čtyřhře do třetího kola, kde byly nad jejich síly sestry Serena a Venus Williamsovy.

Asijská část a Turnaj šampionek.

Podzimní část sezóny načala na tokijském Toray Pan Pacific Open výhrami nad Anastasií Pavljučenkovovou, čtvrtou nasazenou Jelenou Jankovićovou a Australankou Casey Dellacquovou. Ve třísetové semifinálové bitvě ji však porážku z ledna vrátila Caroline Wozniacká. V deblové části tokijské události došly se Suarezovou Navarrovou do finále, v němž je zastavila první nasazená dvojice Cara Blacková a Sania Mirzaová. Na premiérovém ročníku Wuhan Open na ni nestačily María Teresa Torrová Florová a světová dvojka Simona Halepová. Následně však byla přinucena odstoupit pro gastritidu. Navazující China Open představoval třísetovou prohru v úvodní fázi s Ruskou Jekatěrina Makarovovou.  Závěrečným turnajem roku se stal WTA Tournament of Champions v Sofii. V základní skupině zvítězila ve všech duelech nad Makarovovou, Pennettaovou i Alizé Cornetovou. V semifinále však nenašla recept na pozdější vítězku Andreu Petkovicovou.  Sezónu zakončila na 21. místě žebříčku dvouhry a 16. pozici čtyřhry.

2015: Finalistka Wimbledonu a světová trojka.

Do sezóny vstupovala mimo elitní dvacítku žebříčku a průlomový rok kariéry završila na říjnovém Turnaji mistryň jako druhá nasazená a světová trojka.  Z lednového Brisbane International odstoupila pro zranění hlezna. Na Apia International Sydney ji ve čtvrtfinále přehrála Němka Angelique Kerberová. Osmifinálovou účastí se rozloučila s Australian Open, kde vypadla se světovou jedničkou Serenou Williamsovou. Debutový postup do semifinále turnaje kategorie Premier 5 dosáhla na Dubai Tennis Championships. V zápase však podlehla Češce Karolíně Plíškové. Následovala šňůra porážek až do French Open, na němž se podruhé probojovala do čtvrtfinále majoru. Nad její síly však byla další česká reprezentantka Lucie Šafářová. Travnatý Wimbledon znamenal první start v grandslamovém finále, v němž nenašla recept na favorizovanou Američanku Serenu Williamsovou.  Pokles formy přišel během letní části, když nezvládla své úvodní zápasy na torontském Rogers Cupu, stejně jako na Cincinnati Masters. Následkem toho v srpnu ukončila dlouhodobou spolupráci s trenérem Alejem Mancisidorem, jehož vystřídal Sam Sumyk. Newyorský US Open přinesl vyřazení ve druhém kole od britské tenistky Johanny Kontaové.  Kvalitnější výsledky se dostavily v asijské fázi roku, kde postoupila do finále Wuhan Open, v němž skrečovala bývalé světové jedničce Venus Williamsové pro poranění hlezna. Poté dosáhla na titul v nejkvalitněji hodnoceném turnaji své dosavadní kariéry, když ovládla pekingský China Open z kategorie Premier Mandatory. V závěrečném utkání zdolala jednu ze soupeřek o účast na Turnaji mistryň Timeu Bacsinszkou. Na WTA Finals 2015 přijela v roli druhé nasazené a světové trojky.

2016: Druhá španělská vítězka Roland Garros a světová dvojka.

