Kompozice.

Skladba začíná neobvyklou basovou a varhanovou mezihrou. Roger Waters zde opakovaně hraje notu B na 16. pražci struny G, kterou mění za nižší tóny mezi D a Fis na struně D. Na rozdíl od starších rockových a popových písní hraje kytara akordy jen zřídka, pro západní hudbu je taky neobvyklé Wrightovo sólo na varhany ve frygické dominantní stupnici Fis. Skladba je zakončena waltzem s bezeslovnými vokálními harmoniemi Wrighta a Barretta.  Text popisuje útržky pohádek, které čte matka svému dítěti na dobrou noc. Původní verze obsahovala verše ze sbírky "Cautionary Tales for Children" od britsko-francouzského spisovatele Hilaireho Belloca. Protože však manažer Andrew King nezískal od dědiců autorských práv povolení, musel Syd Barrett text před nahráváním přepsat, ale i přes to skladba evokuje Bellocovu báseň „Matilda“.

Živé a alternativní verze.

Na koncertech hráli Pink Floyd skladbu v letech 1966 až 1968. První zaznamenané vystoupení, kde tato píseň zazněla, se konalo 14. října 1966 v londýnském kostele Všech svatých a jednalo se o benefiční koncert pro London Free School. Naopak poslední doložený koncert se skladbou „Matilda Mother“ proběhl 26. července 1968 v Los Angeles.  Originální verze, která byla nahrána ve dnech 21. až 23. února 1967 při vůbec první nahrávací frekvenci pro debutové album pod EMI, má délku 3 minuty a 8 sekund. Nepočítaje box sety s celým albem "The Piper at the Gates of Dawn" byla tato píseň dále vydána v roce 1970 na kompilaci "The Best of the Pink Floyd" a o čtyři roky později na její reedici pod názvem "Masters of Rock" (chybně uvedena jako „Mathilda Mother“).  Na bonusovém disku reedice alba "The Piper at the Gates of Dawn" z roku 2007 (40. výročí vydání) se nachází alternativní verze písně, jejíž text částečně využívá Bellocovy básně ze sbírky "Cautionary Tales for Children". Další alternativní verze s novým mixem vyšla v roce 2010 na kompilaci "An Introduction to Syd Barrett".

„Matilda Mother“ je skladba britské rockové Pink Floyd, která poprvé vyšla jako třetí píseň na jejich debutovém albu "The Piper at the Gates of Dawn" v roce 1967. Napsal ji kytarista a zpěvák kapely Syd Barrett, jehož vokály v písni také zní (refrény a poslední sloka), z větší části ji ale nazpíval klávesista Rick Wright.


Biografie.

Loïc Nottet se narodil v třicetitisícovém městě Coucelles ve valonské provincii Henegavsko. Zatímco otec si přál pro malého syna kariéru fotbalisty, Loïc samotný od útlého věku inklinoval k tanci, a v deseti letech byl zapsán do taneční školy. V červnu 2014 dokončil středoškolské studium na L'institut de la Providence v Charleroi.

2014: "The Voice Belgique".

Teprve sedmnáctiletý Loïc získal širší pozornost v lednu 2014 díky účasti v třetí řadě Hlasu Belgie - "The Voice Belgique". Již na castingu obdržel chválu porotců za provedení Rihaninny písně „Diamonds“. Následně se zařadil do týmu soutěžících pod Beverly Jo Scott. V následujících kolech soutěže interpretoval písně od Christiny Aguilery, OneRepublic či Johna Newmana. Probojoval se až do finálového kola, v němž 5. května získal druhé místo za vítězem Laurentem Pagnou.

Vystoupení v "The Voice Belgique".

V červnu absolvoval turné s ostatními finalisty "Hlasu" a podepsal nahrávací smlouvu s vydavatelstvím Sony. Na podzim vydal coververzi hitu Chandelier od Sii. Zpěvačka samotná Nottetovi na Twitteru poblahopřála k jeho provedení písně.

2015: Eurovision Song Contest a "Danse avec les stars".

Valonská veřejnoprávní televize RTBF 3. listopadu 2014 oznámila, že Loïc zastoupí Belgii na Eurovizi 2015 ve Vídni. Soutěžní píseň a zároveň zpěvákův debutový singl "Rhythm Inside" z pera Loïca a Beverly Jo Scott byla zveřejněna 10. března na tiskové konferenci v Maison de Vienne v Bruselu. Krátce před odletem do Vídně Loïc představil píseň v prvním televizním vystoupení ve finále čtvrté řady Hlasu Belgie.  Loïc vystoupil v prvním semifinále Eurovize 19. května. V doprovodu pěti vokalistů představil choreografii v černobílém ladění. Sám se autorsky podílel nejen na konceptu samotného vystoupení, ale také na návrhu jednotlivých kostýmů. Belgie postoupila do finále, kde Loïc 23. května získal čtvrté místo v závěsu za zástupci Švédska, Ruska a Itálie. Obdržel 217 bodů, nejvyšší ohodnocení pro belgického soutěžícího v historii soutěže. Rovněž byl oceněn nejvyšší dvanáctibodovou známkou z Nizozemska, Francie a Maďarska. Od hlasujících diváků a poroty z České republiky obdržel šest bodů. V návaznosti na vystoupení na Eurovizi píseň se „Rhythm Inside“ dostala do hudebních žebříčků v řadě zemí Evropy a v Austrálii. Vyjma prvního místa ve vlámské i valonské hitparádě obsadila druhé místo v pořadatelském Rakousku.. V britském žebříčku singlů se dostala na 69. místo. Ve Švédsku byla rovněž oceněna zlatou deskou, v Belgii zlatou a později platinovou.  Na podzim se Loïcovo jméno objevilo mezi účastníky šesté řady "Danse avec les stars", francouzské odnože taneční soutěže "Strictly Come Dancing". Devatenáctiletý zpěvák se tak stal nejen prvním Belgičanem ve francouzské verzi pořadu, ale také jejím vůbec nejmladším účastníkem. V doprovodu bulharské tanečnice Denicy Ikonomové zaujal mimo jiné ztvárněním písně „Chandelier“, kterou sám dříve nazpíval. 23. prosince Loïc a Denica zvítězili ve finálovém kole s 68 % diváckých hlasů.

2016: Debutové album.

Od ledna do března 2016 Nottet vystupoval v rámci francouzského turné účastníků "Danse avec les stars". V říjnu vydal singl "Million Eyes" z připravovaného debutového alba.

Loïc Nottet (* 10. dubna 1996, Courcelles, Belgie) je belgický zpěvák a tanečník, známý díky druhému místu v třetí řadě pěvecké reality-show "The Voice Belgique" (2014).


Význačné lety.

První start.

První start rakety Falcon 9 se uskutečnil 4. června 2010. Raketa vynášela maketu lodi Dragon a umístila ji na oběžnou dráhu s odchylkou jednoho procenta.

NASA COTS Demo 1.

Druhý start měl za úkol otestovat kosmickou loď Dragon, jež měla být určená pro zásobovací lety k ISS. Start se konal 8. prosince 2010 a druhý stupeň umístil Dragon na oběžnou dráhu ve výšce zhruba 300 km. Po dvou obletech Země se Dragon vrátil zpět do atmosféry a přistál v oceánu v blízkosti Mexika. Tento let testoval integritu tlakové nádoby, změny orientace pomocí trysek, telemetrii, navigační a řídicí systémy, tepelný štít a padáky. Nákladem při tomto letu bylo mimo jiné velké kolo sýra, odkaz na jeden ze skečů skupiny Monty Python.  V rámci testování odstartoval 22. května 2012 také let NASA COTS Demo 2+. Při něm se měl Dragon původně jen přiblížit k ISS, ale v červenci 2011 povolila sloučení této mise s misí COST Demo 3, takže se Dragon za pomoci staniční paže spojil se stanicí a dopravil na ni asi 500 kg nákladu.

CRS-1.

Let CRS-1, který odstartoval 8. října 2012, byl první zásobovací let kosmické lodi Dragon a celkově čtvrtý let rakety Falcon 9. Byl to první operační let podle smlouvy Commercial Resupply Services (CRS) s NASA. Dragon se 10. října 2012 úspěšně spojil se stanicí, ale sekundární náklad, jímž byl prototyp nové komunikační družice Orbcomm, se na oběžnou dráhu umístit nepodařilo.

První start verze Falcon 9 1.1.

První start nové verze, která byla asi o 20% výkonnější a o 50% těžší, než původní verze Falconu 9, se uskutečnil 29. září 2013. Ačkoliv byla družice Cassiope primárním nákladem, využívala nosnost Falconu 9 v1.1 jen asi z 20 %. To SpaceX umožnilo otestovat řízený návrat prvního stupně zpět do atmosféry a vyzkoušet přistání na hladinu oceánu. Zkouška byla úspěšná, ale i to znamenalo nemožnost dalšího využití prvního stupně.

Ztráta letu CRS-7.

Dne 28. června 2015 odstartovala raketa Falcon 9 v1.1 na sedmý zásobovací let k ISS. V čase 139 sekund po startu ale způsobila prasklá vzpěra ve druhém stupni uvolnění tlakovací nádrže s héliem, což vedlo k prasknutí nádrže s tekutým kyslíkem a zničení rakety. Loď Dragon při tomto výbuchu nebyla poškozena a dopadla do Atlantského oceánu. Jelikož ale použitý software neumožňoval vypuštění padáku v takovéto situaci, Dragon nepřistál na padácích, ale zničil se nárazem na vodní hladinu. Elon Musk následně uvedl, že pro příště budou už s touto možností počítat.

První úspěšné přistání prvního stupně.

Při dvacátém letu Falconu 9, při kterém se vynášely družice ORBCOMM-OG2, došlo 22. prosince 2015 k prvnímu úspěšnému návratu prvního stupně rakety Falcon 9 FT. K přistání došlo na pevnině, konkrétně v Landing Zone 1 na Mysu Canaveral. První stupeň byl následně po důkladných prohlídkách vystaven před centrálou SpaceX v Hawthorne v Kalifornii.

První úspěšné přistání na ASDS.

K prvnímu úspěšnému přistání prvního stupně na autonomní přistávací plošině ASDS došlo 8. dubna 2016. Po vynesení zásobovací lodě Dragon při letu CRS-8 přistál Falcon FT na plošinu Of Course I Still Love You umístěnou na moři.

Ztráta satelitu Amos-6.

Dne 1. září 2016 explodovala raketa Falcon 9 v1.1 FT na startovní rampě. K výbuchu došlo ještě před testovacím zážehem, v průběhu tankování druhého stupně. Satelit byl při testu už umístěn na raketě, takže byl zničen.

První úspěšné znovupoužití prvního stupně.

30. března 2017, při misi s komunikačním satelitem SES-10, byl poprvé v historii použit už jednou letěný první stupeň orbitální rakety, konkrétně stupeň z mise CRS SpX-8 z dubna 2016. První stupeň se navíc po oddělení od zbytku rakety opět dokázal vrátit na plošinu ASDS v Atlantském oceánu. Kromě prvního stupně se navíc SpaceX poprvé podařilo zachránit také aerodynamický kryt, který v první fázi letu rakety chrání náklad. Po oddělení od rakety kryt za pomoci vlastních trysek a padáků přistál v oceánu.

První start verze Falcon 9 Block 4.

Podle neoficiálních informací došlo k prvnímu startu rakety, která byla kompletně ve verzi Block 4. Již při předchozích letech byly použity upravené druhé stupně, které byly označovány za verzi Block 4, ale při tomto letu byl poprvé použit i nový první stupeň.

První start verze Falcon 9 Block 5.

11. května 2018 vynesl první Falcon 9 kompletně ve verzi Block 5 satelit Bangabandhu-1, načež bezpečně přistál na OCISLY.

První pilotovaný let Falconu 9.

30. května 2020 odstartovali američtí astronauti Robert Behnken a Douglas Hurley na palubě lodi Crew Dragon k demonstračnímu letu k Mezinárodní vesmírné stanici, ke které se připojili o den později. Šlo o první pilotovaný let Falconu 9 a vůbec první pilotovaný let soukromé vesmírné lodi v historii kosmonautiky. Šlo také o první pilotovaný let z území USA po devíti letech.

Toto je seznam letů raket společnosti SpaceX, provedených i plánovaných. V seznamu jsou uvedeny lety raket Falcon 9 (verzí Falcon 9 v1.0, Falcon 9 v1.1 a Falcon 9 FT (Block 3, Block 4 a Block 5) a Falcon Heavy.


Architektonická tvorba.

Kancelář byla známa svým inovativním přístupem, aplikací nových technologií a netradičním designem. Firma hledala inspiraci v přírodě a pro řadu jejich staveb jsou typické zaoblené organické tvary, kancelář zastupovala architektonický styl blobitecture/blobism.  Design tvoří méně medializovanou a stejně podstatnou součást práce studia. V 80. letech kancelář spolupracovala pro NASA a dnes lze realizace Future Systems najít na několika kontinentech. Návrhy designu zahrnují od kancelářského nábytku, přes lampy či skleničky až po elektromobil.  K nejvýznamnějším realizovaným projektům patří mediální centrum na kriketovém hřišti Lords v Londýně (Lord's cricket), pontonový most v londýnských docích, obchodní centrum Bull Ring (Birmingham, Anglie) nebo obchodní dům Selfridges. Za projekt tiskového centra postaveného v letech 1994–9 získala kancelář v roce 1999 Stirlingovu cenu za architekturu.

Dílo.

Česko.

Ateliér doposud v České republice nerealizoval žádný projekt. Kancelář zvítězila v mezinárodní architektonické soutěži pro novou budovu Národní knihovny v Praze, ale realizace vítězného návrhu se nakonec neuskutečnila. V srpnu 2008 bylo zveřejněno, že Future Systems navrhl Koncertní a kongresové centrum Antonína Dvořáka pro České Budějovice. Architektonická studie v podobě zvlněného černého trojúhelníku je přirovnávána k rejnokovi, ležící ženě, kytaře či předhůří Šumavy. V roce 2016 projevila zájem pražská radnice o realizaci stavby „rejnoka" v Praze. Autobusová zastávka inspirována blobem který měl stát na letné byla postavena v roce 2011 na brněnské zastávce hromadné dopravy a čtvrti Lesná, má půdorys 7x7 metrů a je vysoká 4 m, na jejím návrhu se nepodílel Jan Kaplický ani Future Systems, navrh ji fanoušek Jana Kaplického Martin Felgr.

