Dějiny.

Koridor byl G. Vasarim postaven za pouhých 5 měsíců roku 1565. Práce byla zadána po uzavření manželství mezi synem vévody Cosima Františkem I. Medicejským s Johanou Habsburskou. Účelem stavby bylo vytvoření pohodlného a bezpečného nadchodu skrz město pro nový vévodský rod, jenž se necítil po svém poměrně nedávném převzetí moci a zrušení Florentské republiky mezi obyvatelstvem úplně bezpečně.  Nadchod byl architektem několikrát ve svém průběhu ostře zalomen; v místech překlenování ulic posazen na prampouchy, větší vzdálenosti překonal na řadách obloukově zaklenutých pilířů, jinak využil předchozí stavby, buďto k jejich průchodu anebo nasazení dalšího patra. Po celé délce Vasari nechal prorazit okénka, aby vévoda mohl shlížet do ulic na své poddané. Masné krámy na starém mostě Ponte Vecchio byly přesunuty, aby se zabránilo zápachu, který by při průchodu vladaře rušil, a na jejich místech byly otevřeny prodejny zlatníků, které dodnes na mostě stojí. Zajímavostí této části cesty je její vysunutí na na krakorce a pravoúhlé obcházení starší věže Torre de' Mannelli, strážící už od středověku jeden konec mostu – šlechtická rodina Mannelliů vlastnící věž v době stavby koridoru totiž nesouhlasila s jejím zbořením, a tak se jí architekt musel vyhnout.  Ve středu mostu je otevřená řada velkých oken nad řekou Arno ve směru k mostu Ponte Santa Trinita. Z těchto oken, velmi odlišných od malých a nenápadných "oblò", shlížel během své oficiální návštěvy Říma a Florencie v roce 1938 Adolf Hitler a Mussolini. Pohled velmi příjemný führerovi a nacistickým vůdcům prý most zachránil před zničením během bojů za 2. světové války. Průchod přes koridor byl koncem války jedinou cestou mezi frontovou linií, severem a jihem města; v srpnu 1944 byl často využíván partyzány, kteří se zkoušeli vplížit za nepřátelské linie severně od Arna (přičemž jižní břeh byl obsazen Spojenci). Na přímý rozkaz Hitlera byl, na rozdíl všech ostatních mostů ve Florencii, při nacistickém ústupu nedotčen a tudíž i koridor zachráněn.  Koridor dále prochází skrz kostel Santa Felicita, kde tvoří zamřížovanou emporu, v níž členové rodiny velkovévody mohli být přítomni na mši jako na panské tribuně, aniž by byli přímo mezi lidmi.  V květnu 1993 byla část chodby, jakož i samotné galerie Uffizi, těžce poškozena bombovým útokem italské mafie; některé z vystavených autoportrétů přitom shořely anebo byly roztrhány. Tato díla byla po opravě částečně zrestaurována a zavěšena zpět na svá místa jako připomínka teroristického činu.

Současnost.

Prohlídka muzea začíná v galerii Uffizi a končí v zahradách Boboli, v jeskyni Buontalenti. Vzhledem k omezenosti koridoru a potřebě ochrany děl šlo už od 30. let 20. století koridor navštívit pouze omezeně (protože velké množství turistů již tehdy jak stavbě, tak především obrazům škodilo), po domluvě ve skupině v čele s tajemníkem galerie Uffizi. V současné době (2019) nelze ani to.

Vasariho koridor () je krytá spojovací chodba, téměř kilometr dlouhá, procházející ve výši zhruba 3.–4. patra skrz historické jádro italského města Florencie. Byla postavena roku 1565 z vůle toskánského vévody Cosima I. Medicejského, a to jeho dvorním architektem Giorgiem Vasarim, po němž dostala i jméno. Chodba spojuje Palazzo Vecchio (florentskou radnici) s palácem Pitti (vévodským sídlem) přes galerii Uffizi a horní část mostu Ponte Vecchio.


Největší úspěchy.

Olympijské hry.

Zúčastnila se 5 zimních olympijských her (2002 - 2018). Celkem sedmkrát se umístila v první desítce (2× v individuálním sprintu, 4× v týmovém sprintu a 2× ve štafetě). Její deváté místo v sprintu na ZOH 2006 bylo nejlepším historickým umístěním amerických běžkyň na lyžích na olympiádách a prvním umístěním v top ten. Na ZOH 2010 se Randall v téže disciplině umístila dokonce na 8. místě. Na ZOH 2014 ji 6. místem ve sprintu překonala Sophie Caldwell. V týmovém sprintu dosáhla na ZOH 2010 společně s Caitlin Compton 6. místo, což bylo nejlepší umístění amerických běžkyň v historii této discipliny na ZOH. Na ZOH 2018 s Jessicou Digginsovou získaly v týmovém sprintu pro Spojené státy vůbec první ženskou olympijskou medaili v běžeckém lyžování (pro USA to navíc byl teprve druhý cenný kov z běžeckého lyžování v olympijské historii − jedinou medailí do té doby bylo druhé místo Billa Kocha ze závodu na 30 km z her v Innsbrucku v roce 1976).

Světový pohár.

Celkové hodnocení disciplíny SP.

Jako první Američanka v historii dosáhla v celkovém hodnocení Světového poháru v běhu na lyžích na medailové umístění. Navíc je držitelkou 3 malých globů za vítězství v hodnocení sprinterské části SP v sezónách 2011/12, 2012/13 a 2013/14.

Vítězství v závodě SP.

Jako první americká běžkyně na lyžích zvítězila v roce 2007 v závodě Světového poháru. Celkově má na kontě 11 vítězství v hlavních závodech SP a 2 vítězstvích v dílčích etapách závodů, čímž je nejlepší v historii amerického běžeckého lyžování (překonala Billa Kocha, který v letech 1982 – 1983 zvítězil v 5 závodech).

Soukromý život.

Kikkan Randall je vdaná za Jeffa Ellise, žijí spolu v Anchorage. V dubnu 2016 se jim narodil syn Breck. V červenci 2018 na Twitteru oznámila, že onemocněla rakovinou prsu. Podporu jí vyjádřili lyžařští kolegové, když si při úvodním závodě Světového poháru sezóny 2018/19 ve finské Ruce na kombinézy připnuli růžové stužky, symbol boje proti rakovině.

Kikkan Randallová, nepřechýleně Kikkan Randall (* 31. prosince 1982, Salt Lake City) je bývalá americká běžkyně na lyžích. Je olympijskou vítězkou a trojnásobnou medailistkou z Mistrovství světa v klasickém lyžování včetně titulu mistryně světa v týmovém sprintu ze šampionátu ve Val di Fiemme 2013. Její hlavní disciplína, v níž vyhrála i několik závodů světového poháru, je sprint. Je nejúspěšnější americkou běžkyní na lyžích v historii. V sezóně 2015/16 přerušila aktivní kariéru kvůli mateřství. Randall již v těhotenství plánovala návrat k aktivní kariéře v sezóně 2016/17 s výhledem na MS 2017 a na olympiádu 2018. Své předsevzetí splnila startem ve Světovém poháru 26. listopadu 2016 v Ruce, na MS 2017 dokázala získat bronz ve sprintu a na ZOH 2018 dokonce zlato v týmovém sprintu. V březnu 2018 ukončila svou sportovní kariéru.


Biografie.

Od roku 1886 působil jako sekční šéf na ministerstvu obchodu.  Vrchol jeho politické kariéry nastal na přelomu 19. a 20. století. V úřednické vládě Ericha Kielmansegga byl od 20. června 1895 do 30. září 1895 ministrem obchodu. Šlo ale jen o provizorní pověření vedení rezortu z pozice sekčního šéfa ministerstva. Hlavní vládní angažmá proběhlo v první vládě Paula Gautsche, vládě Franze Thuna, vládě Manfreda Clary-Aldringena, vládě Ernesta von Koerbera a druhé vládě Paula Gautsche, v nichž byl nepřetržitě ministrem železnic. Post zastával v období 30. listopadu 1897 – 2. května 1905. Ve funkci ministra se zasloužil o další rozvoj železniční sítě a sociálního zabezpečení pracovníků drah.  Ve vládě Manfreda Clary-Aldringena se kromě toho v období 21. prosince 1899 – 18. ledna 1900 stal provizorně pověřeným předsedou vlády a tedy premiérem Předlitavska. Na tento post nastoupil ve chvíli eskalace česko-německých jazykových a státoprávních sporů, které dočasně paralyzovaly fungování vládních institucí. Češi totiž v Říšské radě spustili na protest proti novým jazykovým nařízením obstrukci, která znemožnila schválení rozpočtu i rakousko-uherského finančního vyrovnání. Hlavním aktem von Wittekova kabinetu tak bylo schválení rozpočtu i vyrovnání prostřednictvím vládního nařízení, s využitím paragrafu 14. Hned poté kabinet odstoupil a uvolnil prostor pro řádnou vládu Ernesta von Koerbera.  V letech 1905–1918 byl von Wittek členem Panské sněmovny. Ve volbách do Říšské rady roku 1907 se stal za Křesťansko-sociální stranu také poslancem Říšské rady (celostátní parlament), kam byl zvolen za okrsek Dolní Rakousy 04. Usedl do poslanecké frakce Křesťansko-sociální sjednocení. Ve vídeňském parlamentu setrval do konce funkčního období sněmovny, tedy do roku 1911.