Sezónu rozehrála v roli druhé nasazené na Brisbane International, kde po volném losu na počátku druhé sady druhého kola skrečovala Varvaře Lepčenkové pro bolesti levé nohy způsobené zánětem fascie plosky. Na Australian Open skončily na její raketě Anett Kontaveitová a Kirsten Flipkensová, aby ji ve třetí fázi zastavila Češka Barbora Strýcová. Během února přispěla v Kraljevu dvěma výhrami nad Srbkami Ivanou Jorovićovou a Jelenou Jankovićovou k postupu Španělek z druhé světové skupiny Fed Cupu do baráže o účast ve světové skupině.  Na arabském Dubai Tennis Championships jí po volném losu vyřadila pozdější semifinalistka Elina Svitolinová z Ukrajiny. Navazující Qatar Total Open v Dauhá znamenal, po výhrách nad Nao Hibinovou a Timeou Babosovou, čtvrtfinálovou porážku od Němky Andrey Petkovicové ve třech setech. Americkou túru zahájila povinnou účastí na březnovém BNP Paribas Open v Indian Wells, kde nezvládla zahajovací duel ve druhém kole proti Američance Christině McHaleové. Blízko vyřazení se ocitla také na Miami Open, kde ve svém úvodním zápase přehrála Dominiku Cibulkovou až 7–5 v rozhodující třetí sadě. Ve čtvrté fázi však prohrála oba tiebreaky proti Bělorusce Viktorii Azarenkové, která ovládla oba březnové americké turnaje.  Antukovou část roku odstartovala v polovině dubna lleidskou baráží světové skupiny proti Italkám. Podruhé v sezóně triumfovala v obou singlech, když si poradila s Francescou Schiavoneovou a v nedeli s hráčkou elitní světové desítky Robertou Vinciovou. Španělsko postoupilo po výhře 4:0 na zápasy do nejvyšší etáže Fed Cupu 2017. Halový Porsche Tennis Grand Prix ve Stuttgartu přinesl opuštění antuky mezi poslední osmičkou hráček, když prohrála s Petrou Kvitovou. Již ve druhém kole pak dohrála na Mutua Madrid Open s Rumunkou Irinou-Camelií Beguovou. Do prvního semifinále v roce se probojovala na římském Internazionali BNL d'Italia, kde ji však zdolala Američanka Madison Keysová po dvousetovém průběhu.  Do druhého grandslamového a prvního pařížského finále postoupila jako světová čtyřka na French Open. V úvodu prvního kola prohrála sadu se Slovenkou Annou Karolínou Schmiedlovou, aby následně dokázala průběh duelu otočit. V další pětizápasové cestě do finále již neztratila žádný set, když na ni postupně nenašly recept Francouzka Myrtille Georgesová hrající na divokou kartu, Yanina Wickmayerová – oběma uštědřila kanára, bývalá vítězka Světlana Kuzněcovová, ve čtvrtfinále až 108. hráčka žebříčku Shelby Rogersová a v semifinále australská finalistka z roku 2010 Samantha Stosurová. V repríze wimbledonského finále z roku 2015 oplatila porážku 34leté světové jedničce Sereně Williamsové a po výhře 7–5, 6–4 za 1:43 hodiny vybojovala premiérový grandslamový titul kariéry. Po Arantxe Sánchezové Vicariové se stala druhou Španělkou, která Roland Garros vyhrála. Poměr vzájemných zápasů snížila na 2–3, když všech pět utkání dvojice odehrála na Grand Slamu. Muguruzaová se v žebříčku WTA poprvé posunula na 2. místo za Williamsovou a stala se tak po Sánchezové Vicariové první ženou z Iberského poloostrova na této pozici od roku 1996. Pohár převzala od tenisové legendy Billie Jean Kingové.  Jedinou travnatou přípravou před londýnským majorem se stal premiérový ročník Mallorca Open. Jako turnajová jednička však na úvod podlehla belgické tenistce Kirsten Flipkensové po dvousetovém průběhu. Poprvé v roli druhé nasazené na grandslamu startovala ve Wimbledonu, kde si na úvod poradila s Italkou Camilou Giorgiovou ve třech sadách. Následně však za 58 minut překvapivě podlehla 124. hráčce žebříčku Janě Čepelové, která postoupila z kvalifikace. Slovenka, jež ztratila jen pět her, tak měla proti hráčkám elitní světové pětky po výhře aktivní poměr 3–2. Na olympijském turnaji startovala jako třetí nasazená. Po hladkých výhrách nad Rumunkou Andreeou Mituovou a Japonkou Nao Hibinovou dokázala ve třetím kole uhrát jen dva gamy na budoucí olympijskou šampionku Mónicu Puigovou z Portorika. Cincinnatský Western & Southern Open znamenal semifinálovou účast poté, co do této fáze prošla přes kvalifikantku 41. ženu žebříčku Tímeu Babosovou. V něm však nezvládla duel proti patnácté nasazené Češce Karolíně Plíškové, která ji dovolila uhrát jen čtyři hry. Po vítězství nad belgickou kvalifikantkou Elise Mertensovou v úvodu newoyrského US Open skončila její pouť na raketě pozdější čtvrtfinalistky Anastasije Sevastovové z Lotyšska.  V podzimní asijské fázi roku odehrála čtyři turnaje a evropskou událost v Linci. Nejlepším výsledkem se stalo čtvrtfinále tokijského Toray Pan Pacific Open, kam přijížděla v roli nejvýše nasazené. V prvním kole vrátila čerstvou prohru Sevastovové, aby ji následně zastavila světová dvacítka Elina Svitolinová. Krátkou zastávku učinila na říjnovém Wuhan Open, kde nezvládla úvodní duel proti bývalé světové jedničce Jeleně Jankovićové. Na pekingském China Open ji osmifinálovou stopku vystavila jedenáctá hráčka klasifikace Petra Kvitová. Roli turnajové jedničky pak plnila na rakouském Generali Ladies Linz, jenž opustila po čtvrtfinálové porážce od Švýcarky Viktorije Golubicové. Podruhé v řadě se 14. října kvalifikovala jako šestá v pořadí na závěrečný Turnaj mistryň do Singapuru. V bílé skupině však neproměnila mečbol a vedení 5–2 na gamy v rozhodující sadě proti Karolíně Plíškové, aby jí nakonec podlehla. Porážka od Agnieszky Radwańské znamenala konec nadějí na postup do semifinále. Ve svém závěrečném duelu sezóny pak porazila vítězku skupiny Světlanu Kuzněcovovou, když po ztraceném uvodním setu Rusce dovolila uhrát jen jediný game.  Sezónu zakončila na 7. místě žebříčku WTA.