Future Systems byla britská architektonická kancelář se sídlem v Londýně, kterou v roce 1979 založil architekt českého původu Jan Kaplický s Davidem Nixonem. Po jeho odchodu do USA v roce 1989 se Kaplického partnerkou ve firmě stala britka Amanda Levete.


Sportovní kariéra.

Snowboarding.

Je dvojnásobnou juniorskou mistryní světa ve snowboardingu, neboť na šampionátu v roce 2013 vyhrála závody v paralelním slalomu i paralelním obřím slalomu. V paralelním slalomu patřila v roce 2013 mezi 10 nejlepších žen světa. Ve slovinské Rogle vyhrála dne 18. ledna 2014 poprvé závod Světového poháru.  Na Zimních olympijských hrách 2014 v Soči soutěžila ve dvou disciplínách. V paralelním obřím slalomu se umístila na 7. příčce, v paralelním slalomu pak na 6. pozici.  Na MS v akrobatickém lyžování a snowboardingu 2015 v paralelním slalomu žen po dobře zajeté jízdě v kvalifikaci, kde po dvou jízdách obsadila konečné 2. místo, úspěšně pokračovala i v dalších kolech. V osmifinále porazila Japonku Tomoku Takeučiovou, ve čtvrtfinále zvítězila nad Jekatěrinou Tuděgeševovou z Ruska, v semifinále porazila rakouskou závodnici Marion Kreinerovou a ve finále po chybě rakouské závodnice Julie Dujmovitsové dojela s velkým náskokem do cíle a získala zlatou medaili. Na MS 2017 získala zlato v paralelním obřím slalomu a stříbro v paralelním slalomu.  V celkovém hodnocení paralelních disciplín ve Světového poháru ve snowboardingu zvítězila v sezónách 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 a 2018/2019, získala tedy čtyři velké křišťálové glóby. Malý křišťálový glóbus vybojovala v sezónách 2015/2016, 2017/2018 a 2018/2019, když zvítězila v hodnocení závodů paralelního obřího slalomu.  Jako velká favoritka vyhrála v roce 2018 na Zimních olympijských hrách v Pchjongčchangu zlatou medaili, což se jí podařilo týden po nečekaném triumfu v lyžařském Super-G. Po Anfise Rezcovové se tak stala druhou ženou olympijské historie, která získala zlato ve dvou sportech, první ženou, která tak učinila na jedněch olympijských hrách, a také první ženou, která získala zlaté olympijské medaile ve dvou různých sportech v individuálních závodech (Rezcovová vybojovala zlato v běhu na lyžích jako členka štafety).

Alpské lyžování.

Věnuje se i sjezdovému lyžování, od roku 2016 závodí ve Světovém poháru. Absolvovala Mistrovství světa 2017, kde bylo jejím nejlepším individuálním výsledkem 20. místo v kombinaci. Na Zimních olympijských hrách 2018 se v obřím slalomu umístila na 23. pozici a v následném Super-G překvapivě získala zlatou medaili, když o jednu setinu sekundy porazila Rakušanku Annu Veithovou. Triumf znamenal největší úspěch v historii českého sjezdového lyžování, neboť předchozími vrcholy byly bronzové olympijské medaile Olgy Charvátové ze sjezdu v Sarajevu 1984 a Šárky Strachové ze slalomu ve Vancouveru 2010. BBC označilo vítězství Ledecké za „jeden z nejúžasnějších olympijských příběhů všech dob“. Na Mistrovství světa 2019 obsadila nejlépe 15. příčku v kombinaci.  První vítězství ve Světovém poháru zaznamenala 6. prosince 2019, když triumfovala ve sjezdu v kanadském Lake Louise. Šlo zároveň o vůbec první vítězství českého lyžaře v závodě Světového poháru v této alpské disciplíně. O den později se na stejném místě umístila v dalším sjezdu na čtvrté příčce, dvě setiny za stupni vítězů. I na začátku roku 2020 dosahovala obdobných výsledků, takže se v sezóně 2019/2020 umístila v celkovém hodnocení Světového poháru na desáté příčce, přičemž ve sjezdu byla celkově druhá a v kombinaci třetí.

Osobní život.

Jejím otcem je zpěvák a skladatel Janek Ledecký, dědečkem hokejista Jan Klapáč. Starší bratr Jonáš Ledecký působí jako výtvarník. V dětství nechodila do školy, absolvovala domácí vzdělávání.  V roce 2014 odmaturovala na gymnáziu Bankovní akademie v Kodaňské ulici v Praze. Poté uvažovala o studiu kvantové fyziky, ale nakonec začala studovat na Vysoké škole finanční a správní marketingovou komunikaci. V roce 2017 získala cenu Matteo Baumgartena pro sportovce, kteří úspěšně kombinují sportovní kariéru se studiem na vysoké škole. Roku 2019 studium úspěšně zakončila ziskem bakalářského titulu.

Ester Ledecká (* 23. března 1995 Praha) je česká snowboardistka a alpská lyžařka. Na Zimních olympijských hrách 2018 v Pchjongčchangu získala dvě zlaté medaile, když nejprve vyhrála superobří slalom v alpském lyžování a o týden později ovládla paralelní obří slalom na snowboardu. Jako první sportovec v olympijské historii tak vyhrála na jedné zimní olympiádě disciplíny s různým vybavením. Po Anfise Rezcovové se stala druhou olympioničkou, která získala zlaté medaile ve dvou různých sportech, a vůbec první ženou, které se to podařilo na jedněch zimních olympijských hrách. Je i první z českých alpských lyžařů, kdo vyhrál olympijské zlato, a prvním olympionikem v historii startujícím v lyžařských i snowboardových disciplínách.


Děj.

Dr. Samantha Ungerová, hlavní projektantka pilotované mise Europa 1 k šestému měsíci planety Jupiter Europě, vypráví příběh této výpravy za cca 3,7 miliardy amerických dolarů, jejímž cílem bylo potvrzení domněnky o existenci primitivního života v oceánu pod ledovou krustou měsíce. Členy posádky jsou: Značnou část záznamů pořídí i pilotka Rosa Dasque, která během mise hovoří před kamerou vždy o aktuální situaci a různých souvislostech.  Posádka překoná mnohem větší vzdálenost, než se kdy lidem podařilo. Pokud se potvrdí přítomnost mimozemské formy života, bude to jeden z největších objevů lidstva. NASA navíc odhalila v oblasti měsíce zvané Conamara Chaos známky tepla, což pravděpodobnost úspěchu mise zvyšuje.  Loď Europa 1 je vybavena rotujícím modulem, na jeho vnějších částech tak vzniká díky odstředivé síle umělá gravitace, zatímco v blízkosti centra panuje stav beztíže.  Po 6 měsících letu dojde k silným slunečním erupcím, které poškodí komunikační zařízení lodi. Od této chvíle je Europa 1 bez spojení s řídícím střediskem na Zemi. Blok s Corriganem musí absolvovat výstup do vesmíru, aby se pokusili opravit poškozený systém zvnějšku. Dojde k nehodě, při níž se Blokovi protrhne rukavice. Corrigan jej dotáhne na laně k přetlakové komoře. Blok zaregistruje znečistění hydrazinem na skafandru Corrigana. Corrigan tím pádem nesmí na palubu, hrozila by kontaminace útrob lodi. Blok navrhne extrémní způsob záchrany, ještě ve vesmíru mu chce svléci skafandr a vtáhnout ho do komory. Kvůli nedostatku kyslíku však omdlí. Corrigan si je vědom, že už nemá naději na záchranu. Odstrčí Bloka dovnitř komory, čímž se zároveň působením síly začne vzdalovat od Europy 1. Corrigan zanechá vzkazy a umírá v chladném kosmu, zatímco loď pokračuje v misi.  Po jeho smrti nálada na palubě klesne, ale posádka si uvědomuje význam výpravy a míří ke svému cíli. Po dosažení orbity Jupitera se morálka opět trochu pozvedne. Za využití gravitačního praku se kosmická loď dostane do blízkosti Europy – zamrzlého měsíce. Přistávací modul se přibližuje k povrchu, nicméně kvůli nepředpokládané tepelné vlně přistane o cca 100 metrů dál. Kvůli odlišné tloušťce ledu zde bude obtížnější získat nějaké hodnotné vzorky. Je zahájeno vrtání do ledu, aby mohla být vypuštěna do oceánu podmořská sonda. Andrej Blok během rutinní práce zahlédne venku podivné světlo, nestihne ho ale podchytit kamerou. Posádka sleduje záběry z podmořské sondy, jsou úchvatné. Zakrátko je však sonda napadena neznámým osvětleným objektem a kontakt je ztracen.  Katja Petrovna navrhne, že dojde pěšky do původní cílové oblasti a odebere odtud vzorky. Po hlasování členů posádky se vydá na cestu. Analýza jednoho ze vzorků prokáže přítomnost jednobuněčného organismu. Začne vzrůstat radiace. Petrovna zahlédne vzdálené modré světlo a rozhodne se ho prozkoumat. Spatří zvláštní světlo pod ledem, led se pod ní propadne a ona se potápí do hlubin oceánu. Kamera na skafandru ještě chvíli zaznamenává její úžas v obličeji, v jejích očích se odráží bioluminiscence. Zbývající posádka se rozhodne k návratu, aby se svět dozvěděl o jejich objevech. Při startu však dojde k poruše jednoho z motorů, modul nedosáhne oběžné dráhy a zřítí se zpět na Europu. Při dopadu je zabit velitel Xu. Modul je poškozen, navíc kvůli otřesům nestabilního ledu ovlivňovaného teplem hrozí jeho brzké potopení. Blok se společně s Luxembourgem vydávají ven, aby se pokusili opravit motory, Rosa zůstává uvnitř. Pod Luxembourgem se proboří led a Blok sezná, že opravu sám nezvládne. Rozhodne se opravit komunikační systém, který by mohl odvysílat nashromážděná data směrem k Zemi. Dokáže to, vzápětí se za ním objeví stejné modré světlo jako v případě Katji Petrovny a i Blok se propadne do vody.  Rosa odvysílá data. Led praskne a přistávací modul se začne potápět. Osamocena a v očekávání smrti otevře pilotka pod vodou přechodovou komoru. Voda zaplavuje útroby a kamera ještě stihne zachytit zdroj bioluminiscence – velké chapadlovité stvoření útočící na modul.  V epilogu hovoří dr. Ungerová o úspěchu mise vykoupeném smrtí všech členů posádky, kteří se rozhodli obětovat své životy, aby mohli odhalit co nejvíce z tajemství Europy. Lidstvo nyní ví, že ve Sluneční soustavě není samo a že vesmír je mnohem komplexnější a záhadnější.

Zajímavost.

Ve filmu zazní stejně jako ve snímku "" část valčíku "Na krásném modrém Dunaji" od rakouského skladatele Johanna Strausse.

Zpráva o Europě (v anglickém originále "Europa Report") je americký sci-fi thriller z roku 2013 ekvádorského režiséra Sebastiána Cordera. Je natočen stylem found footage a jeho leitmotivem je mise pilotované kosmické lodi Europa 1 k šestému měsíci planety Jupiter Europě, kde vědci předpokládají pod ledovou krustou vodu v kapalném skupenství a díky tomu přítomnost mimozemské formy života.


Život.

Burdett se narodil v roce 1734 nebo v roce 1735 v Eastwoodu v Essexu. Jeho otcem byl William Burdett a jeho matkou Elizabeth Burdettová. O jeho raném životě je známo jen velmi málo, známým začíná být až na začátku šedesátých let osmnáctého století, kdy potkává Josepha Wrighta, kterého se mu daří přesvědčit, aby mu zapůjčil peníze a tím podporoval jeho tvorbu map. Burdett navíc byl modelem pro mnohé Wrightovy obrazy a také mu podal výklad o perspektivě. Naopak Wright byl Burdettovi přítelem a podporoval ho finančně.  Okolo roku 1766 nakreslil svůj obraz "Filosof předvádí tellurium" (dnes v Derbském muzeu a umělecké galerii). Na tomto obraze, které zachycuje přednášku o sluneční soustavě za pomoci mechanické modelu, kde je v místě slunce umístěna lampa, je Burdett nakreslen jako postava vlevo od učence (postava napravo je Washington Shirley, s kterým se Burdett také znal).  Okolo roku 1767 dokončil Burdett svou mapu Derby v měřítku jeden palec ku jedné míli. S touto mapu se mu podařilo uspět, když byl druhým úspěšným tvůrcem, který nárokoval splnění podmínek soutěže z roku 1759 vyhlášené Society of Art, která si žádala právě tvorbu map v tomto měřítku.

Liverpool.

V roce 1768 se Burdett přestěhoval z Derby do Liverpoolu, aby zde pracoval na mapě hrabství Lancashire, podobně jako dříve úspěšně vypracoval mapu hrabství Derbyshire. Získal nové patron a pomáhal Georgovi Perrymu s tvorbou jeho mapy a dějin Liverpoolu. Pro Perryho dějiny z roku 1773 vytvořil obrázky a popis významných budov.  Jeho činnost v Liverpoolu byla natolik úspěšná, že sem pozval i svého přítele Wrighta. I ten přestěhováním získal a brzo dostal od místních obchodníků a aristokracie řadu objednávek. Byl to ovšem Burdett, kdo v Liverpoolu založil v roce 1769 Společnost umělců ("Society of Artists") a zároveň se stal jejím prvním předsedou.  Posléze se Burdett stal propagátorem akvatinty, první výstavu svých výtvorů měl v roce 1772 a je považován za první britského akvatintistu. Navíc byla jeho technika odlišná od starší francouzské a novátorská, ovšem posléze ji odprodal jiném kartografovi Paulovi Sandbymu.