Heinrich von Wittek (29. ledna 1844 Vídeň – 9. dubna 1930 Vídeň) byl rakousko-uherský, respektive předlitavský státní úředník a politik, v letech 1899–1900 krátce pověřený předseda vlády Předlitavska, v letech 1897–1905 ministr železnic ve vládách Předlitavska.


Průběh.

Vražda a vyšetřování.

Anežka Hrůzová (narozená 16. dubna 1879) byla devatenáctiletá dívka římskokatolického vyznání z vesnice Malá Věžnice nedaleko od Polné, kde pracovala jako švadlena. Ve středu 29. března 1899 odešla jako každý den z práce, vracela se po pěšině do Věžničky okolo lesa Březina, domů však již nedošla. Její tělo bylo nalezeno po třech dnech, 1. dubna. v lese Březina. Vrah ji nejprve uhodil zezadu do hlavy holí a kameny, potom přiškrtil provazem a nakonec jí rozřízl hrdlo ostrým nožem, tělo ukryl do mlází a zmizel. Měla roztrhané oblečení, ale nebyly shledány známky znásilnění – neměla protrženou panenskou blánu. Příčinou smrti bylo vykrvácení. Poblíž místa nalezení těla byly stopy krve. Řada stop ovšem byla zničena davem při objevení.  Na základě nepřímých svědectví byl z vraždy obviněn dvaadvacetiletý nepříliš inteligentní příslušník polenského ghetta Leopold Hilsner (* 10. července 1876), který byl židovského vyznání, pocházel z chudé rodiny a živil se především jako tulák a žebrák.  Vzhledem k tomu, že tělo bylo nalezeno na Bílou sobotu 1. dubna ráno, našly ji během pátrací akce školní děti, a Velikonoce toho roku připadaly na konec židovského svátku Pesach, objevila se domněnka, že se Anežka Hrůzová stala obětí rituální vraždy na základě středověké pověry, čemuž mohl napomáhat i pitevní nález, který tvrdil: "Smrt nastala úplným vykrvácením, ale množství sražené krve, které se našlo na místě, neodpovídalo tomu, kolik jí musela ztratit."  Tělo bylo pohřbeno 4. dubna 1899 na hřbitově u kostela sv. Barbory za velké účasti veřejnosti.

Odsouzení a omilostnění.

Proces byl zahájen 12. září a probíhal dále 16. září 1899 u krajského soudu v Kutné Hoře za obrovského zájmu médií a před velkým množstvím publika, které bylo přesvědčeno o Hilsnerově vině. Publikum se nevešlo ani do soudní síně a na vynesení rozsudku čekalo pod okny soudu. Soudní senát byl složen z předsedy senátu dvorského soudního rady Josefa Ježka a soudních radů Františka Budecia a Václava Peška. Posouzení viny obžalovaného spočívalo na dvanáctičlenné porotě, v níž zasedli: Václav Vančura, rolník z Vrdů, Josef Mikolášek, mlynář z Toužic, Emil Javůrek, kupec z Kutné Hory, František Jelínek, rolník z Malína, Václav Runčík, nadlesní z Hraběšína, Tomáš Oupeka, továrník z Kutné Hory, Václav Vondra, rolník z Močovic, František Prokeš, mlynář z Mladotic, František Müller, správce ze Žlebů, Josef svobodný pán Hrubý z Jelení, velkostatkář z Červených Peček a František Štěrba, chemik z Peček, jako náhradníci také Antonín Uher, rolník z Vrbčan a František Moravec, rolník z Hořan. Významnou roli sehrál právní zástupce matky zavražděné, národovec a radikální poslanec JUDr. Karel Baxa, pozdější pražský primátor a předseda Ústavního soudu. Státním zástupcem byl Antonín Schneider-Svoboda. Hilsnerovým obhájcem byl JUDr. Zdenko Auředníček. Na základě nepřímých důkazů byl Hilsner odsouzen za spoluúčast na vraždě k trestu smrti. Sám Hilsner se jednou pod nátlakem spoluvězňů ve vazební věznici k vraždě přiznal a označil dva své údajné spolupachatele, ale později své přiznání odvolal. Účast dalších osob nebyla nikdy před soudem prokázána. Na Hilsnerovu obranu se jako jeden z mála postavil profesor Tomáš G. Masaryk, který označil rituální vraždu za pověru a pozadí procesu označil za antisemitské, za což si vysloužil nenávist veřejnosti. Za tuto projevenou statečnost se mu dostalo básničky „Zasloužil bys, Masaryčku, jít s Hilsnerem na houpačku!“ Po jeho protestech proti rozsudku a na základě dalších znaleckých posudků byl verdikt 25. dubna 1900 zrušen a případ byl kasačním soudem ve Vídni vrácen k novému projednání. Za svou obhajobu si Masaryk vysloužil posměch a odsudky od společnosti i velké části svých studentů. Masarykovi nešlo ani tak o samotného Hilsnera, o kterém se vyjadřoval dosti s despektem (např. v Hovorech z Lán), ale o to, aby celý případ nebyl vnímán jako rituální vražda.  V novém procesu u Krajského soudu v Písku v říjnu 1900 byl však Hilsner obžalován navíc ze spoluúčasti na vraždě další dívky, Marie Klímové z Horní Věžnice, která zahynula před více než dvěma roky. Leopold Hilsner byl 14. listopadu 1900 znovu na základě nepřímých nebo údajně vymyšlených svědectví odsouzen za spoluúčast na obou vraždách k trestu smrti na šibenici. Rozsudky však nekonstatovaly jako motiv vraždy motiv náboženský, nýbrž motiv sexuální (i když dle lékařských posudků, které měl soud k dispozici, netrpěl Hilsner žádnou sexuální úchylkou).  Císař František Josef I. v červnu 1901 prominul trest smrti císařskou milostí a Nejvyšší soud mu proto trest změnil na doživotí. 17. června 1901 byl převezen z písecké věznice do Prahy na Pankrác, kde bývala mužská káznice. Po 18 letech věznění byl Hilsner 24. března 1918 s podlomeným zdravím propuštěn na základě milosti, kterou mu udělil Karel I., rehabilitován však nikdy nebyl. Na svobodě žil ve Velkém Meziříčí, Praze a Vídni, kde se ve 20. letech živil jako podomní obchodník pod pozměněným jménem Heller, finančně jej podporovala vídeňská židovská obec i prezident Masaryk. V archivu prezidentské kanceláře našel berlínský lékař Petr Vašiček doklady, že Hilsner poslal Masarykovi fingované svatební oznámení, podle nějž si bere ve Vídni za ženu učitelku. Současně žádal po Masarykovi finanční příspěvek. Prezident mu vyhověl. Později se ukázalo, že žádná svatba nebyla. Hilsner zemřel ve věku 51 let v Rothschildově nemocnici pravděpodobně na rakovinu tlustého střeva.

Pochybnosti.