2017: Wimbledonská vítězka a světová jednička.

Sezónu odstartovala na Brisbane International v roli čtvrté nasazené. Po třísetových výhrách nad Samanthou Stosurovou a Darjou Kasatkinovou prošla do čtvrtfinále, kde vyřadila Světlanu Kuzněcovovou. Pro zranění však skrečovala v úvodní sadě semifinále proti Francouzce Alizé Cornetové. Melbournský Australian Open znamenal vítězné duely s Novozélanďankou Marinou Erakovicovou, Američankou Samanthou Crawfordovou, Lotyškou Anastasijí Sevastovovou a také Rumunkou Soranou Cîrsteaovou. Poprvé v kariéře se na lednovém grandslamu probojovala do čtvrtfinále, v němž ji zastavila americká hráčka Coco Vandewegheová.  Jako světová sedmička plnila v první polovině února roli španělské jedničky ve čtvrtfinále světové skupiny Fed Cupu proti České republice. Úvodní dvouhru s Barborou Strýcovou vyhrála, aby v nedělním singlu uhrála jen čtyři gamy na Karolínu Plíškovou. Jednalo se o její první fedcupovou porážku z dvouhry vůbec. Španělky odešly poraženy 2:3 na zápasy.  Následně zamířila jako pátá nasazená na dauhaský Qatar Total Open, kde ji po vítězství nad Turkyní Çağlou Büyükakçayovou zastavila čínská tenistka Čang Šuaj po třísetovém průběhu. Další arabský turnaj, Dubai Tennis Championships, znamenal skreč v úvodním kole s Ukrajinkou Katerynou Bondarenkovou pro poranění levé Achillovy šlachy. Březnové americké akce rozehrála na BNP Paribas Open v Indian Wells, kde cestou do čtvrtfinále na její raketě zůstaly Kirsten Flipkensová, 17letá teenagerka Kayla Dayová a Elina Svitolinová. Mezi poslední osmičkou však nenašla recept na světovou trojku Karolínu Plíškovou po nezvládnutých tiebreacích. Navazující Miami Open přinesl další skreč, tentokrát v osmifinále proti Dánce Caroline Wozniacké, v důsledku rozvoje nemoci.  Do antukové části sezóny vstoupila vyřazeními v časné fázi turnajů. Úvodní kola nepřešla na halovém Porsche Tennis Grand Prix ve Stuttgartu ani na Mutua Madrid Open, když v prvním případě podlehla Estonce Anett Kontaveitové a ve druhém Maďarce Timea Bacsinszké. Zlepšení formy se dostavilo na římském Internazionali BNL d'Italia ve Foro Italico, na němž si zahrála semifinále. Pro poranění krku však skrečovala Elině Svitolinové v úvodní sadě. V roli obhájkyně trofeje zavítala na French Open, aby ji ve čtvrtém kole vyřadila francouzská jednička z první světové patnáctky Kristina Mladenovicová po třísetovém průběhu. Ztráta bodů znamenala vypadnutí z elitní desítky klasifikace.  V travnaté přípravě na londýnský gramdslam postoupila do semifinále AEGON Classic v Birminghamu, když postupně zdolala ruskou hráčku Jelizavetu Kuličkovovou, Američanku Alison Riskeovou i její krajanku Coco Vandewegheovou, než byla zastavena australskou tenistkou Ashleigh Bartyovou. Rychlý konec jí na eastbournském AEGON International přivodila v úvodním duelu česká trojka Barbora Strýcová.