Karlsruhe.

V roce 1774 nicméně Burdett opustil Liverpool, aby utekl před dluhy, a dal se do služeb markraběte Bádenského. Vzal s sebou obraz sebe a své manželky (tento obraz je dnes v Národní galerii v Praze), ovšem manželku samotnou nechal napospas věřitelům.  V Karlsruhe se znovu oženil, 11. července 1781 si vzal Friederiku Kotkowskou a měl s ní posléze dceru Annu. Ve stejném roce také kreslil plány pro tržiště v Karlsruhe, které se zrcadlí i v tvarech dnešních budov.  Dne 9. září 1793 v Karlsruhe zemřel.

Peter Perez Burdett (1734 – 9. září 1793 Karlsruhe) byl anglický kartograf, zeměměřič, umělec a kreslíř původem z Eastwoodu v Essexu, kde zdědil menší jmění a také jméno "Perez" po svém dědečkovi z matčiny strany, který zde byl duchovním.


Historie románu.

Po velkém úspěchu předchozího románu "Ocelové jeskyně" bylo Isaacu Asimovovi jasné, že bude nezbytné napsat pokračování. V roce 1954 se však věnoval popularizaci vědy, což jej bavilo a tak se k napsání "Nahého slunce" dostal až v říjnu 1955. Psaní mu nečinilo větší potíže, kniha v mnoha směrech vyvažuje předchozí díl a obsahuje také skrytý milostný motiv, tedy něco, co není v autorových knihách zrovna časté.  Když bylo dílo hotovo, Asimov z něj měl dobrý pocit. Nabídl román redaktoru amerického sci-fi časopisu "Astounding Science Fiction" Johnu W. Campbellovi, jenž ho okamžitě přijal. Příběh vyšel v jeho časopisu na pokračování ve třech částech (říjen, listopad a prosinec 1956) a v roce 1957 následovalo knižní vydání v nakladatelství Doubleday. Kniha byla stejně jako předchozí díl velmi úspěšná.

Kapitoly.

ISAAC ASIMOV Pravda o románech o robotech O autorovi

Děj.

Poté, co detektiv Elijáš Baley objasní vraždu vesmířana dr. Sartona (v předchozí knize "Ocelové jeskyně"), spokojeně žije se svou rodinou do doby, než je opět povolán k vraždě občana Solarie. Předvolá si jej podsekretář pozemského Úřadu bezpečnosti Albert Minnim a vysvětlí mu instrukce. Mimo vyšetřování si má Baley všímat veškerého dění kolem. Tyto informace budou využity, neboť Země je ve vztahu k Intermitentním planetám v nezáviděníhodné situaci, neví nic o jejich slabinách. Baley má mimo vyšetřování provádět určitou vyzvědačskou činnost.  Po příletu na Solarii již na něj čeká jeho přítel R. Daneel Olivaw, humanoidní robot. Baley ví, že je ve zcela cizím prostředí a jeho úzkost z otevřeného prostoru by jej velmi omezovala a proto se snaží ji překonat. Nakonec se odhodlá opustit byt a vyjít ven, přestože mu to Daneel vymlouvá. Detektiv rovněž ví, že tři zákony robotiky zabudované v jeho kolegovi mu budou v určitých chvílích překážet, protože robot jej nenechá vykonat vše, dle jeho názoru to bude nebezpečné. Proto jej lstí oklame a pátrá jistou dobu na vlastní pěst. Na Solarii navíc nevědí, že R. Daneel Olivaw je robot, vypadá velmi lidsky.  Elijáš Baley zahajuje vyšetřování, potřebuje poznat místní kulturu a zvyky. Setkává se zde s až chorobně robotizovanou civilizací. Jeden člověk vlastní přibližně deset tisíc robotů. Lidé se téměř nestýkají, kromě plození dětí, což považují jen za povinnost. Vzájemná setkání uskutečňují pomocí projekce.  Baley se setká s Hannisem Gruerem, šéfem bezpečnosti Solarie, jenž mu poskytne první údaje a poté se spojí s Gladií Delmarrovou, manželkou zavražděného, aby ji vyzpovídal. Daneel si všimne, že na Elijáše udělala dojem. Když se vyšetřovatelům dostane do rukou zpráva o vraždě, objeví se nová informace, na místě vraždy byl nalezen porouchaný robot. Musel být svědkem vraždy, což způsobilo přetížení jeho pozitronického mozku.  Pozemský detektiv nutí místní obyvatele k osobnímu setkání, což je jim krajně nepříjemné, ale jemu to poskytuje možnost zaznamenat bezprostřední reakce, než kdyby se s nimi měl spojit pouze pomocí projekce. Když hovoří s Gruerem (tentokrát projekčně), je svědkem pokusu o jeho otrávení. Následně se vrah pokusí zabít i jeho samotného, když se Baley odváží vyjít ven na zahradu farmy, kde roboti vychovávají mladé Solariány. Děti si zde hrají s luky a jedno z nich je navedeno, aby vystřelilo otrávený šíp na detektiva. Baley má štěstí, šíp jej nezasáhne.  Když hovoří postupně s hlavním lékařem, sociologem, asistentkou zavražděného Delmarra a robotikem, začíná mít dojem, že tahle planeta se vydala špatným směrem. V některých momentech musí jednat autoritativně, aby se někam posunul. Přijde tak na stopu, Delmarre byl považován za dobrého občana - tradicionalistu a než byl zavražděn, byl blízko odhalení vážného komplotu. Pod vlivem těchto nových faktů se mu podaří odhalit skutečného viníka - robotika Jothana Leebiga, jenž spolupracoval s Delmarrem. Leebig plánoval zkonstruovat roboty, kteří by nebyli tolik vázaní zákony robotiky a také automatizované kosmické lodě k napadení ostatních planet. Leebig věděl i o tom, že Delmarrova žena Gladia je citlivější a touží po silnějším lidském kontaktu, což její muž odmítal, proto jej nenáviděla. Leebig využil její nenávisti, aby pro něj odstranila nepohodlného svědka jeho plánů.  Jothan Leebig se nenechá dopadnout a raději spolkne kapsli s jedem. Elijáš Baley se před odletem setká s Gladií, která mu oznámí své rozhodnutí přestěhovat se na Auroru. Baley ji v tom podpoří. Mezi ním a Gladií přeskočila jiskra, Delmarrová překoná své předsudky a dotkne se jej.  Detektiv, jenž také překonal svou agorafobii, odlétá zpět na Zemi a podává zprávu o Solarii. Nepředstavuje nebezpečí, neboť pomalu a jistě degeneruje. Jsou tu však ještě další Vnější světy, které nemají takové sociologické extrémy.

Nahé slunce (v angl. originále "The Naked Sun") je druhý díl série o robotech z pera amerického spisovatele Isaaca Asimova, který vyšel v roce 1957.


Produkce.

Poté, co se snaha filmovat v Číně nezdařila, byl projekt přebrán The Weinstein Company. Netflix natočil 10dílnou sérii za přibližně 90 milionů dolarů, což z ní dělá jednu z nejdražších televizních show na světě, konkrétně druhou po Hře o Trůny. Projekt byl oficiálně oznámen na Netflix v lednu 2014. Seriál byl točen v Itálii, Kazachstánu a v Pinewood Studios v Malajsii.  Kaskadér Ju Kun pracoval na show po boku soubojového choreografa Bretta Chana, ale se zmizením Letu MH370 Malaysia Airlines během pre-produkce se stal nezvěstným.  Během rozsáhlých příprav show její tvůrce John Fusco cestoval na koni po Hedvábné stezce a také překročil duny Ming Sha v západní Číně na velbloudovi. V Benátkách hledal a studoval poslední vůli a závěť Marca Pola. Zatímco někteří mongolští diváci a odborníci označily sérii jako "prošpikovanou historickými nepřesnostmi", jiní sérii chválili. Orgil Narangerel, který hrál Čingischána v dokumentárním filmu BBC uvedl, že je přesnější než předchozí zahraniční ztvárnění mongolské kultury.

Hudba.

Série představila hudbu mongolské kapely Altan Urag a Batzorig Vaanchig z Asia's Got Talent. Daniele Luppi složila hlavní téma, zatímco Peter Nashel a Eric V. Hachikian jsou skladatelů původních notových podkladů.

Přijetí.

První sezóna "Marco Polo" se setkala s negativními recenzemi od kritiků. Na Rotten Tomatoes měla první sezóna hodnocení 24%, na základě 33 recenzí, průměrné hodnocení 4,7/10. Na Metacritic měla první sezóna skóre 48 z 100 na základě 21 hodnocení kritiků, což znamená "smíšené recenze".  Dne 23. Března 2015, Prezident Mongolska Cachjagín Elbegdordž předal Johnu Fuscovi a týmu okolo seriálu ocenění, vyzdvihující kladné vyobrazení a globální prezentaci mongolských reálií. Fusco sám popsal seriál jako historickou fikci, na základě zdrojů benátského cestovatele Marca Pola.

Marco Polo je americký dramatický seriál inspirovaný prvními lety cestovatele Marca Pola na dvoře Kublaje, chána Mongolské říše a zakladatele dynastie Jüan (1271-1368). Seriál měl premiéru na serveru Netflix 12. prosince 2014. Autorem je John Fusco a vystupují v něm Lorenzo Richelmy v titulní roli a Benedict Wongem jako Kublaj-Chán. 7. ledna 2015 se společnost Netflix rozhodla pro objednání druhé řady s 10 epizodami, která měla premiéru 1. července 2016.


Mechanismus účinku.

Favipiravir funguje jako selektivní a účinný inhibitor virové RNA-dependentní RNA-polymerázy (RdRP). Předpokládá se, že je metabolizován na favipiravir-ribofuranosyl trifosfát (T-705 RTP), který je analogem adenosinu a guaninu. Virová RdRP ho využije jako substrát syntézy a T-705 RTP tím zablokuje katalytickou doménu enzymu. Jiný výzkum naznačuje, že způsobuje transverzi RNA nukleotidů (puriny na pyrimidiny a naopak) a tím indukuje letální mutace virové RNA.  Klíčovou roli v aktivačním procesu antivirotika hraje lidská hypoxantin-guanin fosforibosyltransferáza (HGPRT). Favipiravir neinhibuje syntézu lidské RNA nebo DNA a není toxický pro lidské buňky.

Testování v praxi.

Favipiravir byl v Japonsku roku 2014 schválen pro léčbu virových onemocnění, zejména v případech, kdy byl neúčinný přípravek Tamiflu. Schvalování se protahovalo od roku 2011 poté, co se na zvířecích modelech objevil potenciálně teratogenní efekt favipiraviru na embrya a užití bylo pozastaveno. V USA byla pod dohledem Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv v březnu 2015 dokončena 3. fáze klinického testování při léčbě chřipky.  V roce 2014 byl během epidemie eboly v západní Africe testován při léčbě eboly. Předběžné výsledky ukázaly snížení míry úmrtnosti u pacientů s nižší koncentrací viru v krvi, ale žádný účinek nenastal u skupiny s vyšší koncentrací viru, více ohrožené úmrtím. Koncepci studie a nedostatečnost v interpretaci dat kritizoval epidemiolog Scott Hammer s dalšími vědci za užití pouhého přístupu historické kontroly, bez porovnání léčené a neléčené skupiny.  Favipiravir se jeví jako širokospektrální antivirotikum a mohl by být využit k léčbě vzácných nebo nově vzniklých virových infekcí. V únoru 2020 byl Favipiravir testován ve Wu-chanu a Šen-čenu v Číně. Podle čínských vědců se ukázal jako účinný lék na COVID-19, byl v Číně doporučen pro léčbu a byla proto spuštěna jeho výroba pro kterou čínský výrobce získal licenci v r. 2016 (základní dvacetiletá ochrana patentu vypršela v r. 2019 - generické produkty se připravují v Indii, a také v Rusku a na Ukrajině).

Favipiravir, komerční označení T-705, Avigan, favilavir je antivirotikum vyvinuté japonskou firmou Toyama Chemical (filiálka Fujifilm group), které je účinné proti RNA virům. Stejně jako v případě jiných látek s podobným účinkem (T-1105 a T-1106) jde o derivát pyrazinkarboxamidu. Při testování na zvířatech byl favipiravir účinný proti virům chřipky (Orthomyxoviridae), západonilské horečky, žluté zimnice (Flaviviridae), slintavky a kulhavky (Picornaviridae), horečce údolí Rift (Phlebovirus) a dále Arenaviridae, Bunyaviridae, enterovirům. Méně účinný je proti viru Zika nebo viru vztekliny.


Dětství a vzdělání.

Weir se narodil v Kalifornii jako jediný syn fyzika a inženýrky. Když mu bylo osm let, jeho rodiče se rozvedli. Weir vyrůstal na klasickém sci-fi – například na pracích Athura C. Clarka a Isaaca Asimova. V patnácti letech začal jako programátor pracovat pro "Sandia National Laboratories". Na Kalifornské univerzitě v San Diegu studoval počítačové vědy, nakonec však školu nedokončil. Pracoval jako programátor pro několik softwarových společností jako AOL, Palm, MobileIron a Blizzard, kde pomáhal vytvořit světově proslulou hru.

Bibliografie.