Řada autorů, mimo jiné Jiří Kovtun a Bohumil Černý, kteří se případem zabývali koncem 20. století, tvrdí, že důkazy o Hilsnerově vině nebyly zdaleka dostačující, a zpochybňují některá svědectví. Existovala také řada dalších podezření, kdo by mohl být vrahem Anežky (například její bratr, který se s ní den před vraždou pohádal, Hilsnerův spolubydlící atd.), tato podezření se ovšem pro nedostatek důkazů nikdy nepodařilo prokázat.  Jan Hrůza, Anežčin bratr, se údajně na smrtelném loži v roce 1943 přiznal k vraždě své sestry. Důvodem mělo být Anežkou žádané vyplacení věna k její chystané svatbě, což by ho připravilo o nemalou část dědictví. Této verzi údajně na nějakou dobu uvěřil i T. G. Masaryk. Tyto pověsti se pokusil prověřit český historik Bohumil Černý. Zjistil, že Jana Hrůzu na smrtelné posteli zpovídal a poté v roce 1943 pohřbíval ThDr. Anton Janko, katolický kněz ze Ždírce u Polné, který se po válce dobrovolně vystěhoval do Spolkové republiky Německo, přestože mu pro jeho dobrý vztah k Čechům bylo nabídnuto, aby zůstal v Čechách. Podařilo se mu s ním v roce 1968 sejít a ten mu řekl, že se na pohřeb Jana Hrůzy pamatuje. Dále mu sdělil, že sice nesmí vyzrazovat zpovědní tajemství, ale kdyby se při zpovědi dověděl věc, která by pomohla očistit nevinně nařčeného, byl by povinen o tuto očistu usilovat. Údajné přiznání Jana Hrůzy na smrtelné posteli je tedy podle Černého zřejmě jen nepodloženou pověstí.  Od roku 1996 se berlínský lékař MUDr. Petr Vašíček snaží o revizi procesu a Hilsnerovu rehabilitaci, spolu s členy Klubu Za historickou Polnou. Prohledával třeboňský archiv, kde jsou materiály píseckého soudu, archiv prezidentské kanceláře a kvůli případu navštívil také Portugalsko a Izrael. V Polné pomáhal odstraňovat plakáty proti Masarykovi a Židům.  Italský právník Mario Umberto Morini, který požaduje historickou i justiční rehabilitaci Hilsnera, se domnívá, že by revize procesu měla proběhnout před rakouským soudem, protože konečný rozsudek byl vyhlášen ve Vídni a český stát tehdy neexistoval.  K věci se vyjádřilo několik českých ministrů spravedlnosti. V roce 1998 ministryně spravedlnosti Vlasta Parkanová napsala doktoru Vašíčkovi, že v trestní věci Leopolda Hilsnera byl porušen zákon. Podle ní však není možné porušení zákona „odstranit“. Za prvé v době, kdy byl Hilsner odsouzen, neexistovala možnost stížnosti pro porušení zákona. Za druhé případ projednával a rozhodoval jako odvolací nejvyšší soud ve Vídni. Hilsnerově kauze se následně věnovali i ministři spravedlnosti Otakar Motejl a Jaroslav Bureš. Rakouské ministerstvo spravedlnosti v roce 2009 oznámilo, že z české strany nedošlo ke zrušení obou prvoinstančních rozsudků v Kutné Hoře a v Písku, a proto ani Rakousko nevidí žádnou možnost zrušení rozhodnutí odvolacího soudu ve Vídni, a to ani cestou prohlášení, že uvedené rozhodnutí bylo nezákonné.  Karel Čapek do své knihy "Povídky z jedné kapsy" (1929) zařadil povídku Případ Selvinův. Je stylizovaná jako vyprávění starce, Leonarda Undena, uznávaného literáta, který se jako mladý aktivista zastal člověka, o němž nabyl přesvědčení, že byl ve šlendriánském procesu nespravedlivě odsouzen za vraždu ženy. Dotyčný podezřelý Selvin byl trochu grázlík, trochu podivín, jinak proti němu nebyl postaven žádný přesvědčivý důkaz, ale přesto byl odsouzen. Proces vzbudil široký a světový ohlas a vynesl panu umělci slávu i nenávist ulice. Undenovi se nakonec podařilo dosáhnout obnovení procesu a Selvinova osvobození. Selvin za ním později přišel, poděkoval mu, přiznal se, že vraždu skutečně spáchal, a postupně jej začal vydírat, že se půjde udat, pokud nedostane držhubné. Pan umělec tedy Selvina začal podporovat, až mu zaplatil odcestování do zahraničí. Pseudonymní autor na webu D-Fens v říjnu 2018 vyjádřil tezi a své osobní přesvědčení, že tato povídka je literárním zpracováním toho, k čemu se Čapkovi doznal Tomáš Garrigue Masaryk při popisu své verze událostí procesu s Leopoldem Hilsnerem, a podivuje se nad tím, že zřejmě ještě nikoho před ním taková hypotéza nenapadla. Tato souvislost se však objevila již v knize filmového a literárního kritika Antonína Jaroslava Liehma z dubna 2016, v textu režiséra Jiřího Weisse (v roce 1968 natočil na motivy povídky televizní film Spravedlnost pro Selvina), podle nějž se Karel Čapek jednou Masaryka zeptal, co kdyby Hilsner přišel a řekl, že skutečně použil Anežku Hrůzovou do macesů. Úzký kroužek přátel prý ten dotaz pobavil a Čapek poté napsal povídku případ Selvinův.

Ohlasy.

Písnička.

Na toto téma tehdy vznikla i lidová odrhovačka:  "Nekupujte u Židů,"
"cukr, kávu, mouku,"
"voni nám zavraždili"
"modrovokou holku."

"Anežka Hrůzová"
"byla zavražděná,"
"vod Poldy Hilsnera"
"byla podřezaná."

"Zeptejte se Sálusa,"
"jak ji táhli do lesa."
"Sálus u ní vartu stál,"
"když jí Hilsner podřezal."

Filmová zpracování.

Režisér Franz Köhler v roce 1919 o aféře natočil celovečerní film "Der Fall Hilsner - Případ Hilsner", v hlavní roli se objevil sám Hilsner.  V roce 2016 byl případ zfilmován jako "Zločin v Polné" režiséry Viktorem Polesným a Václavem Šaškem.

Politické dopady.

T. G. Masaryk v Čapkově knize rozhovorů "Hovory s T. G. Masarykem" ve vydání z roku 1937 (v novějším vydání tato pasáž chybí) říká: „Zajel jsem i do Polné, abych prohlédl místo zločinu a jeho okolí. Pak řekli, že jsem za to placen od Židů. Vídeňští antisemité poštvali český nacionální a klerikální tisk, začali tlouci do mne - nu, musel jsem se bránit.“ Později vzpomínal: „Světový tisk je zčásti řízen nebo financován od Židů, znali mě z Hilsnerovy aféry a teď se odvděčili tím, že psali o naší věci sympathicky nebo aspoň slušně. Politicky nám to hodně pomohlo.“

Památníky.

Symbolický hrob Anežky Hrůzové se nachází na místě nálezu jejího těla v lese Březina, je vidět ze silnice mezi Polnou a Věžničkou. Ohraničují ho kameny, nad nimi se tyčí dřevěný kříž. Na stromě visí pamětní cedule pod svatým obrázkem. Je to jedno ze zastavení nově značené naučné Klementovy stezky.  V polenském Regionálním židovském muzeu je k zhlédnutí stálá expozice "Případ Leopolda Hilsnera".  25. dubna 2002 Hilsnerovi ve Vídni na domě, ve kterém ve 20. letech 20 století bydlel, odhalili pamětní desku.  Rakouská ministryně spravedlnosti Maria Berger dne 14. listopadu 2008 odhalila na náhrobním kameni Leopolda Hilsnera ve Vídni pamětní epigram, kterým se pokusila vyjádřit politicko-morální symbolické odčinění údajné justiční křivdy.

Akce.

Na květnou neděli 28. března 1999 sloužili polenský děkan Zdeněk Krček a profesor Tomáš Halík v děkanském chrámu Nanebevzetí Panny Marie mši svatou za Anežku Hrůzovou u příležitosti sta let od jejího zavraždění.  V roce 1999 uspořádalo Evropské hnutí v ČR na toto téma mezinárodní konferenci v prostorách Karolina.

Hilsneriáda je označení pro procesy s Židem Leopoldem Hilsnerem, který byl obviněn z vraždy devatenáctileté křesťanky Anežky Hrůzové, a celospolečenskou diskusi s procesy spjatou. Hilsneriáda byla spojena s největšími projevy antisemitismu na českém území během 19. století. Do aféry významně zasáhl budoucí prezident Tomáš Garrigue Masaryk, který veřejně vystupoval zejména proti rozšířené domněnce, že šlo o rituální vraždu.


Kariéra.

Pocházel z potomstva významného právníka a nejvyššího sudího Sira Dudleye Rydera (1691-1756), byl synem Nathaniela Rydera, 1. barona Harrowby (1731-1803), matka Elizabeth Terrick (1747-1804), byla dcerou londýnského biskupa Richarda Terricka. Studoval v Harrow a Cambridge, krátce po dosažení plnoletosti vstoupil do politiky a v letech 1784-1803 byl členem Dolní sněmovny za stranu toryů, patřil k blízkým přátelům dlouholetého premiéra Williama Pitta mladšího. Díky tomu se již v mládí dostal k vládním úřaddům, byl státním podsekretářem zahraničí (1789-1791) a finančním inspektorem královského dvora (1790-1791), od roku 1790 byl též členem Tajné rady. Dlouhodobě byl pak viceprezidentem obchodního úřadu a náměstkem generálního intendanta armády ("Paymaster of the Forces", 1790-1801), zároveň byl mluvčím ministerstva obchodu v Dolní sněmovně (tehdejší prezident úřadu pro obchod hrabě z Liverpoolu zasedal ve Sněmovně lordů). Z úřadu armádního pokladníka přešel v roce 1800 na funkci prezidenta úřadu námořního pokladu ("Navy Treasurer", 1800-1801). Po pádu Pittovy vlády v roce 1801 přišel o své úřady, v roce 1803 ale po otci zdědil titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů.  V druhé Pittově vládě se stal ministrem zahraničí (1804), v prosinci 1804 ale při pádu na schodech v budově ministerstva zahraničí utrpěl vážný úraz hlavy a dočasně se musel vzdát veřejných aktivit. Do vlády se vrátil v méně významné funkci lorda kancléře vévodství lancasterského (1805-1806), v roce 1806 byl pověřen diplomatickou misí do Rakouska, Pruska a Ruska. V roce 1809 byl povýšen na "hraběte z Harrowby", téhož roku byl krátce prezidentem indického kontrolního úřadu a v letech 1809-1812 byl v Percevalově vládě ministrem bez portfeje. V následujícím Liverpoolově kabinetu zastával patnáct let úřad lorda prezidenta Tajné rady (1812-1827). Po smrti G. Canninga odmítl nabídku na převzetí úřadu premiéra, ale nadále zůstal aktivním členem Sněmovny lordů. I když patřil k toryům, podpořil reformní zákony o emancipaci katolíků, zrušení otroctví nebo volební zákon z roku 1832.  Získal čestné doktoráty v Oxfordu a Cambridge, byl dlouholetým kurátorem Britského muzea a zastával řadu dalších čestných funkcí.

Rodina.

V roce 1795 se oženil se Susan Leveson-Gower (1772-1838), dcerou státníka 1. markýze ze Staffordu. Z jejich manželství pocházelo osm dětí:  Ve veřejném životě se uplatnili také mladší bratři 1. hraběte z Harrowby, Richard Ryder (1766-1832) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny a v letech 1809-1812 ministrem vnitra, Henry Ryder (1777-1836) byl duchovním, biskupem v Lichfieldu (1815-1824) a v Coventry (1824-1836).  Šlechtické tituly byly odvozeny od názvů rodových sídel získaných rodinou během 18. století, "Harrowby Hall" (Lincolnshire) a "Sandon Hall" (Staffordshire).