Druhá španělská wimbledonská šampionka.

Na londýnském Wimbledonu startovala jako světová patnáctka a čtrnáctá nasazená. V úvodních třech kole na ni žádná ze soupeřek neuhrála více než šest gamů. Po výhrách nad Ruskou Jekatěrinou Alexandrovou, Belgičankou Yaninou Wickmayerovou a Rumunkou Soranou Cîrsteaovou, svedla vyrovnaný třísetový zápas se světovou jedničkou a ohájkyní finálové účasti Angelique Kerberovou, když dohnala ztrátu první sady. Němku tak připravila o možnost setrvat na čele světové klasifikace i po skončení grandslamu.  Po čtvrtfinálové výhře nad sedmou nasazenou Světlanou Kuzněcovovou si v semifinále hladce poradila s překvapením turnaje, Slovenkou Magdalénou Rybárikovou figurující na 87. místě žebříčku, která jí odebrala pouze dvě hry. Ve finále, pod zataženou střechou centrálního dvorce, zvítězla za 77 minut nad desátou nasazenou Američankou a 37letou pětinásobnou šampionku Venus Williamsovou ve dvou setech, když v druhé sadě soupeřce uštědřila „kanára“. Stala se tak vůbec první tenistkou, která porazila obě sestry Williamsovy ve finále Grand Slamu. Jedinou španělskou vítězkou do té doby byla Conchita Martínezová z roku 1994, přítomná v loži hráčky jako její dočasná trenérka. Londýnským triumfem získala Španělka čtvrté turnajové vítězství na okruhu WTA Tour a proti Williamsové snížila pasivní poměr vzájemných utkání na 2–3. Zisk 2 000 bodů do žebříčku WTA znamenal návrat do elitní světové desítky, když se posunula z 15. na 5. příčku.

US Open Series: Titul ze Cincinnati a světová jednička ve dvouhře.

Letní americkou sezónu v rámci US Open Series rozehrála stanfordským Bank of the West Classic, na němž v roli turnajové jedničky po volném losu vyřadila Kaylu Dayovou a Anu Konjuhovou, než ji v semifinále zastavila pozdější vítězka Madison Keysová. Po přesunu do Toronta otevřela jako turnajová čtyřka Rogers Cup vítězstvími nad Kirsten Flipkensovou i Ashleigh Bartyovou. Ve čtvrtifnále však nepřešla přes pátou nasazenou Ukrajinku Elinu Svitolinovou, jež získala trofej. Následoval cincinnatský Western & Southern Open, v jehož třetí fázi oplatila čerstvou porážku Keysové. Následně proti Světlaně Kuzněcovové rozhodla zápas ve svůj prospěch až v závěru třetí sady a v semifinále jí odebrala jen pět her světová jednička Karolína Plíšková. Češku tak porazila podruhé v kariéře a po šňůře šesti vzájemných proher, když proměnila pátý mečbol. Ve finále za 57 minut deklasovala turnajovou a světovou dvojku Rumunku Simonu Halepovou při ztrátě jediného gamu. Pátým singlovým titulem na okruhu WTA Tour nedovolila Halepové stát se novou světovou jedničkou a poprvé v kariéře získala více než jednu trofej v průběhu jediného roku.  Na US Open přijížděla jako třetí hráčka světa. V úvodních třech kolech předvedla dominantní výkony, když uštědřila Američance Varvaře Lepčenkové i Číňance Tuan Jing-jing po jednom „kanáru“. Ve třetí fázi pak hlavní favoritka na titul ze Španělska vyřadila, v repríze wimbledonského semifinále, Slovenku Magdalénu Rybárikovou, když jí při stejném výsledku opět dovolila uhrát jen dvě hry a poprvé postoupila do osmifinále Flushing Meadows. V něm však její cestu pavoukem zastavila třináctá nasazená Petra Kvitová, přestože Španělka vstoupila do utkání lépe a měla brejkbol na vedení 5–1. Ten však nevyužila a Češka se vrátila do první sady srovnáním na 4–4. Set poté mohla soupeřka doservírovat při vedení 6–5, ale ztracené podání si vzala zpět a rozhodl až tiebreak. V něm již dominovala Kvitová, která se ujala vedení i v první fázi druhé sady prolomením servis. Muguruzaová se pokoušela ztracenou hru získat zpět, ale ani jeden ze tří nabídnutých brejkbolů v posledním gamu za stavu 3–5, nevyužila. I přes tuto porážku se vzhledem k čtvrtfinálové prohře úřadující světové jedničky Karolíny Plíškové po US Open stala v pořadí dvacátou čtvrtou světovou jedničkou s náskokem 65 bodů na druhou Simonu Halepovou.