Weir začal psát kolem svých dvaceti let a všechny své výtvory publikoval na internetu. Zvýšenou pozornost mu obstarala kratičká povídka "The Egg", která byla dokonce zadaptovaná několika youtubery na krátkou hru.  Velkou slávu mu ale přinesla až jeho první publikovaná kniha – "Marťan". Weir "Marťana" původně publikoval na svých stránkách, ale na žádost čtenářů dal knihu k dispozici v elektronické podobě. "Marťan" byl prodáván za 99 centů a brzy se objevil v seznamu bestsellerů. Weir byl kontaktován literárním agentem a práva na knihu prodal společnosti "Crown Publishing Group." Tištěná verze knihy dosáhla v bestsellerovém žebříčku časopisu "The New York Times" dvanáctého místa, "The Wall Street Journal" se nechal slyšet, že ""Marťan" je nejlepší čistokrevná sci-fi za posledních několik let". Kniha byla v roce 2015 zfilmována Ridleym Scottem, hlavní roli si zahrál Matt Damon. V Česku si film "Marťan" odbyl premiéru 1. října 2015.  Další jeho kniha přeložená do češtiny je Artemis. (EN vydání 2017, česky 2018)  Další Andyho kniha je třeba Zhek – "spíše tradiční sci-fi s mimozemšťany, telepatií a podobně" řekl Andy.

Osobní život.

Weir žije v Mountain View v Kalifornii v najatém dvoupokojovém bytě. Trpí fóbií z létání, proto nenavštívil natáčení "Marťana", které probíhalo převážně v Budapešti. V roce 2015 navštívil Johnsonovo vesmírné centrum v Houstonu a Comic-Con v San Diegu, musel se ale podrobit terapii a brát medikaci, aby byl schopný cestovat letadlem.

Andy Weir (* 16. června 1972) je americký spisovatel a softwarový inženýr. Světově se proslavil románem "Marťan" (v originále "The Martian"), který Ridley Scott v roce 2015 převedl na filmová plátna.


Život.

Aždar Ismajilov se narodil 23.dubna 1938 ve vesnici Čomatchur okresu Šarur. V roce 1961 skončil filologickou fakultu Ázerbájdžánské státní univerzity. V letech 1963-1965 studoval na fakultě režie v Ázerbájdžánském divadelním institutu, byl studentem režiséra Mehdí Mammadova a herce Rza Tahmasiba.  V letech 1961-1977 pracoval učitelem, ředitelem školy ve vesnici Čomatxur, byl pracovníkem v novinách "Şərq qapısı" (Východní vráty), v letech 1977-1994 pracoval pedagogem na katedře literatury, starším pedagogem, docentem a profesorem na Státní univerzitě v Nachčivanu.

Činnost.

Vědecká činnost.

V roce 1969 byl disertantem Institutu literatury Nizamího na Státní akademii věd Ázerbájdžánské SSR. Pod vedením vitse-prezidenta Akademie věd, akademika Mammad Arifa Dadašzadeha obhajil v roce 1974 disertaci na téma "Historické drámy Husejna Džavida" (Prorok, Chromý Timur, Sejavuš, Chajám).  V roce 1982 začal provádět výzkym na doktorské disertaci na téma "Tradice démonizmu ve tvorbě Husejna Džavida a ve světové literatuře" ověřenou vědeckou radou Institutu literatury Nizamího. Tady, oproti myšlenkám lidí, kteří spojovali vznik ázerbájdžánského romantismu v naší literární vědě v souvislosti s události let 1905-1917 psal, že původ romantismu Husejna Džavida začinal z filosofie Zarvan (Avesta). Z hlediska filozoficko-estetických hodnocení řemesla a v čele s tureckým "Tanzimatem literatury" zkoumal spojenost básníka-myslitele s řemeslnou cestou koryfejů světové literatury v kontextu s demonizmem. V knize se zkoumaly otázky pokračování a rozvoje v dědictví H.Džavida tradic demonizmu ve světovém romantismu. Aždar Ismajilov ukazoval ideofilosofické a umělecko-mifologické kořeny H.Džavida, zkoumal národní a všeobecně lidské rysy ve vlastním světě řemeslníka.  Na odpověď vědcům, kteří nevidějí H.Džavida mezi giganty světové literatury a z jiné strany také nerozumí domonogické filozofii je možné říct, že pět vědců -odborníků světové literatury, kteří byli pozvani z Gruzie a Moskvy ukazali dobrý vztah vuči jeho kladnému vystoupení na Vědecké radě. Zvláště oficiální oponent z Moskvy profesor A.L.Štejn řekl: "Jsme, odborníci literatury romantismu do té disertaci mysleli, že světový romantismus skončil v XIX století, ale ukazalo se, že v XX století existuje takový gigánt řemesla jako H.Džavid". Jeho slova o tom, že tato disertace, ve které se poprvé povídá o problému démonismu v literární vědě a filozofii byvalého Sovětského Svázu, o filozoficko-estetickém a politickém hodnocení byla dobrou odpovědi těm našim celebritám, kteří tvořili překážky.

Pedagogická činnost.

Po absolvování v roce 1961 ADU (Ázerbájdžánská státní univerzita) začal svou pedagogickou činnost v osmileté vesnické škole v Čomatchuru kde byl narozen.  Začavši znovu svou pedagogickou činnost v osmileté vesnické škole v Čomatchuru v letech 1974-1977 podle jeho iniciativy škola byla proměněna z osmileté do střední školy a měl vyjimečné zásluhy ve stavbě a zajištění modernějším vybavením dvoupatrové školy kde pracoval také ředitelem.  V roce 1977 Výborem Nachčivanské oblastní strány byl pozván do Nachčivanského státního pedagogického institutu, pracoval do roku 1994 pedagogem, starším pedagogem, docentem a profesorem.

Veřejně-politická činnost.

V listopadu roku 1990 v prvním nákladu armádně-frontových novin "Šarurské bitvy" výdaných v nakladatelství okresu Šarur vyšel jeho článek proti dobyvačné politice Kremlu pod názvem "İmperialistická vojska u nachčivanských hranic".  21. dubna roku 1992 před prezidentskými volbámi Ázerbájdžánské republiky zorganizoval schůzku obyvatelstva okresu Šarur, ohlásil prezidentskou kandidaturu Hejdara Alijeva. Rozhodnutí shromaždění ze dne 22. dubna roku 1992 bylo doručeno společnosti "Əlincə" ("Alindža") v Baku, která pomáhala všelijakým způsobem bojujícímu Nachčivanu.  Na schůzce obyvatelstva Šaruru, které návrhovalo kandidáturu Hajdara Alijeva na prezidenta Ázerbájdžánské republiky před budovou byvalé Generální Rady dne 24.dubna 1992 byl proveden mitink na obhajobu rozhodnutí o "věkové hranici". Aždar Ismajilov, který byl jeden z organizatoru mitinku ve svém prvním vystoupení zval všechen národ se ostražitě chovat a sjednotit se kolem Hejdara Alijeva proti budoucím katastrofám.  Po mitinku Aždar Ismajilov na základě pozvání Hejdara Alijeva byl u něho na návštěvě a dal podrobnou informaci o těžkých a protikladných udalostech odehrávajících v Baku.  Pak aby národ, který nemuže najít vychod z chaosu těžkých udalostí sjednotil se kolem něho, navrh z důvodu důležitosti zahajit politickou stránu.  S tímto cílem v srpnu roku 1992 v okresu Šarur ohlasil zahajení iniciativní skupiny "Stoupence Hejdara Alijeva", rozdělil území okresu na okruhy a během několika měsíců zapsal do seznamu více než třicet dva tisíce stoupenců. Tato činnost Šarurců založila historický základ konference zahajení strány YAP ve městě Nachčivan dne 21.listopadu roku 1992.  Dne 9. prosince roku 1992 Aždar Ismajilov v novinách "Səs" vystoupil s prohlašením "Leader naší strány je národ", které vysvětlovalo všenárodní podstatu strány "Yeni Azərbaycan (Nový Ázerbájdžán).  12. prosince roku 1992 Aždar Ismajilov zahajil iniciativní skupinu "Stoupence Hajdara Alijeva".  4. října roku 1994 pro odvrácení krvavých činností známých síl, které pokusili o převrat ve městě Baku, v připravení nutných opatření v prezidentské administraci kvůli odvracení udalostí a v akcích začinaje mitinkem, jenž byl proveden před budovou byvalé Generální Rady dne 24.dubna 1992 stali na obhajobu "věkové hranici" Hejdara Alijeva měli výjimečnou zásluhu Aždar Ismajilov a také jiní "Hejdarovci". Láska národa k Hejdaru Alijevovi zachranila vládu, ohrožení zustalo v minulosti. Nasledující den, brzo ráno v 6:00 hodin u vchodu do pracovny sešli s Hejdarem Alijevym a doprovodili ho do domu tři lidí - Šejchulislam Hadži Allahšukur Pašazadeh, Džalal Alijev a Aždar Ismajilov.  5. října roku 1994 podle pokynu Hejdara Alijeva na náměstí Azadlyg byl proveden mitink proti státnímu převratu, kterého se zúčastnilo stovky tisíc lidí a jedním z organizatorů byl Aždar Ismajilov.

Aždar Ismajilov (plné jméno: "Ismajilov Aždar Taghi oghlu", datum narození 23.dubna 1938, Čomatxur, okres Šarur, Nachičevanská ASSR, Ázerbájdžánská SSR, SSRA), ázerbájdžánský vědec, doktor filologických věd, profesor. Je jeden z tzv. 91 a jeden z aktivních zakladatelu strány YAP.


Klubová kariéra.

Již v mladém věku hrával dětské fotbalové soutěže v Bělehradě, kam se přemístil v roce 2004. Zde si ho všiml skaut Crvene zvezdy (CZ) Toma Milićević a pozval jej na zkoušku, kde uspěl a zůstal zde i přes zájem rivalského Partizanu Bělehrad.

Sezóna 2013/2014.

Dne 28. května 2014 ve věku 16 let, 5 měsíců a 5 dnů nastoupil v 73. minutě ke svému debutu v profesionálním fotbale na hřišti Vojvodiny Novi Sad. Již za dvě minuty vstřelil svou první branku, kterou překonal klubový rekord Dejana Stankoviće, jako nejmladšího střelce CZ v soutěžním utkání. Zároveň jeho gól zajistil CZ titul v srbské nejvyšší lize.

Sezóna 2014/2015.

V následující sezoně odehrál za CZ dalších 22 ligových zápasů a vstřelil v nich 6 branek, všechny až v jarní části sezóny, kdy se probojoval do základní sestavy. Dva starty si připsal také v srbském poháru. Zranění ke konci sezóny mu znemožnilo nominaci na Mistrovství světa ve fotbale hráčů do 20 let na Novém Zélandu, na kterém Srbové vybojovali zlaté medaile. Po sezóně podepsal s klubem novou tříletou smlouvu do léta 2018.

Sezóna 2015/2016.

I na začátku podzimu 2015 si držel výbornou formu, když v prvních čtyřech kolech vstřelil tři branky. Do konce podzimu přidal ještě dvě další v lize a jednu v poháru. Crvena zvezda i díky němu zakončila rok 2015 na prvním místě tabulky s obrovským náskokem 25 bodů. V únoru 2016 přestoupil do Benfiky Lisabon.

Sezóna 2018/2019.

Ve Frankfurtu se stal jedním z nejužitečnějších hráčů týmu. Není tedy divu, že si zrovna slavný “Real Madrid” vyhlídl tento mladý talent.

Reprezentační kariéra.

Jović byl pravidelně nominován do mládežnických reprezentací své země. Zúčastnil se Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 19 let v roce 2014 konaném v Maďarsku a vstřelil zde jednu branku.

Luka Jović (srbsky: Лука Јовић) (* 23. prosince 1997, Bijeljina, Bosna a Hercegovina) je srbský profesionální fotbalista hrající jako útočník ve španělském veloklubu CF Real Madrid. Na Jaře 2019 hráče odkoupil Real Madrid, za který bude od další sezóny nastupovat. Je považován za veliký talent srbského fotbalu.


Kariéra.

Pocházel ze staré šlechtické rodiny, byl starším synem plukovníka Charlese Jenkinsona (1693-1768), po matce byl spřízněn s rodinou předsedy Dolní sněmovny Charlese Cornwalla (1730-1789). Vystudoval v Oxfordu, původně působil jako novinář a spisovatel. V letech 1758-1760 byl tajemníkem ministra zahraničí hraběte z Holdernessu, od roku 1760 byl tajemníkem hraběte z Bute, pozdějšího premiéra. V letech 1761-1786 byl členem Dolní sněmovny, kde patřil ke straně toryů. V šedesátých letech 18. století zastával řadu nižších funkcí ve vládním aparátu (státní podsekretář zahraničí 1761-1762, pokladník v úřadu generálního polního zbrojmistra 1762-1763, státní podtajemník na ministerstvu financí 1763-1765, lord admirality 1766-1767 a 1768-1770, lord pokladu 1767-1773). V roce 1773 se stal vicepokladníkem pro Irsko, téhož roku byl jmenován členem Tajné rady. Mimo jiné působil také u dvora a v letech 1765-1772 byl auditorem princezny waleské.  Ve funkci státního sekretáře války (1778-1782) byl odpůrcem snah amerických kolonií o nezávislost. V té době byl značně nepopulární a musel odstoupit s pádem Northova kabinetu, krátce nato se ale vrátil do nejvyšších funkcí. V letech 1784-1786 byl členem výboru Tajné rady pro obchod a kolonie, po obnovení úřadu pro obchod byl jeho prvním a dlouholetým prezidentem (1786-1804), v letech 1786-1803 byl zároveň lordem kancléřem vévodství lancasterského. Jeho rezignace na tento post v roce 1803 vyvolala rozsáhlou rekonstrukci vlády. V roce 1786 vstoupil do Sněmovny lordů s titulem "barona Hawkesbury", o deset let později získal titul "hraběte z Liverpoolu" (1796), po bratranci Siru Banksu Jenkinsonovi mezitím v roce 1790 zdědil také titul baroneta.  Z doby jeho působení na ministerstvu obchodu pochází pojmenování řeky Hawkesbury v Austrálii a města Hawkesbury v Kanadě.

Rodinné a majetkové poměry.