Dudley Ryder, 1. hrabě z Harrowby ("Dudley Ryder, 1st Earl of Harrowby, 1st Viscount Sandon, 2nd Baron Harrowby") (22. prosince 1762 Londýn – 26. prosince 1847 Sandon Hall, Anglie) byl britský státník. Patřil k toryům a byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny, jako dědic titulu barona přešel v roce 1803 do Sněmovny lordů. Díky dlouholeté převaze toryů v parlamentu zastával bezmála třicet let funkce ve vládě, byl mimo jiné ministrem zahraničí nebo dlouholetým prezidentem Tajné rady. V roce 1809 získal titul hraběte. Získal také dva čestné doktoráty a byl dlouholetým kurátorem Britského muzea.


Politická kariéra.

Narodil se jako nejstarší syn premiéra Georga Grenvilla a jeho manželky Elizabeth Wyndham (1719–1769). Po studiích v Etonu se zapsal na oxfordskou univerzitu, studium ale nedokončil. V roce 1774 podnikl kavalírskou cestu po Itálii a habsburské monarchii, téhož roku byl zvolen do Dolní sněmovny (1774–1779). Po strýci zdědil v roce 1779 peerské tituly a vstoupil do Sněmovny lordů, zároveň přijal jméno "Temple"-"Grenville" (od roku 1784 užíval jméno "Nugent-Temple-Grenville"). V letech 1782-1783 místokrál v Irsku (ve svých 29 letech byl nejmladším místokrálem v novodobé historii). V této funkci dokázal prosadit určitou legislativní nezávislost Irska na londýnské vládě, stal se také prvním velmistrem nově založeného Řádu sv. Patrika.  Po odvolání lorda Northa a Ch. J. Foxe byl jmenován ministrem vnitra a zahraničí, oba úřady ale zastával jen čtyři dny (v prosinci 1783). V roce 1784 povýšen na markýze z Buckinghamu, v roce 1786 obdržel Podvazkový řád a v letech 1787-1789 byl znovu místokrálem v Irsku. Ve věku 36 let ukončil politickou kariéru, částečně ze zdravotních důvodů, roli sehrály ale i osobní vlastnosti. I když byl politikem nepochybných schopností, jeho kariéře škodilo povýšené chování se sklony urážet okolí, k jeho osobě měl výhrady i král Jiří III. Až do smrti zastával již jen méně významný post lorda-místodržitele v hrabství Buckingham, v roce 1810 získal čestný doktorát v Oxfordu.

Rodina.

Jeho manželkou byla Mary Elizabeth Nugent (1756–1812), pro niž byl v roce 1800 obnoven titul baronky z Nugentu, zaniklý úmrtím jejího otce (1788). Dědicem titulu barona Nugenta byl mladší syn George Grenville (1789–1850), starší syn Richard (1776–1839) byl pokračovatelem linie markýzů a následně vévodů z Buckinghamu.

George Grenville, 1. markýz z Buckinghamu (respektive "George Nugent-Temple-Grenville") ("George Grenville, 1 Marquess" "of Buckingham, 3 Earl Temple, 4 Viscount Cobham") (17. června 1753 – 11. února 1813) byl britský státník z rodu Grenvillů, dvakrát byl místokrálem v Irsku. Jeho mladším bratrem byl premiér William Wyndham Grenville.


Životopis.

Eybeschützův otec byl rabínem v Ivančicích. Po otcově smrti studoval u Meira Eisenstadta v Prostějově a poté v Holešově. Již v dětství se u něj projevilo velké nadání ke studiu Talmudu. Poté krátce žil ve Vídni. Oženil se s Elkele Spirovou, dcerou rabína Izáka Spiru a žili spolu dva roky v Hamburku.  V roce 1698 započal svoji rabínskou dráhu v Boleslavi, odkud po třech letech odešel r. 1700 do Prahy, kde úspěšně kázal a vedl ješivu. Dostal povolení k tisku Talmudu, ovšem s vynecháním všech pasáží, které byly v rozporu s křesťanskými principy. Některé verze tvrdí, že tak učinil bez konzultace s pražskými rabíny a ti poté odvolali licenci k tisku. V roce 1724 byl poprvé podezříván ze sabatianismu. Dokonce i když veřejně odsoudil sabatiánské hnutí, podezření nezmizelo. Proto byl roku 1736 jmenován pouze dajanem (členem soudního dvora) a ne vrchním pražským rabínem. V roce 1741 se stal rabínem v Metách a od roku 1750 rabínem třech komunit (Altona, Hamburg a Wandsbek).  Byl uznávaným géniem nejméně ve třech oblastech židovské náboženské tvořivosti: Talmudu a židovského práva (Halacha), homiletiky a kabaly. Jeho pravnučka Lucie Domeierová, rozená Ester Gadová (1767-1833) byla vratislavská intelektuálka a básnířka.

Sabatiánská kontroverze.

Eybeschütz byl opakovaně podezříván z tajného vyznávání sabatianismu, tedy víry v to, že Šabtaj Cvi byl skutečným mesiášem. Spor začal, když rabín Jakob Emden objevil v jeho kabalistických a homiletických textech výrazné spojitosti se známým sabatiánem Judou Lejb Prossnitzem z Prostějova. Jakob Emden obvinil Eybeschütze z kacířství. Většina rabínských autorit z Polska, Moravy a Čech však stála na straně Jonathana Eybeschütze a označila obvinění za „neuvěřitelná".

Dílo.

Bylo publikováno celkem třicet prací Jonathana Eybeshütze, jejichž předmětem je Halacha. Kromě toho se i dnes tisknou Eybeshützova jiná díla o homiletice, metodice výuky a kabale.

Jonathan Eybeschütz (1690, Krakov – 1764, Altona) byl talmudista a kabalista, který byl známý především svým dlouholetým sporem s rabínem Jacobem Emdenem.


Zápletka.

Hasič z New Yorku, Patrick Sullivan (Jeffrey Dean Morgan), neměl vůbec ponětí, jak rychle se může změnit jeho idylický život bez jeho vlastního zapřičinění. Stačil jeden telefonát a jedna rada od známé expertky na lásku a rádiové hlasatelky doktorky Emmy Lloyd (Uma Thurman), kterou vyhledá Patrickova snoubenka Sophia (Justina Machado). Doktorka zpochybní Sophiin náhled na romantickou lásku a doporučí jí, aby zasnobení odvolala – což Sophia velmi rychle udělá.  Patrick je tak rozzlobený na Emmu, že když se doslechne o jejím zasnoubení a chystané svatbě, využije počítačové schopnosti svého mladého souseda, který se nabourá do úředních záznamů a vytvoří falešný záznam o manželství mezi Emmou a Patrickem. Když se Emma na úřadě dozví, že si nemůže vzít svého perfektního snoubence Richarda (Colin Firth), protože je již úředně vdaná, nemá jinou možnost než konfrontovat Patricka. Ten se ale během svého procesu vytváření lží v okolí Emmy zvládne do doktorky zakoukat a rozhodne se pokusit svoje štěstí v romantickém zamotání její hlavy, což ji uvrhne do problémů, které sama začne řešit lhaním sobě samé i jejímu milovanému snoubenci. Emma je přitahována Patrickovým charisma, ale snaží se mu odolat.  Emma od Patricka potřebuje podpis na úřední dokumenty, které by zrušily ono falešné manželství, aby si mohla vzít Richarda. Patrick podpis dokumentů odkládá jak jen to je možné, aby mohl s Emmou trávit více času. V jednu chvíli Patrick předstírá, že je její snoubenec Richard, což Emma nevyvrátí kvůli lidem, kteří je pozorují u ochutnávky svatebního dortu. Jedna ze žen, které jsou přítomny ochutnávce dortu je manželka Richardova obchodního partnera, který se rozhodl ukončit s Richardem obchodní vztahy a chce mu o jeho rozhodnutí říct na banketu, na který se Emma s Richardem společně chystají. Tato žena o plánu svého muže informuje Emmu a Emma se chce pokusit zachránit Richardův obchod. Problém ale je, že si ta žena myslí, že Patrick je Richard. Protože Emma neví, jak situaci napravit, předstírá dále, že Patrick je Richard a že Richard je její bratr Carl. Ještě horší je, že Emma s Patrickem jsou pozváni k Richardovu obchodnímu partnerovi na večeři. Situace se ale změní v lepší, když Patrick Richardova partnera okouzlí natolik, že ten se rozhodne v obchodech s Richardem pokračovat.  Později po večeři Patrick vezme celou společnost na překvapivou návštěvu. Patrick je si blízký se svými indickými sousedy, kteří ho podporovali a pomáhali mu, když měl problémy. Jejich návštěva tedy vede na hinduistický ceremoniál dospělosti, kterému se podrobuje právě jejich syn, který pomohl Patrickovi změnit úřední záznamy o "svatbě" mezi Emmou a Patrickem. Všichni se na slavnosti příjemně baví, a Emma si začne uvědomovat, že Patrick jí není úplně odporný. Proběhne mezi nimi krátká romantická chvilka, ale Emma uteče, než se může stát něco závažnějšího.  Patrick nadále Emmu sleduje a dokonce se za ní rozhodne zajít do studia, kde se pohádají. Jejich hádka pokračuje, když spolu nastoupí do výtahu. Patrick se najednou rozhodne požádat všechny ostatní lidi ve výtahu, aby si vystoupili, což udělají, když jim ukáže svůj hasičský odznak. Když se za nimi zavřou dveře výtahu, Patrick s Emmou se spolu začnou vášnivě líbat. Brzy na to se Emma rozhodne odvolat svatbu s Richardem a vydá se za Patrickem, u něhož stráví noc. Druhý den ráno u něj doma ale zjistí, že ji Patrick sledoval a má o ní podrobné detaily. Patrick se přizná, že ji původně chtěl oplatit jeho zrušené zasnoubení, ale že se do ní postupem času zamiloval. Emma je raněna tím, že ji tak sprostě využil a vrátí se zpět za Richardem, kterému řekne, že si ho stále chce vzít. Richard konfrontuje Patricka a řekne mu, že má nechat Emmu napokoji. Patrick souhlasí, protože má pocit, že kdyby se nadále o něco snažil, nemohl by si být jistý její upřímností.  Ani Patrick, ani Emma ale nejsou úplně šťastní. Jeden den před svatbou Patrick zavolá Emmě do studia a vyzná jí lásku. Emma mu ale neodpoví a rozhodne se svěřit svému otci a požádat ho o radu. Ten jí řekne, že to rozhodnutí je jen a jen na ní. Během následujícího dne všichni svatebčané dorazí do kostela dříve a připravují se na hostinu a v tom k Emmě přistoupí Richard a řekne jí, že chce aby byla šťastná a chce, aby si vzala muže, kterého miluje. Richard totiž také slyšel jejich včerejší rozhovor na rádiu a poznal Patricka, když Emmě vyznal lásku. Richard potom odejde a Emma aktivuje požární systém zapáleným papírem. Její otec zavolá hasičskou stanici, kde pracuje Patrick. Když hasiči dorazí do kostela, Patrick a Emma se na místě vezmou. Film končí scénou "o rok později" kde je vidět, že jsou spolu stále šťastní a Emma je těhotná.