Soukromý život.

Narodila se roku 1993 ve venezuelské metropoli Caracasu do rodiny španělského otce Josého Antonia Muguruzuay a venezuelské matky Scarlet Blancové. Má dva bratry inženýra Asiera a ekonoma Igora Muguruzuaovy. S tenisem začala ve třech letech a její první tenisovou vzpomínkou je hraní s bratry. Jako oblíbený úder uvedla servis a preferovaný pak tvrdý povrch. Když vyrůstala, byly jejími idoly američtí tenisté Serena Williamsová a Pete Sampras. Mluví španělsky a anglicky.

Garbiñe Muguruzaová, celým jménem Garbiñe Muguruza Blanco, (* 8. října 1993 Caracas) je španělsko-venezuelská profesionální tenistka a mezi zářím až říjnem 2017 čtyři týdny světová jednička ve dvouhře žen, jakožto druhá taková španělská hráčka po Arantxe Sánchezové Vicariové a celkově dvacátá čtvrtá od zavedení klasifikace v roce 1975. Jako dvojnásobná singlová vítězka grandslamu představuje jedinou hráčku na okruhu, která porazila obě sestry, Venus a Serenu Williamsovy, ve finále grandslamových turnajů. Ve své dosavadní kariéře vyhrála na okruhu WTA Tour sedm turnajů ve dvouhře a pět ve čtyřhře. V rámci okruhu ITF získala sedm titulů ve dvouhře a jeden ve čtyřhře.


Životopis.

Narodil se jako první z deseti dětí Hugha Ó Proinntigha a Eleanor McCroryovej. Učil se na několika místech (na kováře, obchodníka s plátnem, tkalce), než se v roce 1798 stal učitelem a v roce 1802 se přestěhoval do Cambridge, kde studoval teologii na St. John's College, kde bylo jeho původní jméno Ó Proinntigha zapsáno jako Brontë. V roce 1806 získal titul bakaláře a byl jmenován kaplanem ve Wethersfield v Essexu, kde byl vysvěcen na jáhna a v roce 1809 i za kněze. V roce 1809 se stal asistentem kaplana ve Wellingtonu v Shropshire a v roce 1810 publikoval svou první báseň "Winter Evening Thoughts" v místních novinách, po níž následovala v roce 1811 sbírka moralistních básní "Cottage Poems". V následujícím roce byl jmenován zkoušejícím na Wesleyanské akademii ve Woodhouse Grove, nedaleko Guiseley, kde se setkal s Marií Branwellovou, s níž se 29. prosince 1812 oženil. Jejich první dcera Maria se narodila v roce 1814 po přestěhování do Hartsheadu v Yorkshire; jejich druhá dcera Elizabeth se narodila v roce 1815 po přestěhování rodiny do Thorntonu.  Zde se narodily i ostatní děti: v roce 1816 Charlotte, v roce 1817 jediný syn Patrick Branwell, v roce 1818 dcera Emily Jane a v roce 1820 poslední dítě, dcera Anne. Patrick byl v červnu 1819 jmenován doživotním kaplanem v Haworthu a v dubnu 1820 se přestěhoval s rodinou na zdejší faru. Jeho švagrová Elizabeth Branwellová, která žila s rodinou v Thorntonu v roce 1815, přišla do jeho domácnosti v roce 1821, aby se starala o děti a opatrovala vážně nemocnou Mariu, která byla v posledním stádiu rakoviny. Rozhodla se přestěhovat k rodině natrvalo, aby vykonávala práci hospodyně. Patrick byl zodpovědný za budovu nedělní školy v Haworthu, která byla otevřena v roce 1832. Po smrti posledního jeho dcery Charlotte, která zemřela devět měsíců po své svatbě, spolupracoval s Elizabeth Gaskellovou na jejím životopise a byl zodpovědný za posmrtné vydání Charlottina prvního románu "The Professor" v roce 1857. Její manžel Arthur Bel Nicholls, který byl Patrickovým kaplanem, zůstal v jeho domácnosti až do Patrickovo smrti v roce 1861, kdy se vrátil do Irska.

Patrick Brontë (17. března 1777, Drumballyroney, Irsko − 7. června 1861, Haworth, Anglie) byl metodistický kněz, kaplan a básník, manžel Marie Brontëové a otec spisovatelek Charlotty, Emily Jane a Anne Brontëových a básníka a malíře Patricka Branwella Bronte.