Poprvé se oženil až ve čtyřiceti letech, jeho manželkou se v roce 1769 stala Amelia Watts (†1770), která zemřela krátce po porodu jediného syna. Podruhé se oženil v roce 1777 s Catherine Bisshopp, ovdovělou Cope (1744-1827). Z prvního manželství pocházel syn Robert, pozdější premiér, z druhého manželství byl syn Charles, pozdější nejvyšší hofmistr království. Dcera Charlotte (1785-1863) byla manželkou 1. hraběte z Verulamu, jejich dcera Catherine (1810-1874) byla manželkou pozdějšího ministra zahraničí 4. hraběte Clarendona.  Jeho sídlem byl zámek "Addiscombe Place" (Surrey), který po jeho smrti koupila Východoindická společnost a zřídila zde vojenskou školu.  Charlesův mladší bratr John Jenkinson (1734-1805) sloužil v armádě a dosáhl hodnosti plukovníka, v letech 1768-1780 byl též poslancem Dolní sněmovny. Z jeho potomstva pochází současná linie baronetů z Hawkesbury (Sir John Banks Jenkinson, 14. baronet, *1945).

Charles Jenkinson, 1. hrabě z Liverpoolu ("Charles Jenkinson, 1st Earl of Liverpool, 1st Baron Hawkesbury, 7th Baronet Jenkinson of Hawkesbury") (26. dubna 1729, Winchester, Anglie – 17. prosince 1808, Londýn, Anglie) byl britský státník. Patřil ke straně toryů a díky trvalé přízni Jiřího III. zastával s přestávkami více než čtyřicet let vysoké funkce ve státní správě. Jako ministr války (1778-1782) byl odpůrcem emancipačních snah kolonií v severní Americe, poté byl nejdéle úřadujícím ministrem obchodu (1786-1804). S titulem barona byl od roku 1786 členem Sněmovny lordů, později získal titul hraběte z Liverpoolu (1796). Jeho starší syn Robert byl britským premiérem (1812-1827), mladší syn Charles zastával funkci nejvyššího hofmistra (1841-1846). Titul hrabat z Liverpoolu přešel ve 20. století na spřízněnou rodinu Foljambe.


Politická kariéra.

Pocházel z rodiny připomínané od 17. století v hrabství Lancashire, byl synem Williama Crosse (1771–1827), smírčího soudce a zástupce místodržitele v Lancashire. Vystudoval v Cambridge a od mládí působil v Londýně jako advokát. V letech 1857–1862 a 1868–1885 byl členem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu, ve volbách v roce 1868 proslul vítězstvím nad W. Gladstonem.  Patřil k vlivným řečníkům konzervativců a v Disraeliho vládě byl ministrem vnitra (1874–1880), od roku 1874 byl zároveň členem Tajné rady. Funkci ministra vnitra zastával i v prvním Salisburyho kabinetu (1885–1886), poté byl ministrem pro Indii (1886–1892). Se svým třetím vstupem do vlády byl zároveň povýšen na vikomta a stal se členem Sněmovny lordů (1886). Ve třetí Salisburyho vládě zastával nejprve post lorda kancléře vévodství lancasterského (1895), nakonec byl lordem strážcem tajné pečeti (1895–1900). Ze zdravotních důvodů odstoupil v listopadu 1900 a odešel do soukromí.  Ve vládních úřadech i v parlamentu se zasloužil o reformy ve školství, zdravotnictví a státní správě. Jako ministr pro Indii získal Řád indické hvězdy, později obdržel Řád lázně. Mimo jiné byl členem Královské společnosti, smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v hrabství Lancashire. Získal čestné doktoráty na čtyřech univerzitách (Oxford, Cambridge, Leeds, St Andrews).

Potomstvo.

Jeho nejstarší syn William Henry Cross (1856–1892), poslanec Dolní sněmovny, zemřel předčasně, dědicem titulu se stal vnuk Richard Assheton Cross, 2. vikomt Cross (1882–1932). V další generaci rod vymřel, posledním nositelem titulu byl Assheton Henry Cross, 3. vikomt Cross (1920–2004).  Jeho synovec Charles Henry Cross (1852–1915) byl admirálem a superintendantem námořní základny Devonportu.

Richard Assheton Cross, 1. vikomt Cross ("Richard Assheton Cross, 1st Viscount Cross") (30. května 1823, Preston, Anglie – 8. ledna 1914, Broughton in Furness, Anglie) byl britský státník, významný představitel Konzervativní strany v 19. století. Během své politické kariéry byl dvakrát ministrem vnitra (1874–1880, 1885–1886), poté ministrem pro Indii (1886–1892). Od roku 1886 byl s titulem vikomta členem Sněmovny lordů. Naposledy byl členem vlády jako lord strážce tajné pečeti (1895–1900).


Politická kariéra.

Pocházel ze starobylého šlechtického rodu od anglické revoluce usazeného v Irsku, byl synem 8. vikomta Midletona, matka Augusta (1833–1903) byla dcerou vlivného toryovského politika Thomase Fremantla. Vystudoval v Oxfordu, v letech 1880–1906 byl členem Dolní sněmovny za Konzervativní stranu. Již v mládí se zařadil mezi vlivné osobnosti konzervativců a v druhé Salisburyho vládě byl finančním tajemníkem na ministerstvu války (1886–1892), později státním podsekretářem války (1895–1898) a zahraničí (1898–1900), od roku 1897 byl též členem Tajné rady. V letech 1900–1903 byl ministrem války, v této funkci musel řešit nepřipravenost britské armády na búrskou válku, nakonec byl v letech 1903–1905 ministrem pro Indii.  V roce 1906 neuspěl ve volbách, ale o rok později zdědil rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů (zde zasedal jako "baron Brodrick", vyšší titul vikomta Midletona platil pouze pro Irsko). V letech 1907–1913 byl členem londýnské městské rady, později se angažoval v Irsku, irští nacionalisté jej ale příliš neuznávali, protože podle jejich názoru sledoval spíše své politické zájmy v Konzervativní straně v Anglii. V roce 1920 získal britský titul hraběte z Midletonu.  Během návštěvy vojenských manévrů v Německu v roce 1902 obdržel pruský Řád červené orlice, v roce 1916 získal irský Řád sv. Patrika. Zastával řadu čestných funkcí, mimo jiné byl smírčím soudcem a zástupcem místodržitele v hrabství Surrey, kde vlastnil statky. Zde se nacházelo hlavní rodové sídlo "Peper Harow House", které bylo v majetku rodiny od roku 1713.

Rodina a potomstvo.

Jeho první manželkou byla od roku 1880 Hilda Wemyss (1854-1901), dcera 9. hraběte z Wemyssu ze starobylé skotské šlechty. Po ovdovění se podruhé oženil v roce 1903 s Madeline Stanleyovou (1876-1966) z linie baronů z Alderley (její dědeček Edward Stanley, 2. baron Alderley byl ministrem obchodu a pošt). Z obou manželství pocházelo sedm dětí, dědicem titulů byl nejstarší syn George (1888-1979) z prvního manželství, oba synové z druhého manželství padli za druhé světové války v Itálii.

William St.John Fremantle Brodrick, 1. hrabě z Midletonu ("William St.John Fremantle Brodrick, 1st Earl of Midleton, 9th Viscount Midleton, 1st Viscount Dunsford, 9th Baron Midleton, 6th Baron Brodrick") (14. prosince 1856 – 13. února 1942) byl britský státník ze šlechtického rodu usazeného od 17. století v Irsku. Jako dlouholetý poslanec Dolní sněmovny se stal vlivným politikem Konzervativní strany. Byl britským ministrem války a ministrem pro Indii. Jako dědic rodových titul přešel v roce 1907 do Sněmovny lordů, v roce 1920 byl povýšen na hraběte.


Orientace ROVS.

Organizace byla založená bělogvardějským generálem Wrangelem v tehdejším království Srbů, Chorvatů a Slovinců 1. září 1924. Kromě antikomunismu neměla organizace žádnou oficiální politickou orientaci. Mnozí členové byli monarchisté, a to přiklánějící se k absolutní či konstituční formě monarchie. Někteří byli nakloněni bývalé carské rodině Romanovců, jiní se ostře stavěli proti ní.

Boj se Sověty.

Organizace byla trnem v oku Sovětům a stala se primárním cílem sovětské tajné zahraniční policie, OGPU. Sovětská OGPU za cílem oslabení ROVS vytvořila domnělou monarchistickou organizaci zvanou "Monarchistická unie středního Ruska". Loutková organizace úspěšně mátla a později silně demoralizovala členy ROVS.  V roce 1928 náhle zemřel zakladatel a dosavadní lídr ROVS generál Wrangel. Ohledně jeho smrti existují dosud nevyjasněné pochybnosti. Je možné, že byl otráven sluhou svého bratra, který byl údajně sovětským agentem NKVD. Přímé důkazy ale nebyly nikdy nalezeny.  Agentům OGPU se dokonce podařilo infiltrovat Ruský vševojenský svaz. Hlavním dvojitým agentem byl Nikolaj Skoblin. Postupně se dařilo OGPU likvidovat vůdce ROVS. V roce 1930 se podařilo zajmout a unést do SSSR generála Kutepova. V Rusku byl Kutepov mučen a nakonec zastřelen. Stejný osud čekal jeho nástupce generála Millera v roce 1937. Miller byl popraven v Moskvě po 19 měsících mučení a vyslýchání v roce 1939. Před únosem ale napsal Miller dopis, v němž se zmínil, s kým a kam jde. Dopis měl být otevřen jen v případě, že by se nevrátil. Identita Nikolaje Skoblina byla odhalena a agent musel prchnout do Španělska.  Se začátkem druhé světové války ztratila ROVS většinu svého vlivu. Někteří ruští emigranti se připojili k Ruské osvobozené armádě (ROA) vytvořené nacistickým Německem z ruských zajatců. Do čela ROA se postavil bývalý sovětský generál Vlasov. ROVS během války oficiálně nestranila ani SSSR ani Německu.

ROVS po válce.

Po válce se z ROVS stala zcela bezmocná organizace spojená pouze zbývajícími již velmi starými pamětníky války. Její vedení se měnilo tak rychle, jak její lídři stářím umírali. Zůstala však aktivní do devadesátých let a starala se o památku předválečné a antikomunistické tradice ruské armády. V jejím držení bylo velké množství ruských, carských a bělogvardějských vlajek a standart, které se měly vrátit do Ruska, až se místní armáda stane opět "národní ruskou armádou".

ROVS po pádu komunismu.

I když síla ROVS zmizela několik desítek let před pádem komunismu, v roce 1992 začal ROVS být opět aktivní. SSSR se ale rozpadl a komunismus byl v Evropě poražen, takže organizace ztratila smysl existence. V roce 2000 nově zvolený lídr ROVS Vladimir Višnevsky nechal hlasovat o rozpuštění organizace a drtivá většina s rozpuštěním souhlasila. Višnevsky sice zemřel téhož roku, ale členové podle hlasování sami organizaci rozpustili. Někteří ale odmítli výsledky hlasování a považují ROVS za nerozpuštěnou. Pro tyto členy se stal novým lídrem v roce 2000 Igor Borisovič Ivanov.

Ruský vševojenský svaz (rusky Русский Обще-Воинский Союз, zkratka ROVS) byla organizace založená bělogvardějci po jejich porážce v Ruské občanské válce v exilu. Sdružovala velitele a vojáky bývalé Bílé armády a pokoušela se působit na vlády ostatních států v otázce sovětského Ruska. Jejím cílem bylo vyvolat národní protikomunistické povstání v SSSR a zbavit bolševiky moci.


Popis.

Akácie jsou keře a stromy, řidčeji i dřevnaté liány. Mnohé druhy mají nápadné trny, vzniklé přeměnou palistů. Listy jsou dvojnásobně zpeřené, složené z drobných a většinou vstřícných, krátce řapíčkatých až přisedlých lístků. U mnohých druhů je čepel listů redukovaná a asimilační funkci přebírá plochý rozšířený řapík (tzv. fylodie), takže listy vyhlížejí jako jednoduché, s paralelní žilnatinou. Palisty bývají drobné a opadavé nebo přeměněné v trny. Na řapíku a někdy i na vřetenu listu bývají přítomny žlázky (extraflorální nektária). Květy jsou drobné, oboupohlavné nebo samčí a oboupohlavné, bílé, žluté nebo krémové, uspořádané v hustých válcovitých klasech nebo kulovitých klubkách. Tato květenství vyrůstají buď ve svazcích v úžlabí listů nebo jsou uspořádaná v bohatých vrcholových latách. Kalich je trubkovitý nebo zvonkovitý, se 4 nebo 5 cípy. Koruna je trubkovitá, nálevkovitá až zvonkovitá, 4 nebo 5-četná. Tyčinek je mnoho, jsou nápadné, vyčnívající z květu, volné nebo pouze na bázi srostlé. Semeník je přisedlý nebo stopkatý. Plody jsou velmi různorodé, pukavé nebo nepukavé, rovné nebo zakřivené. Semena bývají oválná až podlouhlá, více či méně zploštělá, s tvrdým osemením, bezkřídlá, obvykle bez míšku.

Rozšíření.

Rod akácie zahrnuje asi 1200 až 1300 druhů. Je to druhý nejobsáhlejší rod bobovitých. Akácie jsou rozšířeny v tropech a subtropech po celém světě, zejména však na jižní polokouli. Centrum druhové diverzity je v australské oblasti, kde roste celkem asi 900 druhů akácií. Akácie je v tomto regionu druhově nejbohatší rod cévnatých rostlin. Největší druhová pestrost je v semiaridních oblastech jihozápadní Austrálie a ve východní Austrálii, kde dominují druhy z podrodu "Phyllodineae". Z Ameriky je uváděno asi 270 druhů akácií, z Afriky asi 130, z Madagaskaru asi 100 a z Asie asi 55 druhů.  V evropské květeně není žádný druh akácie původní. Některé australské a v menší míře i africké či americké druhy jsou vysazovány ve Středomoří jako okrasné dřeviny.  Akácie vyhledávají otevřená, slunná stanoviště. Rostou zejména na březích řek, v monzunových lesích, na mýtinách ve stálezeleném tropickém lese, na savanách a v suchomilné keřové vegetaci. Často tvoří významnou součást daných rostlinných společenstev. Preferují dobře propustné půdy v nižších nadmořských výškách do 800 metrů nad mořem.