Vdaná snoubenka je americká romantická komedie z roku 2008, kterou režíroval Griffin Dunne. V hlavních rolích hrají Uma Thurman, Jeffrey Dean Morgan, Colin Firth, Isabella Rossellini a Sam Shepard. Filmový scénář napsali Mimi Hare, Clare Naylor a Bonnie Sikowitz; film produkovali Jennifer Todd, Jason Blum, a Uma Thurman.


Rozšíření.

V přírodě již neexistují původní plané rostliny, ze kterých staletým pěstováním a pomalým šlechtěním vznikl současný druh, stejně není známo místo primárního výskytu. Předpokládá se, že nejprve rostla v jihovýchodní Asii na ostrovech Indonésie a Malajsie, v Papui Nové Guineji, na Šalomounových ostrovech a případně i v tropických oblastech severní Austrálie.  Nyní zabírá areál pěstování beninkasy voskonosné území od Indie přes Pákistán, Bangladéš, Myanmar, Thajsko, přes jih Číny a Japonska po Filipíny, Malajsii, Indočínu, ostrovy Indického oceánu, Indonésii, ostrov Novou Guineu s přilehlými souostrovími, jakož i oblast v Queenslandu v severní Austrálii a většinu pacifických ostrovů. Z Asie se později dostala do tropické Afriky, kde je nejvíce rozšířena v Keni, Malawi, Mosambiku, Tanzanii, Zambii a Zimbabwe. Při osídlování Ameriky byla příchozími obyvateli rozmnožena na ostrovy v Karibiku a do zemí pevninské Střední Ameriky.

Ekologie.

Je teplomilnou a vlhkomilnou bylinou, která požaduje kyprou, výživnou, dostatečně vlhkou a slabě kyselou půdu s pH od 5,5 do 6,5. Pro zdárný růst potřebuje průměrné teploty v rozsahu od 24 do 27 °C, sklízí se po osmdesáti až sto šedesáti dnech od výsevu. Vyžaduje slunečnou a před větry chráněnou polohu.  Jedlá část plodu tvoří přes 70 % celkové hmotnosti. Plod obsahuje průměrně okolo 90 % vody, 2 % sacharidů, 0,5 % bílkovin, 0,5 % vlákniny, 0,5 % minerálních látek a 0,1 % tuku. U průměrného plodu se snědením 100 gramů dužiny získá lidské tělo 55 kJ energie, 20 mg vápníku, 10 mg hořčíku, 20 mg fosforu, 0,5 mg železa a stejně zinku, 0,04 mg vitamínu B1, 0,11 mg vitamínu B2 (B2), 0,4 mg vitamínu B3 a 13 mg vitamínu C. Stárnutím plodů se obsah živin snižuje.  Vegetační doba pro dosažení plné zralosti plodů je čtyři až pět měsíců. U rychlejších typů začínají rostliny kvést asi za padesát dnů po výsevu, u pomalejších po sto dnech. Pravidelná sklizeň mladých plodů prodlužuje dobu kvetení i dobu sklizně. Primitivnější typy mají poměr samičích květů k samčím asi 1:20 až 1:33, u modernějších kultivarů již převažují na rostlině květy samičí nad samčími; tento poměr je též ovlivňován teplotou a délkou dne.

Popis.

Jednoletá, jemně chlupatá, popínavá bylina s pevným stonkem rostoucím do délky až 5 m. Stonek je pevný, bělavě zelený, podélně brázděný a drsně chlupatý, opory se přidržuje až 35 cm dlouhými úponky rozvětvenými do dvou až čtyř prstů. Listy jsou jednoduché, vyrůstají střídavě, obvykle proti úponku a mají řapík dlouhý 5 až 20 cm. Jejich čepele jsou v obryse široce vejčité, dlanitě laločnaté, dlouhé 10 až 25 cm a široké 10 až 20 cm, u báze jsou hluboce srdčité a na vrcholu špičaté, po obvodě mají pět až jedenáct nepravidelných, více či méně hlubokých laloků a pět až sedm žilek dlanitě rozvětvené žilnatiny. Lodyha vydává po poranění specifické silné aroma. Rostlina má listy hodně variabilní ve tvaru i velikosti.  Žluté květy velké 6 až 12 cm jsou pravidelné, pětičetné, jednopohlavné a vyrůstají jednotlivě na stopkách z paždí listů. Samčí květy mají stopky dlouhé 5 až 15 cm, samičí jen 2 až 4 cm. Květy mají kalich se široce zvonkovitou trubku a pět kopinatých cípů asi 1 cm dlouhých a korunu s pěti žlutými, širokými, podlouhle vejčitými a téměř volnými plátky dlouhými 3 až 6 cm, širokými 2 až 4 cm a na koncích mírně zašpičatělými. V samčím květu jsou tři krátké, zelené tyčinky s prašníky, v samičím je podlouhle vejčitý, silný, 4 mm dlouhý semeník s mnoha vajíčky a s krátkou tlustou čnělkou se třemi zakřivenými bliznami. Samičí květy bývají o něco málo menší. Opylení zajišťuje létající hmyz.  Plod je eliptická až válcovitá bobule, na povrchu tmavě zelená či skvrnitá, bývá dlouhá až 50 či 60 cm, tlustá 10 až 25 cm a obvykle váží 10 až 15 kg, extrémně až 45 kg. Nezralý plod je na povrchu hustě chlupatý, zralý je hladký a potažený bílým voskovitým povlakem, který lze snadno odstranit. Uvnitř plodu je zelenavě bílá, šťavnatá, relativně tuhá, ve středu houbovitá dužina. Obsahuje mnoho semen, jež jsou bílá až žlutohnědá, zploštělá, vejčitá, asi 10 mm dlouhá a 5 mm široká. Hmotnost tisíce semen je okolo 70 gramů. Rozlišují se četné kultivary, které se liší zejména velikostí a tvarem ovoce, barvou, chlupatostí, množstvím přítomného vosku a délkou vegetace.

Rozmnožování.

Rostliny se rozmnožují výhradně semeny, jež se vysévají do hloubky asi 3 cm v řádcích 1 m širokých a na vzdálenost 0,7 m, vzklíčí za jeden až dva týdny. Byliny určené pro průběžnou sklizeň nezralých, nevelkých plodů se vysazují ke kůlům vysokým asi 2 m nebo k trelážím. Rostliny používané k vypěstování velkých, těžkých, zralých plodů bývají vedené po zemi, sázejí se ve sponu 1,5×2 m a v období dešťů se plody na ochranu před hnilobou podkládají slámou. Pěstují se na dobře vyhnojené půdě a pro dobrý výnos se během růstu průběžně přihnojují dusíkatými hnojivy, pro růst potřebují teplotu nejméně 25 °C.

Využití.

Nezralé plody vážící 0,3 až 1 kg se průběžně sklízejí v týdenních intervalech po 60 až 100 dnů od vysetí, za dobrou sklizeň je považováno 30 tun z 1 ha. Zralé plody se trhají v závislosti na kultivarů za 100 až 160 dnů, tehdy váží průměrně 10 až 15 kg a z plochy 1 ha se sklidí okolo 20 tun. Nevyzrálé plody se poměrně rychle se kazí, ale zralé, uchovávané při teplotě okolo 15 °C a relativní vlhkosti 70 %, lze skladovat půl až celý rok; povrchová vosková vrstva je chrání před napadením zhoubnými mikroorganismy i ztrátou vlhkosti. Pěstují se taktéž pro semena i vosk, z výměry 1 hektaru se ze zralých plodů se získá průměrně 150 až 300 v subtropické a tropické Asii kg semen.  Beninkasa voskonosná je v subtropické a tropické Asii poměrně důležitou tržní zeleninou a nezralé plody jsou na městských trzích stále známější a populárnější. Plody se po oloupání slupky a odstranění semen využijí téměř celé, konzumují se syrové nebo po tepelné úpravě jako zelenina nebo se z nich vaří polévky či se dělá džus, také se pečou nebo vaří plněné masem, kraby či pikantní zeleninou. Pevná dužina starších plodů se také kanduje cukrem nebo suší. Příležitostně se jedí mladé výhonky, listy i květy. Semena se praží, nebo se z nich lisuje stolní olej. Vosk sloupaný z povrchu slouží k výrobě svíček, vydlabané zralé plody ztvrdnou a používají se jako nádoby pro denní potřebu.  Plody jsou v Číně a Indii ceněné pro mnohé léčebné vlastnosti, používají se hlavně v ájurvédské medicíně. Olej ze semen slouží jako anthelmintikum, semeny se léčí kašel, astma a horečka, dužina plodů je považována za afrodisiakum a tonikum, slupka je diuretikum a laxativum, popel ze slupek se přikládá na nehojící se rány. Šťáva z plodů je prostředkem pro snížení hladiny cukru v krvi, lékem proti šílenství, epilepsii a dalším nervovým onemocněním, výluhem z kořenů se léčí kapavka.

Beninkasa voskonosná ("Benincasa hispida") je jednoletá, popínavá, tropická rostlina s úponky, jediný druh monotypického rodu beninkasa, pocházející pravděpodobně z indomalajské oblasti. Je pěstována hlavně pro kulovité či válcovité plody konzumovatelné ve všech stadiích zralosti, může růst na podpěrách nebo se plazit po holé zemi. Zralé plody se navíc dají dlouze skladovat a mimo stravy jsou vhodné i ke zhotovování nádob na vodu či k uskladnění potravin.


Život a dílo.

Narodil se ve šlechtické rodině v Lutychu (místo je známé jako „Athény Severu"). Vzdělával se v Remeši a Laonu. Na tamní škole, kde studoval, spjaté se sv. Anselmem, studoval i Pierre Abélard (zemř. 1142). Po skončení studií vstoupil do benediktinského řádu se sídlem v klášteře sv. Nikasia. V roce 1118 se setkal se sv. Bernardem z Clairvaux a podpořil jeho snahu o mnišskou reformu i obhajobu pravověří. V roce 1135 opustil benediktýnské opatství a stal se cisterciáckým mnichem v Signy, aby se mohl věnovat kontemplaci. O šest let později byl zvolen opatem v Saint-Thierry.

Duchovní formace mnichů a díla.

Jako opat v Saint Thiery (1119–1135) se věnoval duchovní formaci mnichů a v této souvislosti napsal následující díla:

Díla o duchovním životě.

S jeho hlubokým duchovním životem po odchodu do Signy (1135–1138) souvisejí následující díla:

Vrcholné dílo.

Vrchol jeho díla představuje Epistola aurea (1144–1145). Kniha je podivuhodnou syntézou jeho učení o duchovním životě.

Směřování duchovní a mystické cesty.

Jako benediktinský opat i cisterciácký mnich působil hlavně v roli duchovního vůdce a jako mystik. K dogmatům přistupoval spíše cestou kontemplace než spekulace. Biblické texty četl s důvěrou, že se v nich setká s Božím zjevením, čímž překonával strohost převládajícího augustinismu a otevíral se myšlenkám řeckých církevních otců (Origena, Kappadockých otců, Řehoře z Nyssy). Studiem došel k originální syntéze východního a západního myšlení.

Přínos pro mystické a teologické poznání.

Vilémovy texty se odlišují od děl středověkých i moderních autorů: jsou prodchnuté biblickým jazykem a věrné stylu tradičních liturgických modliteb. Současně ukazuje, že člověk naplněný láskou Boží získává prostřednictvím kontemplace smysl pro Boží přítomnost, což znamená mystické i teologické poznání.

Vilém se Saint-Thierry (1075 až 1080, Liège, Belgie – 8. září 1148) byl významnou osobností 11. století. Především byl mystikem a autorem duchovních knih, přítelem a blízkým spolutvůrcem mnišské reformy Bernarda z Clairvaux, opatem v Saint-Thierry. Katolická církev jej uctívá jako blahoslaveného.


Příběh.

Will Hayes se právě rozvádí s manželkou Sarah a střídá se s ní v péči o desetiletou dceru Mayu. Po první školní hodině sexuální výchovy se Maya táty zeptá, jak se seznámil s mámou a jak se vzali. Will jí začne příběh vyprávět, ale změní jména svých dřívějších přítelkyň a i některá fakta, Maya má potom uhodnout, která z žen je její máma.  Příběh začíná v roce 1992, kdy se Will, který chce být v budoucnu politikem, stěhuje z Wisconsinu od své vysokoškolské lásky Emily do New Yorku, aby spolupracoval na prezidentské volební kampani Billa Clintona. Emily mu dá deník, který má předat její kamarádce nadějné novinářce Summer Hartleyové. Will také potká April, která stejně jako on pracuje na Clintonově kampani. Will pak jde předat deník Summer a potká u ní také jejího spolubydlícího, příležitostného milence, vysokoškolského profesora a slavného spisovatele Hamptona Rotha. Když odchází, Summer ho políbí, což ho šokuje a zmate.  Will a April se náhodou potkají a Will jí řekne, že se chystá požádat Emily o ruku, pak jdou k April domů, kde má mnoho kopií "Jany Eyreové". To proto, že její otec jí dal krátce před svou smrtí tuto knihu s věnováním a ta se později při stěhování ztratila. April se kvůli tomu pokaždé, když jde okolo antikvariátu, podívá, zda ji nemají. Oba si pak povídají až se políbí a Will rychle odejde.  Do New Yorku přijede Emily a Will ji v Central Parku požádá o ruku, ale ta ho odmítne a řekne mu, že se vyspala s Willovým wisconsinským spolubydlícím. Will je smutný a má zlomené srdce. Čas plyne, Bill Clinton se stane prezidentem a Will s přítelem Russellem si založí vlastní konzultační firmu. Jejich největším klientem je Arthur Robredo, demokratický kandidát na newyorského guvernéra. April cestuje okolo světa, po čemž dlouho toužila, a pravidelně si s Willem píše. April se potom vrátí do New Yorku, protože zjistí, že miluje Willa, ale ten zrovna v té době kupuje zásnubní prsten pro Summer. Will se ale se Summer rozejde, protože napsala článek kompromitující Robreda. Důsledkem je, že Robredo prohraje volby, čímž přijde Will o zakázku.  Po skandálu Billa Clintona a Moniky Lewinské Will přemýšlí, zda si vybral dobrou práci a začne pít poté, co zjistí, že April má jiného přítele. Will se pak s April pohádá. Nějaký čas poté narazí Will v antikvariátu na kopii "Jane Eyrové", kterou kdysi daroval April otec. Jde za ní, aby jí ji předal, ale odejde poté, co zjistí, že April bydlí s přítelem Kevinem. Will potom narazí na těhotnou Summer a ta ho pozve na party.  Maya je rozrušená možností, že je Summer její matka a Will není její biologický otec. Summeřinu party ale navštívila také Emily, která nyní žije v New Yorku. Will a Emily spolu začnou chodit a vyjde najevo, že Emily je Willova manželka a Mayina máma. Will řekne, že i přes rozvod má příběh šťastný konec a tím je Maya.  Will přijde zpět domů, kde podepíše rozvodové papíry a narazí na Aprilinu "Jane Eyrovou". Will jde za ní a dá ji knihu, ale April se rozčílí, když zjistí, že ji Will měl už několik let. Maya si uvědomí, že táta stále April miluje, protože April jako jediná vystupovala v příběhu pod svým vlastním jménem. Maya dodá Willovi odvahu a společně jdou April navštívit. April je nejdříve nechce pustit dovnitř, ale nakonec vyběhne ven. Will jí řekne, že si knihu nechával, protože to byla jediná věc, která mu po ní zbyla. Všichni pak vejdou do Aprilina domu a April Willa obejme a políbí.

Určitě, možná, alternativně Jednou ano, třikrát možná, (orig. "Definitely, Maybe") je americko-britsko-francouzsko-německy romantická komedie z roku 2008 v hlavních rolích s Ryanem Reynoldsem, Islou Fisherovou, Rachel Weiszovou, Elizabeth Banksovou a Abigail Breslinovou.


Historie.

Od svého vzniku změnil obraz vícekrát majitele. Mezi prvními známými se uvádí holandský malíř Pieter Claesz, roku 1674 jej zdědila Magdalena van Ruijven (†1682), před rokem 1695 obraz získal holandský typograf Jacob Dissius, s jehož sbírkou je dále prodán na aukci 16. května roku 1696 za pouhých 200 guldenů. 2. května roku 1822 obraz na aukci v Amsterodamu koupil Jeronimo de Vries při prodeji sbírky Anny Johanny Teding van Berckhout-Kops a téhož roku jej získala za 2 900 guldenů královská obrazárna Mauritshuis v Haagu.  Z prodeje obrazu v roce 1822 se zachoval jeho popis: ""Způsob malby je smělý, silný a mistrovský, jak jen si je možno představit; vše je překrásně prosvětleno slunečním jasem, soulad vzduchu a vody, povrchy zdí a perspektiva tvoří znamenitý celek; je to obraz svého druhu absolutně jedinečný.""  Na obraz obrátil pozornost francouzský historik umění a sběratel Étienn Thoré-Bürger na své první cestě do Holandska v roce 1842. Později rozpoznal také další Vermeerova díla a přispěl tak k "objevu" Vermeera pro širší veřejnost a k popularizaci jeho tvorby. V současnosti je obraz součástí stálé kolekce obrazárny Mauritshuis, jež spadá pod Národní muzeum v Haagu.