Ohrožené druhy.

V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN jsou jako kriticky ohrožené uvedeny 4 druhy akácií: "Acacia belairioides" a "Acacia roigii" z Kuby, "Acacia mathuataensis" z ostrova Vanua Levu v souostroví Fidži a "Acacia anegadensis" z ostrova Anegada v souostroví Panenské ostrovy. V kategorii ohrožených je vedeno celkem 9 druhů pocházejících z Austrálie, tropické Ameriky (zejména z Kuby) a Madagaskaru.

Taxonomie.

Rod "Acacia" byl popsán v roce 1754 Philipem Millerem. Od té doby sem bylo zařazeno množství nově popisovaných druhů, řazených dnes do zcela jiných rodů. V roce 1842 George Bentham jasně stanovil limity tohoto rodu, mezi které náleželo zejména množství volných tyčinek v květu. V roce 1875 pak publikoval celosvětovou klasifikaci akácií, která byla v platnosti téměř 100 let.

Klasická taxonomie akácií.

Rod "Acacia" byl v taxonomii bobovitých řazen do samostatného tribu "Acacieae", obsahujícího jediný rod. V některých systémech byl do tribu "Acacieae" řazen ještě africký monotypický rod "Faidherbia". Rod "Acacia" byl dále tradičně členěn na 4 podrody: "Acacia", "Aculeiferum", "Phyllodineae" a "Filicinae", případně na 3 podrody, pokud byly "Filicinae" brány jako sekce v rámci podrodu "Aculeiferum". V taxonomii akácií, jejich příbuzenských vztahů s ostatními triby bývalé podčeledi "Mimosoideae" stejně jako v jejich vnitrorodovém členění panovaly dlouho nejasnosti. V roce 1986 Pedley základním 3 podrodům ("Acacia", "Aculeiferum", "Phyllodineae" ) přidělil úroveň rodů a rod "Acacia" tak rozdělil na tři nové rody: "Acacia", "Senegalia" a "Racosperma". Toto řešení však nebylo všeobecně přijato.

Nová taxonomie akácií.

Několika molekulárními kladistickými studiemi, z nichž první vyšla v roce 1995, bylo potvrzeno, že rod "Acacia" v klasickém pojetí není monofyletický. Jednotlivé vývojové linie akácií, jak je ukazují fylogenetické studie, jsou dokonce rozesety v několika různých tribech bývalé podčeledi "Mimosoideae". Na základě těchto studií byl rod "Acacia" rozdělen na celkem 5 samostatných rodů: "Acacia" s. str., "Acaciella", "Mariosousa", "Senegalia" a "Vachellia". Výzkum však stále není dovršen a jsou indicie, že rod "Senegalia" není ani v současném pojetí monofyletický. Také není dosud známo nové rozdělení této části podčeledi "Caesalpinioideae" do tribů. Většina zdrojů poskytujících taxonomické informace (např.) tyto změny dosud nereflektuje.  Typovým druhem, na jehož základě byl rod "Acacia" popsán, je "Acacia nilotica". Tento druh se po rozdělení rodu "Acacia" ocitl ve skupině čítající pouze asi 160 druhů (bývalý podrod "Acacia"), která by měla podle pravidel botanické nomenklatury nést rodové jméno "Acacia", zatímco pro největší skupinu čítající téměř 1000 vesměs australských druhů akácií (bývalý podrod "Phyllodineae") bylo k dispozici jméno "Racosperma". Záležitost byla řešena na dvou botanických kongresech v letech 2003 a 2004, kde byla podána žádost na změnu typového druhu. V roce 2005 byla tato změna schválena a novým typovým druhem pro rod "Acacia" se stal druh "Acacia penninervis". Rodové jméno tak zůstalo největší skupině akácií z bývalého podrodu "Phyllodineae", zatímco bývalý podrod "Acacia" dostal nové rodové jméno "Vachellia".

Rod "Acaciella".

Rod zahrnuje 15 druhů, v minulosti tvořících podrod či sekci "Filicinae". Je rozšířen v Americe od USA po Argentinu. Největší druhové bohatství je v Mexiku. U akácií tohoto rodu nejsou vyvinuty na listech nektáriové žlázky.

Rod "Acacia s.str.".

Největší rod akácií, zahrnující téměř 1000 druhů z bývalého podrodu "Phyllodineae". Dominuje zejména v Austrálii (asi 950 druhů) a Tichomoří (7 druhů), je rozšířen také na Taiwanu a ve východní části jv. Asie (celkem 10 druhů) a na Madagaskaru (2 druhy). U většiny druhů tohoto rodu jsou listy redukovány na různě tvarovaná fylódia, řidčeji jsou listy dvakrát zpeřené. Na řapících a středních žebrech listů jsou žlázky. Tyto akácie jsou většinou beztrnné, pouze u nemnohých druhů jsou palisty přeměněny v trny.

Rod "Senegalia".

Pantropicky rozšířený rod zahrnující asi 203 druhů řazených v minulosti do podrodu "Aculeiferum". Je rozšířen v Americe (asi 100 druhů), Africe a na Madagaskaru (celkem 69 druhů), v Asii (43 druhů) a Austrálii (pouze 2 druhy). Jsou to stromy, keře, šplhavé keře a řadí se sem i všechny akácie liánovitého vzrůstu. Listy dospělých rostlin jsou dvakrát zpeřené, na řapíku a středním žebru listu jsou žlázky. Na větévkách bývají trny, které jsou rozesety mezi internodii nebo po dvou či po třech pod bází internodia. Palisty nejsou přeměněné v trny.

Rod "Mariosousa".

"Marisousa" je nový rod, popsaný v roce 2006. Zahrnuje 13 druhů akácií, rozšířených v Severní a Střední Americe.

Rod "Vachellia".

Rod zahrnuje asi 163 druhů, v minulosti řazených do podrodu "Acacia". Je rozšířen v Africe, Asii a Americe a sporadicky i v Austrálii, kde však roste pouze 9 druhů. Jsou to stromy nebo keře. Listy dospělých rostlin jsou dvakrát zpeřené, se žlázkami na řapíku a středním žebru listu. Všechny druhy tohoto rodu mají palisty přeměněné v trny. Africké druhy mívají charakteristické, v horní části zploštělé koruny.

Ekologické interakce.

Květy akácií jsou opylovány zejména včelami. Pro mnohé druhy amerických akácií je charakteristická symbióza s mravenci. Tento vztah se označuje jako myrmekofilie. Na koncích lístků takové akácie jsou produkována tzv. Beltova tělíska, sloužící mravencům k výživě. Mimo to mívají tyto druhy na řapíku listů zvětšená nektária produkující sladkou šťávu. Některé druhy akácií mají nápadné zvětšené duté trny, které slouží mravencům za obydlí. Mravenci na oplátku chrání rostlinu před býložravci a škůdci a likvidují konkurenční vegetaci. U druhu "Acacia cornigera" bylo prokázáno, že vymizí-li z oblasti symbiotický mravenec "Pseudomyrmex ferruginea", přežijí jen izolované rostliny této akácie a pouze za výjimečných okolností. Obligátní myrmekofilie nebyla zjištěna u australských druhů akácií.  Některé druhy akácií, např. africká "Acacia ataxacantha" a australské "A. concinna", "A. megaladena", "A. pennata" aj. druhy z podrodu "Aculeiferum", mají velkou fenotypovou plasticitu v závislosti na prostředí, v němž rostou. Zatímco v husté stromové vegetaci jsou to dřevnaté liány, na otevřených stanovištích rostou jako vzpřímené keře nebo stromy. Mladé semenáčky těch druhů akácií, které mají listy redukované na fylódia, mohou mít první listy jednoduše nebo dvakrát zpeřené a až později se objevují fylódia. U některých takových druhů, např. "Acacia melanoxylon", se u dospělých rostlin dokonce objevují větve s dvakrát zpeřenými listy. U druhu "A. heterophylla" se mimo jednoduchých fylódií objevují i listy tvořené na bázi fylódiem a v horní části dvakrát zpeřenou čepelí.

Význam.

Akácie mají poměrně mnohostranné využití. Různé druhy poskytují zejména trvanlivé dřevo, gumy, třísloviny a vonné extrakty. Mnohé druhy mají také využití v medicíně. Pěstují se i jako okrasné dřeviny.

Okrasné rostliny.

Různé druhy akácií jsou v klimaticky příhodných oblastech světa pěstovány jako okrasné dřeviny. V jižní Evropě se lze setkat např. s australskými druhy "Acacia cyanophylla", "A. dealbata", "A. longifolia", "A. mearnsii", "A. melanoxylon", "A. pycnantha" a "A. retinodes". Z afrických druhů se vysazuje zejména "Acacia karoo", z amerických dnes již pantropicky rozšířená akácie Farnesova ("Acacia farnesiana"). Posledně zmíněný druh je v Evropě pěstován již od roku 1611. V Malajsii se jako pouliční strom vysazuje australská akácie "A. auriculiformis".

Dřevo.

Dřevo akácií je velmi trvanlivé, o hustotě 640 až 800 kg/m, je však dosti obtížně opracovatelné. Dřevo statnějších druhů akácií je používáno zejména na obklady, stavbu lodí a výrobu hudebních nástrojů, ze dřeva pomalu rostoucích drobnějších druhů se vyrábějí zejména dýmky, držadla a podobné drobnější předměty. Mezi častěji těžené druhy náleží v dnešní době zejména "Acacia glaucescens", "A. melanoxylon" a "A. nigrescens". Na Havaji poskytoval v minulosti velmi ceněné dřevo místní druh "Acacia koa", nazývaný havajský mahagon ("hawaiian mahogany"). Dřevo bylo používáno zejména k výrobě surfovacích prken, kánoí a dřevěných mís. Akácie slouží také jako vyhledávaný zdroj topiva a dřevěného uhlí, navíc často rostou v oblastech kde je otopu nedostatek. Dřevo australské akácie "Acacia melanoxylon" je obchodováno pod jménem "blackwood". Je velmi trvanlivé a dobře opracovatelné, s úzkou bělavou bělí a zlatohnědým až načervenale hnědým jádrovým dřevem. Dosti široké využití má i dřevo australského druhu "A. crassicarpa". V jižních oblastech Jižní Ameriky je významným zdrojem dřeva druh "A. visco".

Využití v kuchyni a medicíně.

Kyselé plody "Acacia concinna" mají využití ve filipínské kuchyni. Extrakty z některých druhů se používají v lidovém léčitelství, v Africe např. kořeny "Acacia nilotica" při léčbě spavé nemoci. Guma z akácie arabské ("Acacia nilotica") působí proti průjmům a používá se proti amébám a křečím. Prášek z lusků tohoto druhu hubí vodní plže přenášející bilharziózu. Guma severoafrické akácie "Acacia tortilis" se používá při zánětech očí, onemocněních plic a na hojení ran. Akácie katechová ("A. catechu") je využívána v tradiční čínské medicíně. Listy "A. pluricapitata" se používají v Malajsii při bolestech hlavy a medicínské využití má i kůra z kořenů.

Technické produkty.

Z některých druhů akácií se získává klovatina, tzv. arabská guma, používaná v potravinářství, farmacii i jinde. Nejlepší klovatinu produkuje akácie senegalská ("Acacia senegalensis") a akácie egyptská ("A. seyal"), méně kvalitní akácie arabská ("A. nilotica"). Mimo to je možno klovatinu získávat i z afrických druhů "A. abyssinica", "A. giraffae", "A. horrida", "A. kirkii" a australské "A. pycnantha". Z extraktu indické akácie katechové ("Acacia catechu") se získává pryskyřičná hmota nazývaná katechu a sloužící k barvení látek, v koželužství a v potravinářství jako aromatikum. Extrakt z květů akácie Farnesovy ("A. farnesiana") je používán při přípravě nejluxusnějších parfémů a rostlina má využití i v tradiční medicíně. Z kůry akácií "Acacia mearnsii", "A. dealbata" a "A. pycnantha" jsou získávány třísloviny.

Ostatní využití.

Australská akácie "A. mangium" náleží k velmi rychle rostoucím dřevinám, v devíti letech může dosáhnout výšky až 23 metrů a průměru kmene přes 20 cm. V Malajsii je používána k zalesňování. Další rychle rostoucí druh, "Acacia auriculiformis", pocházející z jihovýchodní Asie a Austrálie, je v tropech pěstován na plantážích jako zdroj biomasy, topiva a kvalitního dřevěného uhlí. Některé akácie, např. australské "A. saligna" a "A. cyclops" a australská "A. tortilis", jsou vysazovány ke zpevnění písků a proti erozi. Mnohé druhy akácií jsou významným zdrojem pastvy pro včely. Listy mnohých druhů akácií se používají jako krmivo pro dobytek, listy i plody některých druhů však obsahují kyanogenní glykosidy a mohou být jedovaté.

Akácie ("Acacia"), česky též kapinice, je rod rostlin z čeledi bobovité. Jsou to keře, stromy nebo i liány s dvakrát zpeřenými listy. Řada druhů má listy s rozšířeným, plochým řapíkem a bez čepele. Květy jsou drobné, bílé nebo žluté, uspořádané v kulovitých klubkách nebo podlouhlých hroznech. Akácie rostou v tropech a subtropech téměř celého světa v počtu asi 1200 druhů. Nejvíce druhů se vyskytuje v Austrálii. Některé druhy jsou v tropech a subtropech pěstovány jako okrasné dřeviny a lze se s nimi setkat i ve Středomoří. Akácie mají využití v medicíně, některé druhy poskytují trvanlivé dřevo, gumy, třísloviny nebo parfémové silice.


Příčiny.