Popis.

Pohled na Delft je jedním z pouhých dvou Vermeerových obrazů, na nichž je vyobrazen námět z jeho rodného města. Všeobecně se má za to, že Vermeer vytvořil tento pohled jako druhý, že nejprve namaloval svůj poněkud méně známý obraz "Ulička v Delftu". Svými rozměry (výška 96,5 cm, šířka 115,7 cm) je to také jedno z největších malířových pláten.  Vzhledem k zachycení světla bývá obraz srovnáván s díly impresionistických malířů. Vermeer v něm navazuje na tradici realistických vedut, malovaných v Holandsku koncem 17. a v 18. století. Badatelé připouštějí, že při jeho malování Vermeer použil zařízení zvaného camera obscura. Na obraze dominují odstíny hnědi a okru s akcenty červeně a žluti.

Identifikace místa.

Obraz sestává ze čtyř rovin: písčitého břehu, vody, městských budov a nejširšího pásu oblohy. Je na něm vyobrazena část Vermeerova rodného města Delft a nábřeží řeky Schie – "Schiekade". Znázorňuje město z jihovýchodu a byl namalován z patra nějakého domu na druhém břehu řeky poblíž přístavu Kolk. Zachycuje časné ráno – slunce je na východ, hodiny na Schiedamské bráně ukazují 7 hodin.  Na obraze je vidět celkem patnáct osob. Na písčitém břehu stojí dvě hovorem zaujaté ženy. Poblíž je několik osob (matka s dítětem, dva muži a žena), snad se chystajících k vyplutí lodi. Na řece jsou lodi a bárky. Ve městě je vidět domy, brány, věže. Budovy, jež jsou blíž divákovi, jsou pohrouženy ve stínu, zatímco vzadu jsou osvětleny sluncem, prodírajícím se těžkými mraky. Obzvláště jasná je věž kostela Nieuwe Kerk; tento kostel, postavený ve stylu brabantské gotiky, stojí v Delft dodnes. Zleva první budovou s dlouhou střechou je pravděpodobně pivovar "De Papegaey". První věžička zleva je věž kostela Oude Kerk. Další budova, mimořádně vysoká, s tmavou střechou a věžičkou, je brána Schiedam. Za ní je vidět protáhlá střecha Armamentaria – skladu zbraní. Dále je jasně osvětlená věž kostela Nieuwe Kerk, před níž stojí Rotterdamská brána, sestávající z budovy s modrou střechou a vedle stojící budovy se dvěma věžemi. Do dnešní doby se nedochovala ani jedna ze staveb tak, jak je Vermeer vyobrazil. Oba kostely byly přestavěny, přičemž věž kostela Nieuwe Kerk doznala po požáru v roce 1872 značnou proměnu.

Odraz v literatuře.

Francouzský spisovatel Marcel Proust napsal o obraze, který uviděl v haagském Mauritshuisu 18. října roku 1902, svému příteli J.-L. Vaudoyerovi: "«Od té doby, co jsem uviděl v Haagu „Pohled na Delft“, jsem pochopil, že jsem viděl nejkrásnější obraz na světě»" (dopis z 2. května roku 1921). V «Hledání ztraceného času», v románě «"Uvězněná"» jeho hrdina Bergotte umírá na výstavě před obrazem, uchvácen kusem žluté stěny na obraze.

Pohled na Delft (nizozemsky "Gezicht op Delft") je obraz (olej na plátně) nizozemského barokního malíře Jana Vermeera, datovaný do let 1658-1661 a zobrazující jeho rodné město Delft. Plátno je signováno, podpis se nachází na levé straně, na vyobrazené lodi.


Lokalita.

Archeologická lokalita Epano Englianos se nachází asi 9 kilometrů severovýchodně od zálivu Navarino, u nějž se nachází zbytky klasického města Koryfasion. Lokalita se nachází na kopci v nadmořské výšce 150 metrů, na ploše 170 na 90 metrů.

Výzkum.

První odkryv na sídlišti z doby bronzové v lokalitě Epano Englianos (Επάνω Εγκλιανός) byl zahájen 4. dubna 1939, během první sezony bylo objeveno kolem 1000 hliněných tabulek s lineárním písmem B, kamenné zdi, fragmenty fresek a mykénské keramiky. Další práce ale zastavila druhá světová válka. Další výzkumy na sídlišti započal v roce 1952 Carl Blegen z univerzity v Cincinnati.  Blegen na této lokalitě vykopal zbytky velkého královského paláce mykénské kultury, který nazval „Nestórův“, podle postavy Néleova syna Nestóra, jenž v Homérově "Illiadě" vládl Písečnému Pylu.  Podle nálezů keramiky lze soudit, že akropole byla osídlena již ve středně helladském období. V její blízkosti bylo nalezeno mnoho mykénských hrobek, a to jak tholoi, tak i komorových, většinou z 15. století př. n. l. Palác samotný je pak datován do 13. století př. n. l., a byl zničen kolem roku 1200 př. n. l., pravděpodobně při vpádu mořských národů. Lokalita byla definitivně opuštěna během 8. století př. n. l. a během klasického období zřejmě upadla v zapomnění.  Stěny paláce jsou tvořeny z opracovaných kamenů spojených hlínou. Oproti jiným mykénským palácům, např. v Mykénách nebo v Tíryntu, při jeho stavbě nebylo použito kyklopské zdivo. Palác také zřejmě neměl žádné opevnění. Navíc se nejedná pouze o jednu stavbu, nýbrž o komplex čtyř od sebe oddělených budov: dvou obytného a ceremoniálního charakteru, jedné dílny a jednoho skladiště na víno.  Nestórův palác v Pylu je dnes vedle Mykén a Tíryntu nejlépe dochovaným centrem mykénské kultury. Jeho základy se zachovaly v poměrně málo porušeném stavu a poskytují nám názorný obraz královského paláce z pozdní doby bronzové. Vzhledem ke své poloze na západním okraji mykénského světa a relativně krátké historii se spíše jeví jako silné obchodní středisko. Jeho velká skladiště nám ukazují, že palác hrál ve svém regionu aktivní ekonomickou roli především v distribuci zemědělských produktů.  V květnu 2013 byla lokalita uzavřena návštěvníkům, bylo odstraněno zastřešení z 60. let 20. století, které bylo následně nahrazeno moderní konstrukcí.

Tzv. Nestórův palác v Pylu (řecky ) se nachází na jihozápadním pobřeží Messénie asi 65 km západně od Sparty. Podle pověsti byl založen Néleem, synem Poseidóna a Tyró.


Pozadí.

Katalogizační pravidla RDA vznikla na základě konference "International Conference on the Principles & Future Development of AACR" v Torontu v roce 1997, jejímž cílem bylo vytvořit jednotná pravidla uzpůsobená pro použití i mimo angloamerický kulturní okruh a usnadnit tak mezinárodní výměnu bibliografických údajů a dat. V roce 2000 převzala odpovědnost za vývoj těchto úprav organizace "Joint Steering Committee for Revision of the Anglo-American Cataloguing Rules", v jejímž rámci pověření odborníci z Australian Committee on Cataloguing, British Library, Canadian Committee on Cataloguing, Deutsche Nationalbibliothek a Library of Congress brzy dospěli k závěru, že je třeba důkladné revize pravidel AACR, což také podpořilo přijetí nového názvu pro to, co bylo původně zamýšleno jako jejich třetí edice. První vydání standardu RDA pak bylo zveřejněno v červnu 2010.

Odpovědnost za vývoj.

Hlavní odpovědnost za obecné a strategické otázky spojené s rozvojem RDA nese Committee of Principals (CoP), které se skládá z ředitelů British Library, Library of Congress, Library and Archives Canada a National Library of Australia (popř. z jejich zástupců) stejně jako z ředitelů odpovídajících knihovnických organizací American Library Association, Canadian Library Association a Chartered Institute of Library and Information Professionals (CILIP). Skupina vydavatelů těchto pravidel, která je složena z American Library Association (ALA), Canadian Library Association (CLA) a CILIP, je odpovědná za všechny aktivity související s vydáváním standardu RDA. Za odbornou a obsahovou stránku zodpovídá Joint Steering Committee for Development of RDA (JSC).

Hlavní odlišnosti od AACR.

Rozdíl mezi RDA a AACR je strukturální. Pravidla RDA se totiž zakládají na tzv. "Funkčních požadavcích na bibliografické záznamy", resp. Functional Requirements for Bibliographic Records (FRBR). Tyto principy se ztotožňují jak s uživatelskými nároky, které má knihovní katalog splňovat, tak s hierarchií vztahů v rámci bibliografických údajů. Bibliografický popis vytvořený podle instrukcí RDA má být kompatibilní se všemi kódovacími schématy, včetně datových prostředí zahrnující existující záznamy vytvořené podle pravidel AACR2. Pravidla popisu RDA potom např. vypouštějí užívání zkratek či zkrácených názvů, které předepisovalo AACR s ohledem na omezený rozsah karty v lístkovém katalogu, přičemž pramenem popisu již není pouze titulní strana, ale celé provedení dokumentu či objektu.