Klíčovou roli při reakci hraje povrch bonbónů. Je nerovný a posetý malými póry, jejichž množství zvyšuje velikost povrchu, na kterém může docházet k uvolňování rozpuštěného oxidu uhličitého z nápoje. Póry působí jako katalyzátor reakce, probíhá na nich přechod kyseliny uhličité HCO (rozpuštěný CO) na plynný CO a vytváří především nukleační centra pro vznik bublinek oxidu uhličitého, které vyvolávají efektní pěnový gejzír. Toto vysvětlení mimo jiné potvrzuje to, že se pH Coly po provedení této reakce nemění a zůstává stále kolem 3, nepotvrdily se tak původní spekulace o tom, že podstatným prvkem je reakce kyseliny a zásady.  Explozivní průběh reakce podporují dva další faktory. V Cole Light je obsažené umělé sladidlo aspartam, které snižuje její povrchové napětí, a tím usnadňuje tvorbu bublinek oxidu uhličitého. Povrchové napětí dále snižuje arabská guma použitá v bonbonech.  Nejefektnější gejzír vzniká, pokud Cola Light reaguje s mátovými Mentos, které nemají voskovitou vrstvu na svém povrchu, ovocné Mentos pokryté touto vrstvou s Colou prakticky nereagují. Pokud se ale využije varianta ovocných Mentos bez této vrstvy, tak probíhá reakce se stejnou intenzitou, i když ovocné Mentos vypadají na pohled více hladce, na mikroskopické úrovni je jejich hrubost srovnatelná s mátovými Mentos. Gejzír pak tryská až do sedmimetrové výše. Stejně dobře přitom funguje Cola Light bez kofeinu – ani kofein tedy nemá na reakci zásadní vliv.  Tento jev byl popularizován roku 2006 v seriálu Bořiči mýtů, kde správně popsali podstatu jevu, vědecky byl popsán při studentské práci na Appalačské státní univerzitě, ve které bylo analyzováno povrchové napětí kapaliny, hrubost testovaných látek (pomocí elektronového mikroskopu), vliv teploty a dalších podmínek na průběh reakce.

Reakce dietní Coca-Coly a žvýkacích bonbonů Mentos je prudká reakce (v angličtině popisovaná slovy "eruption" nebo "geyser"), která se spustí okamžitě po vhození bonbónů Mentos do nápoje.


Klubová kariéra.

Betis.

Dani Ceballos Fernández se narodil ve španělském městě Utrera, které patří pod provincii Sevilla. Proto ve svých osmi letech (roku 2004) nastoupil do mládežnického klubu Sevilla FC. Roku 2009 se však nakazil bronchitidou a byl vyhozen z klubu. Následně hrál ve svém rodném městě za tým CD Utrera a v roce 2011 přestoupil do dalšího sevillského klubu Realu Betis. V roce 2014 začal svou profesionální kariéru, když podepsal smlouvu s klubem Real Betis. Dočasně nastupoval za B tým a 26. dubna 2014 hrál své první oficiální utkání za A tým Betisu proti Realu Sociedad, ve kterém byl nakonec vystřídán, ale utkání prohráli 1:0. Svůj první profesionální gól vstřelil proti týmu Racing de Santander v lize Segunda División a gól to byl vítězný, protože vyhráli 2:0. Tuto sezónu hrál 33 zápasů a vstřelil pět branek a Betis postoupil z prvního místa do La Ligy.<ref name = SegundaDivisión2014/15KonečnáTabulka>, Google, cit. 25. 1. 2020 </ref> 15. října 2015 po dlouhých jednáních podepsal novou smlouvu pro Real Betis do roku 2020.

Real Madrid.

Real Madrid podepsal 14. června 2017 smlouvu s Danim Ceballosem celkem na dobu šesti let, zaplatili za něj 18 000 000 €. Poprvé se za Real Madrid dostal na scénu 16. srpna v odvetě Španělského superpoháru proti Barceloně, když v 80. minutě vystřídal Toniho Kroose. Nakonec z toho bylo domácí vítězství 2:0. První zápas, který za Real Madrid odehrál od začátku se hrál dne 23. září venku proti Deportivu Alavés Ceballos se v Lize mistrů roku 2017/18 dostal do hry celkem čtyřikrát a Real Madrid dokázal tento turnaj vyhrát potřetí za sebou a po třinácté v klubové historii. V zápase 13. ledna 2019 na stadionu Estadio Benito Villamarín proti svému bývalému klubu Betisu Sevilla byl v 74. minutě vystřídán za Sergia Regulióna a v 88. minutě vstřelil z přímého kopu rozhodující gól na 2:1.

Arsenal (hostování).

Jelikož Dani Ceballos v zápasech za Real Madrid pravidelně nenastupoval a londýnský klub Arsenal FC o něj měl zájem. Rozhodl se tam na jednu sezónu hostovat (smlouvu podepsal 25. července 2019). Dostal číslo osm po velšském záložníku Aaronu Ramseyovi, který po vypršení smlouvy v Arsenalu přestoupil do Juventusu. První zápas za Arsenal hrál 17. srpna proti Burnley FC. Arsenal vyhrál 2:1 a Ceballos díky se díky dvěma asistencím stal mužem zápasu. Svůj první gól za Arsenal vstřelil 3. října při vítězství 4:0 v skupinové fázi Evropské ligy 2019/20 proti belgickému klubu Standard Liège.

Mezinárodní kariéra.

Na mezinárodní scénu se Ceballos dostal 5. listopadu 2014, když ho povolala Španělská fotbalová reprezentace do 19 let. Na hřišti se objevil proti Německu, Francii a Řecku na Mistrovství Evropy. Svůj debut za Španělskou fotbalovou reprezentaci do 21 let odehrál 26. března 2015, když byl v přátelském zápase proti Norsku v Cartageně o poločase vystřídán za Samu Castilleja. Tento zápas nakonec vyhrálo Španělsko. O čtyři dny později v Leónu hrál poprvé za Španělsko U21 od samého začátku v prohraném utkání 4:0 proti Bělorusku.  Navzdory tomu, že na Mistrovství Eropy do 21 let v Polsku nezačínal v základní sestavě, dokázal Ceballos dostat Španělsko na druhé místo v tomto šampionátu a získal cenu hráče celého turnaje.  Se Španělským národním týmem do 21 let se zúčastnil také Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 21 let 2019 v Itálii, kde se nakonec stali vítězi. Dani Ceballos byl jmenován do UEFA týmu tohoto šampionátu.  Svůj debut za Španělský národní tým odehrál v Lize národů proti Chorvatsku. Utkání vyhrálo Španělsko 6:0.

Statistiky.

Klubové.

Aktualizováno k 28. 1. 2020

Mezinárodní.

Aktualizováno k 28. 1. 2020

Dani Ceballos (výslovnost ; *7. srpna 1996) je španělský fotbalista, jenž hraje na pozici ofenzivního záložníka. Momentálně je na hostování v londýnském Arsenalu z Realu Madrid, hraje také za Španělskou fotbalovou reprezentaci.


Rodina a dětství.

Alexandrina ("Addy") se narodila jako nejmladší potomek pruského prince Albrechta a jeho manželky Marianny Oranžské. Byla pojmenovaná po své tetě (a pozdější tchyni) velkovévodkyni meklenbursko-schwerinské. Měla dva starší sourozence, sestru Šarlotu (dědičná princezna sasko-meiningenská) a bratra Albrechta. Její rodiče se 28. března 1849 rozvedli. Otec se v roce 1853 znovu oženil s jednou z dvorních dam, Rosalií von Rauch, která byla povýšena na hraběnku z Hohenau. Pár měl dva syny. Alexandrinina matka se také znovu morganaticky provdala za bývalého kočího, s nímž měla syna Johana van Rossum.  Kvůli nepokojnému manželství rodičů byla Alexandrina osvojena svým bezdětným strýcem, králem Fridrichem Vilémem IV., a jeho manželkou, královnou Alžbětou Ludovikou Bavorskou. Ti ji vychovali a starali se o ni jako o vlastní.

Manželství.

Manželské vyhlídky.

Jako mladá žena byla Alexandrina možnou nevěstou pro Alberta Edwarda, prince z Walesu (budoucího britského krále Eduarda VII.), ale jeho sestrou, pruskou korunní princeznou Viktorií, nebyla považována ani za "chytrou ani krásnou". Princ se namísto toho oženil s Alexandrou Dánskou. Navzdory svému vyjádření měla princezna Viktorie pro Alexandrinu slabost, psala své matce, že je "skvělá a zde velmi obdivovaná dívka". Sňatek s Alexandrinou také obnášel finanční výhody; už od své matky měla milion dolarů. Proto se princezna Viktorie pokusila ji provdat za jiného britského příbuzného, prince Jiřího, vévodu z Cambridge. Tento sňatek se však neuskutečnil.

Svatba.

9. prosince 1865 se Alexandrina provdala za o mnoho let staršího bratrance Viléma Meklenbursko-Schwerinského (1827–1879), mladšího syna vévody Pavla Fridricha a Alexandrininy tety a jmenovkyně Alexandry Pruské. Manželství, které mělo zajistit budoucí finanční jistotu páru, rozhodně nebylo z lásky; Alexandrina během celého svatebního obřadu plakala. Korunní princezna Viktorie popsala svatbu své matceː  Mimoto měl Vilém měl pověst opilce a zhýralce, takže bylo překvapivé, že hluboce zbožná a nedávno ovdovělá královna Alžběta dala k tomuto sňatku souhlas. Vilém byl vzhledem ke dvěma událostem zbaven svého velení v pruské armádě a krátce před svatbou požádal o ruku slavnou balerínu Marii Taglioniovou; proto byl obecně považován za "černou ovci" rodiny. Bez ohledu na to udělila královna svolení k sňatku a obdarovala Alexandrinu přepychovým oblečením a šperky. Další strýc, císař Vilém, jí daroval okázalý diamantový náhrdelník, zatímco matka Marianna náhrdelník ze sibiřských ametystů a smaragdový diadém.

Manželství a pozdější život.

Vilémův starší bratr Bedřich František už měl mnoho potomků ze tří manželství, a tak nebyla šance, aby se potomci Alexandriny a Viléma stali vládci velkovévodství. Během jejich manželství žil pár v Bellevue Palace v Berlíně. Manželství bylo nešťastné a Alexandrina se několikrát pokusila uniknout, jen aby byla donucena k návratu tlakem své tety a tchyně Alexandriny. Vilém se snažil zajistit si bezvýznamné velení v pruské armádě během prusko-francouzské války. Během války byl při explozi ošklivě zraněn, ale přežil. Zemřel 28. července 1879. Pár měl jednu dceruː  Po manželově smrti zasvětila Alexandrina svůj život péči o dceru a na veřejnosti se objevovala jen málo. Alexandrina zemřela 26. března 1906 na zámku Marley u Postupimi v Braniborsku.

Alexandrina Pruská ("Frederika Vilemína Luisa Alžběta Alexandrina;" 1. února 1842, Berlín – 26. března 1906, Schloss Marley) se narodila do rodu Hohenzollernů jako dcera pruského prince Albrechta a jeho manželky Marianny Oranžské.


Životopis.

Andrzej Duda se narodil v Krakově v rodině Jana Tadeusze Dudy (* 1949), inženýra, informatika a profesora technických věd na Hornicko-hutnické akademii Stanisława Staszica v Krakově, a jeho manželky Janiny Milewské-Dudové (* 1949), profesorky chemie na stejné akademii. V letech 1984–1990 se věnoval skautingu. Roku 1996 dokončil studia práv na krakovské Jagellonské univerzitě. O rok později začal na této univerzitě pracovat v oblasti výuky vědy a technologie a od roku 2001 jako zdejší asistent v oblasti práva.  V roce 2000 se stal členem středové politické strany "Unia Wolności" (Unie Svobody), po parlamentních volbách v roce 2005 začal spolupracovat se stranou Právo a spravedlnost. V letech 2006 a 2007 pracoval na Ministerstvu spravedlnosti, kde měl na starosti legislativu, mezinárodní spolupráci a proces informatizace soudů. Roku 2008 začal pracovat prezidentské kanceláři jako poradce Lecha Kaczyńského a z této funkce odešel po zvolení nového prezidenta Bronisława Komorowského v roce 2010. V stejném roce kandidoval na starostu Krakova, ale byl zvolen jen do rady města. O rok později byl zvolen poslancem Sejmu.  V roce 2014 byl zvolen poslancem Evropského parlamentu, kde se zařadil mezi Evropské konzervativce a reformisty. V prosinci toho roku jej strana Právo a spravedlnost navrhla jako svého kandidáta do prezidentských voleb. Volby se konaly v květnu 2015 a Duda v nich zvítězil nad dosavadním prezidentem Bronisławem Komorowskim. V prvním kole získal 34,76 % hlasů, ve druhém 51,55 %. Během prezidentské kampaně byl kritizován za to, že v roce 2012 podpořil návrh zákona o trestní odpovědnosti pro lékaře, provádějící oplodnění ve zkumavce. Po složení prezidentského slibu se stal současným nejmladším prezidentem evropského státu.

Soukromý život.

Andrzej Duda má dva sourozence. V roce 1994 se oženil s Agatou Kornhauserovou, pozdější středoškolskou profesorkou němčiny. Do manželství se roku 1995 narodila dcera Kinga Dudová. Hlásí se k římskokatolické církvi.  Jeho tchánem je básník a literární kritik Julian Kornhauser (* 1946), autor knih pro děti a překladatel srbské a chorvatské literatury, který působí také jako profesor na Jagellonské univerzitě v Krakově. Julian Kornhauser je synem otce židovského původu a matky katoličky.

Andrzej Sebastian Duda (* 16. května 1972 Krakov) je polský politik a právník, od 6. srpna 2015 prezident Polské republiky, když ve druhém kole květnových prezidentských voleb 2015 vyhrál nad úřadujícím prezidentem Bronisławem Komorowskim.


Popis.

Delfín brazilský je často popisován jako delfín skákavý. Delfín brazilský je však o něco menší. Měří 1,5 m. Delfín je zbarven světlo-modro-šedou barvou na zádech a bocích. Břišní strana je mnohem světlejší, často narůžovělá. Hřbetní ploutev je méně zahnutá. Čelisti jsou zřetelné a středně dlouhé. Má 26-36 párů zubů v horní a dolní čelisti.

Taxonomie.

Delfína brazilského ("Sotalia fluviatilis") charakterizoval Paul Gervais a Émile Deville v roce 1853 a Costero ("Sotalia guianensis") popsal Pierre-Joseph van Bénéden roku 1864. Tyto dva druhy byly následně sloučeny a jsou považovány za poddruh mořských a sladkovodních variant. Rozdíly mezi těmito dvěma druhy poprvé potvrdila trojrozměrná morfometrická studie Monteiro-Filho a spol. Následně, molekulární analýza Cunha a spolupracovníků jednoznačně prokázala, že Sotalia guianensis se geneticky liší od Sotalia fluviatilis. Toto zjištění ještě jednou prozkoumal Caballero (a kolegové) s větším počtem genů. Existence dvou druhů již je všeobecně přijímaná vědeckou komunitou.

Rozšíření.

Delfíni brazilští se vyskytují z velké části v řece Amazonce a jejích přítocích. Nachází se ve Venezuele, Brazílii, Peru, jihovýchodní Kolumbii a východním Ekvádoru. Mnoho lidí je pozorovalo v řece Orinoco, dále na sever, i když není jasné, zda se jednalo o Tucuxi či o Costero.

Chování.

Delfíní brazilští se často vyskytují ve skupinkách po 10 až 15 členech a plavou ve velmi těsných skupinkách, což dokazuje velmi dobře rozvinutá sociální struktura. Jsou velice aktivní, dokážou ve vzduchu skákat salta, spy-hop nebo šplouchnout ocasem. Bylo zpozorováno, že se krmí na ostatních říčních delfínech. Krmí se širokou škálou druhů ryb. Studie růstu naznačují, že druh se může dožít až 35 let.

Zachování.

Největším problémem jsou rybářské sítě nebo znečištění vody převážně rtutí. Několik delfínů brazilských zůstalo v Evropě v zajetí, poslední ("Paco") však v Německu roku 2009 zemřel. Tucuxi je zapsán v Úmluvě ochrany volně žijících živočichů.

Delfín brazilský ("Sotalia fluviatilis"), také "Tucuxi", v Peru "bufeo gris" nebo "bufeo negro", je druh sladkovodního delfína, žijícího v řekách, v povodí Amazonky. Slovo tucuxi je odvozeno z jazyka "Tuni" od slova "tuchuchi-ana" a v současnosti je společným názvem druhu. Přestože se nachází v oblastech, kde žijí „správní“ říční delfíni (například "boto"), nemá s těmito delfíny žádný genetický základ. Místo toho je zařazen do čeledi "Delphinidae". Fyzicky se delfín brazilský podobá delfínu skákavému, avšak liší se natolik, že byl zařazen do samostatného rodu, Sotalia. Costero ("Sotalia guianensis") jsou delfíni, žijící na pobřeží a ústí řek, byli dříve zařazeni společně s tucuxi, dnes jsou uznáni jako samostatný druh.


Mládí.

Alex se narodil v Amsterdamu. Jeho otec Jan byl výborný jazzový saxofonista a klarinetista. Jeho matka Eugenia je z Indonésie. Jeho rodina se v roce 1962 přestěhovala do Pasadeny v Kalifornii. Přestože Alex je profesionální bubeník, hudební aspirace začal na kytaře a jeho bratr Eddie začal s bicími. Když Eddie slyšel jak Alex výborně zahrál bicí sólo v písni "Wipe Out" od skupiny The Surfaris rozhodl se, že se začne učit na elektrickou kytaru.  V roce 1971 odmaturoval z Pasadenské vysoké školy v Kalifornii. Potom si na krátkou chvíli vzal hodiny hudební teorie, kompozice a aranžování ve škole Passadena City College, kde potkal Davida Leeho Rotha a Michaela Anthonyho. Založili skupinu "Mammoth" a Alex spolu s ostatními opustili Passadena City College.

Hudební kariéra.

Alex s Eddiem měli několik skupin než založili Van Halen. Jména jejich předchozích kapel byla "The Broken Off Combs, The Space Brothers a Mammoth Chammoth".  V roce 1972 Alex a Eddie založili skupinu "Mammoth" s Markem Stonem jako baskytaristou a Eddiem jako zpěvákem. Kapela si pronajala Davidův Leeův Rothův PA systém pro jejich vystoupení. Po chvíli se Eddie unavil zpíváním a tak se rozhodli, aby Roth vstoupil do kapely a navíc to bylo mnohem levnější. Později v roce 1977 bylo jméno "Mammoth" zabráno jinou kapelou, tak jméno "Mammoth" nahradili jménem Van Halen a Stone byl nahrazen Michaelem Anthonym.

Vzory.

Alex jako své vzory uvádí rockové bubeníky Johna Bonhama, Gingera Bakera, Keitha Moona, Raye Phillipse a jazzového bubeníka Buddyho Riche, který na něj měl celoživotní vliv.

Alexander Arthur "Alex" Van Halen (* 8. květen 1953, Amsterdam, Nizozemsko) je nizozemský hudebník, nejvíce známý jako zakládající člen skupiny Van Halen, kterou založil spolu se svým bratrem Eddie Van Halenem. Ve skutečnosti se jeho bratr Eddie učil hrát na bicí, zatímco Alex zkoušel kytaru. Alex strávil hodně času hraním na Eddieho bicí soupravu a po čase se stal mnohem schopnější bubeník než Eddie.


Pozadí bitvy.

Dne 13. dubna 1204 vojska čtvrté křížové výpravy dobyla Konstantinopol, hlavní město Byzantské říše. Vůdce výpravy Bonifác z Montferratu, který byl vyšachován z možnosti stát se novým latinským císařem, dobyl Soluň a založil si zde svůj vlastní křižácký stát Soluňské království. Vilém ze Champlitte Bonifáce následoval a v dobytí Soluně mu pomohl. Poté pokračoval dále na jih, až dorazil do Morey. Zde se spojil s Geoffreyem z Villehardouinu, který se plavil do Messenie na své cestě z Palestiny.  Francouzští rytíři společně táhli za dobytím Peloponésu, známého nyní spíše jako Morea. Nejprve dobyli Messenii, kterou držel Jan Kantakouzenos. Vilém a Geoffrey poté obsadili všechna důležitá města na západním Peloponésu bez většího odporu. Řekové z Arkádie, Lakónie a Argolidy, které vedl Michael Komnenos Dukas, který byl toho času guvernérem "Peloponésského thematu", a Michael Kantakouzenos, syn zesnulého Jana Kantakouzena, se pokusili křižákům postavit na odpor a jejich postup u kunduraských olivových hájů zastavit.

Popis bitvy.

Podle "Morejské kroniky" bylo Latinů (tj. franských křižáků) sedm set, zatímco „Byzantinců“ (Římanů, resp. byzantských Řeků i řeckých Slovanů) čtyři tisíce, jezdců i pěších řadových vojáků. Geoffrey z Villehardouinu, strýc křižáka Geoffreye, společníka Viléma ze Champlitte, ve své "Kronice" uvádí, že Michaelovo vojsko čítalo pět tisíc mužů, zatímco křižáků mělo být desetkrát méně. V každém případě, navzdory citelné početní nevýhodě francouzští rytíři bitvu vyhráli. Odpor Řeků byl zcela ochromen a vzápětí začala do křižáckých rukou padat jedna byzantská pevnost za druhou. Toho času Michael Komnenos Dukas, pokud byl bitvy přítomen, se poté stáhl do Epiru a založil zde Epirský despotát. Přesná poloha kunduraských olivových hájů je neznámá. Křižák a kronikář Geoffrey z Villehardouinu se zmiňuje, že místo bitvy bylo vzdáleno jeden den od pevnosti Modon (Methoni).

Důsledky.

Bitva u kunduraských olivových hájů byla rozhodující pro dobytí Peloponésského poloostrova křižáky. Po tomto vítězství pro křižáky v Morei už nic nepředstavovalo vážnou hrozbu. Vítězové byli v Andravii přijati lidem i církví. Poslední ohniska odporu představovala obrana pevností v Nauplionu a Akrokorintu, které měl nyní pod kontrolou nezávislý zdejší despota Leo Sgouros. Vilém ze Champlitte poté vybudoval svůj křižácký stát Achajské knížectví, který s výjimkou benátských měst na pobřeží zabíral většinu Peloponésu.

Vickers Viscount byl britský dopravní turbovrtulový letoun zkonstruovaný v druhé polovině 40. let 20. století. Představoval skutečný technický i ekonomický úspěch britského průmyslu, celkem těchto strojů vzniklo 445, navíc se s ním podařilo proniknout i na trh civilních dopravních letounů v USA, který byl jinak téměř výhradní doménou domácích firem. Navíc, či v první řadě, se jednalo o první civilní letoun poháněný turbovrtulovými motory.


Lékařské použití.

Vortioxetin se používá k léčbě deprese. Účinnost se zdá být podobná účinnosti jiných antidepresiv. Může být použit, pokud selhaly jiné léčby.

Vedlejší účinky.

Nejčastějšími nežádoucími účinky hlášenými u vortioxetinu jsou nauzea (nevolnost), průjem, sucho v ústech, zácpa, zvracení, nadýmání, závratě a sexuální dysfunkce. S výjimkou nevolnosti je však riziko těchto nežádoucích účinků nižší než 10% a až 8% pacientů užívajících placebo hlásí stejné vedlejší účinky. Vortioxetin je považován za bezpečný lék pro dlouhodobé užívání u většiny lidí. Pokud je Vortioxetin předepisován společně s jinými léky typu SSRI (Selektivní inhibitor zpětného vychytávání serotoninu) nebo podobnými léky, může v některých mimořádně vzácných případech vést k potenciálně život ohrožujícímu serotoninovému syndromu.  Výskyt sexuální dysfunkce je pouze mírně vyšší u pacientů užívajících vortioxetin než u pacientů užívajících placebo a vyskytuje se u méně než 10% případů. Z tohoto důvodu může být vortioxetin vhodný pro lidi, kteří trpěli sexuálními vedlejšími účinky jiných antidepresiv. Vortioxetin byl objeven vědci v Lundbecku, kteří uvedli logiku a syntézu léku (tenkrát nazývaného Lu AA21004) v dokumentu z roku 2011.  V roce 2007 byla sloučenina v klinických studiích II fázea Lundbeck a Takeda vstoupili do partnerství, v němž Takeda zaplatila Lundbeck 40 milionů dolarů předem, s příslibem až do výše 345 milionů dolarů a Takeda souhlasila, že zaplatí většinu zbývajících nákladů vývoje léčiva. Společnosti se dohodly na společné propagaci této léčiva v USA a Japonsku a že společnost Lundbeck získá odměnu za všechny tyto prodeje. Dohoda zahrnovala dalšího kandidáta na léčivo, tedatioxetin (Lu AA24530), a mohla být rozšířen tak, aby zahrnovala další dvě sloučeniny od Lundbeck.  Vortioxetin byl schválen americkým úřadem FDA pro léčbu deprese u dospělých v září 2013 a v Evropě později v tomto roce.

Společnost a kultura.

Vyrábí ji farmaceutické společnosti Lundbeck a Takeda.

Názvy.

Vortioxetine byl dříve prodáván jako "Brintellix" ve Spojených státech, ale 2. května 2016, americký úřad FDA schválil změnu názvu na "Trintellix," aby se zabránilo záměně s lékem na krevní srážlivost Brilinta.  V České republice (2019) je lék stále na trhu pod názvem Brintellix.

Vortioxetin, prodávaný mimo jiné pod obchodními názvy Trintellix nebo Brintellix, je lék používaný k léčbě deprese. Účinnost tohoto léku je považována za podobnou účinnosti jiných antidepresiv. Doporučuje se pouze u lidí, jejichž stav se nezlepšil po užívání dvou jiných antidepresiv. Užívá se ústy.


Kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2018 (AFC)

Formát.

Zóna AFC má 4,5 postupových míst (4 týmy přímo na Mistrovství světa ve fotbale 2018 a pátý do mezikontinentální baráže). Kvalifikace je rozdělena do následujících kol:

Rozdělení do fází.

34 nejlepších týmů v žebříčku FIFA v lednu 2015 se kvalifikuje přímo do druhé fáze. Zbývajících 12 týmů začne v první fázi.

První fáze.

V tomto kole se utkalo 12 nejhorších asijských týmů ve světovém žebříčku FIFA v lednu 2015. Byly vylosovány do 6 dvojic a odehrály dvojzápasy. Vítězové dvojzápasů postoupí do 2. fáze.

Los.

Losování první fáze proběhlo 10. února 2015 v Kuala Lumpur. Týmy byly rozěleny do košů. Byly proti sobě nalosovány týmy z koše A a B.

Druhá fáze.

Tohoto kola se zúčastnilo 6 vítězů z předchozího kola a 34 nejlepších týmů z AFC. Byly rozděleny do osmi skupin po pěti týmech. Vítězové skupin a čtyři nejlepší týmy z druhých míst se postoupily do dalšího kola.  Rozlosování skupin se konalo 14. dubna 2015.

Třetí fáze.

V tomto kole bylo 12 týmů (8 vítězů skupin a 4 nejlepší z druhého místa) z předchozího kola. Byly rozděleny do dvou skupin. Každá skupina měla šest týmů. Dva nejlepší týmy ve skupině se kvalifikují na mistrovství světa 2018, zatímco třetí týmy se postoupí do baráže.  Losování se konalo 12. dubna 2016.

Skupiny.

Skupina A  Skupina B

Baráž o 5. místo.

Do tohoto kola postoupí 2 týmy ze třetích míst z předchozího kola. Budou hrát dvojzápas. Vítěz postoupí do mezikontinentální baráže.

Týmy, které se kvalifikují na mistrovství světa 2018 v zóně AFC, jsou rovněž kvalifikovány na Asijský pohár 2019 ve Spojených arabských emirátech.