Slovníky RDA.

První sada slovníků RDA (RDA-vocabularies) byla publikována v Open Metadata Registry (OMR) v srpnu 2011. Vytváření a publikace stabilních forem elementů a řízených slovníků RDA činí data, která byla vytvořena podle standardu RDA, přístupnými pro uživatele propojených otevřených dat ("linked open data") a odpovídajících aplikací. Alan Danskin, předseda Joint Steering Committee v roce 2011 poznamenal, že: "Slovníky RDA jsou základní složkou RDA, prosazující konzistentní popis a zpřístupnění bibliografických zdrojů. Komise je povinna zveřejňovat a udržovat obsah těchto slovníků RDA za účelem podpory jejich použití komunitou popisující zdroje a vývojáři aplikací sémantického webu."

RDA Toolkit.

Samotná pravidla, jejich přílohy, slovníky, elementy a další s RDA související dokumenty jsou ponejprv přístupny ve formě online sady nástrojů, resp. Tools ("RDA Toolkit"), která moderním a sofistikovaným způsobem usnadňuje práci s tímto standardem. V textu online nástrojů jsou definovány požadavky na tzv. minimální záznamy pro bibliografický popis. Kromě toho jsou zde uplatňovány také ustanovení Library of Congress a Programu kooperativní katalogizace ("Program for Cooperative Cataloguing"), tzv. LC-PCC PS (tj. "Library of Congress-Program for Cooperative Cataloging Policy Statements"). RDA Toolkit je zpoplatněnou službou, určité části (obsah, příklady, mapování, interpretace LC-PCC) jsou však přístupné i bez placení.

EURIG.

Pro potřeby odborné diskuse mezi evropskými uživateli RDA byla v září 2011 ustavena European RDA Interest Group (EURIG). Jejím cílem je vývoj a koordinace evropských stanovisek k dalšímu rozvoji RDA. Poslední zasedání této skupiny se konalo v roce 2015 v Bernu.

RDA v ČR.

V České republice se implementací RDA zabývá Národní knihovna České republiky. Českou verzi základních metodik a příruček připravuje Edita Lichtenbergová, Marie Balíková, Ludmila Benešová, Jarmila Přibylová a Jaroslava Svobodová. Vedle minimálních/doporučených záznamů jsou na webu Národní knihovny k dispozici "Instrukce k formátu MARC21 (a konverze UNIMARC)", dále metodika "Katalogizace podle RDA ve formátu MARC 21- tištěné a elektronické monografie - katalogizace na úrovni minimálního/doporučeného záznamu - duben 2015" a konečně materiály určené k prezentaci RDA na školeních. Termín přechodu na RDA, který byl původně stanoven na 1. duben 2015, byl koncem března změněn na 1. květen 2015.

Resource Description and Access (tj. RDA) jsou katalogizační pravidla pro zpřístupňování zdrojů, která byla vydána v červnu 2010 a která poskytují instrukce a pokyny pro vytváření bibliografického popisu. Tato pravidla byla původně vyvinuta pro potřeby knihoven, jsou však vhodná i pro další okruhy uživatelů, jako jsou např. muzea a archivy. RDA je nástupcem druhého vydání angloamerických katalogizačních pravidel (AACR2R), které bylo převažujícím standardem pro anglojazyčné knihovny od roku 1978. Nová pravidla byla testována od roku 2011, počínaje rokem 2013 je zavedly knihovny v USA, Kanadě, Velké Británii, Austrálii a Německu. V České republice, kde se implementací RDA zabývá Národní knihovna České republiky, byl přechod na RDA zahájen 1. května 2015. V souvislosti se zavedením tohoto standardu již byla vytvořena česká verze základních metodik a příruček.


Biografie.

Francis Darwin se narodil roku 1848 v Down House, Downe, Kent. Byl třetím synem a sedmým dítětem Charlese Darwina a jeho manželky Emmy.  Darwin studoval na Trinity College, Cambridge nejprve matematiku, poté přešel na přírodní vědy a promoval v roce 1870. Pak šel studovat medicínu na Lékařské škole svatého Jiřího v Londýně a roku 1875 dosáhl bakalářského titulu, ale medicínu nepraktikoval.  Darwin byl třikrát ženatý a dvakrát vdovcem. Jeho první manželkou byla Amy Ruck. Svatba proběhla v roce 1874, Amy však roku 1876 zemřela čtyři dny po narození jejich syna Bernarda, který se později stal spisovatelem knih o golfu. V září 1883 se oženil s Ellen Crofts a spolu měli dceru Frances Crofts Darwin, básnířku, jež si vzala básníka Francise Cornforda a stala se známou pod manželovým příjmením. Ellen zemřela v roce 1903. Třetí manželkou se stala Florence Henrietta Fisher, s níž měl Francis svatbu tentýž rok, kdy byl pasován na rytíře. Florence byla dcerou Herberta Williama Fishera a vdovou po Fredericu Williamu Maitlandovi. Její sestra Adeline Fisher byla první manželkou Darwinova bratrance, kdysi eliminovaného Ralpha Vaughana Williamse.  Francis Darwin pracoval se svým otcem na fototropismu a spolupracovali na knize Síla pohybu v rostlinách z roku 1880. Jejich experimenty ukázaly, že děložní lístek mladého travního semena řídí jeho růst za světlem porovnáváním reakcí semen s pokrytou a nepokrytou koleoptií. Tyto pozorování později vedly k objevení auxinů.  Darwin byl 8. června 1882 zvolen následovníkem Královské společnosti. V tom samém roce zemřel jeho otec. Francis editoval publikaci "Autobiografie Charlese Darwina" a produkoval knihy z dopisů z korespondence svého otce, jako "Život a dopisy Charlese Darwina" (1887) a "Více dopisů Charlese Darwina". Dále editoval Vnímání Původu druhů Thomase Huxleyho.  Francis Darwin byl pohřben v kapli Ascension-Parish-Burial-Ground v Cambridge.

Sir Francis Darwin, FRS (16. října 1848 - 19. září 1925), byl synem britského přírodovědce a vědce Charlese Darwina a následovník otce v botanice.


Život.

Willy Maywald vyrůstal v Kleve a navštěvoval od 1928 do 1931 berlínskou „Kunstschule des Westens“. Poté odešel do Paříže, kde se roku 1933 osamostatnil a zpočátku nabízel své práce ilustrovaným časopisům. Dělal reportáže o domě Vicenta van Gogha a zahradě Claude Moneta. Přátelil se s mnoha umělci, které také portrétoval. Jeho práce se řadí k umělecké avantgardě.  Fotografie Edwarda Steichena pro časopis "Vanity Fair" mu byly inspirací ke kariéře módního fotografa, tu ale přerušila druhá světová válka. Uprchl do Švýcarska, kde žil v rodině faráře a přečkal válečná léta. Roku 1946 se vrátil do Paříže a v blízkosti Montparnassu si otevřel v roce 1961 galerii. Fotografoval pro Christiana Diora a další módní tvůrce. Jeho fotografie a reportáže budily mezinárodní pozornost. V pařížském Musée de la Mode měl roku 1986 pozoruhodnou samostatnou výstavu „Willy Maywald et la mode“. Byl nazýván „mistrem pózy“.  V roce 1946 se u něho zaučovala fotografka Sabine Weiss.

Umění.

Módní fotografie.

Maywald pracoval mimo jiné pro tyto módní tvůrce: Christian Dior a Pierre Balmain, Jacques Fath a Jeanne Paquin. Jeho fotografie byly považovány za „diskrétní eleganci“, část jich vznikla v přepychových interiérech a před drahými luxusními auty, část pod širým nebem, na ulicích a v kavárnách Paříže nebo před výlohou antikvariátu. Jeho umění, někdy představující bizarní protiklad pozadí a stylizovaných modelů, se řadí k umění nového realismu (Nouveau Réalisme). Jeho snímky byly zveřejňovány v časopisech jako "Vogue" a "Harper’s Bazaar".

Portrétní fotografie.

Portréty vytvořené Maywaldem došly velkého uznání; ovládal práci s denním i umělým světlem. Ve své knize "Portrét a ateliér" (1958) představuje například portréty těchto osobností: Hans Arp, Georges Braque, Marc Chagall, Le Corbusier, Fernand Léger, Joan Miró, Georges Rouault a Maurice Utrillo. Ve svém životopise líčí, jak rozdílně vycházeli umělci s fotografem: Henri Matisse povolil pouze jeden snímek, ateliér Pabla Picassa mu byl k dispozici kdykoli. Mezi mnoha fotografiemi umělců lze nalézt portréty zpěvačky skupiny The Velvet Underground Nico, herce Jean-Louis Barraulta a spisovatele a režiséra Jeana Cocteaua.

Ostatní práce.

Méně známé jsou jeho další práce, například snímek „"Den praní"“ (1930), venkovská scéna z dolního Rýna. Muzeum Kurhaus v Kleve vlastní mnoho fotografií, na nichž zachytil toto město před válkou i po ní. Sbírka představuje zajímavou dokumentaci vývoje obrazu města v obou těchto časových úsecích. Roku 1958 zachytil vznik dubového kříže vytvořeného Josephem Beuysem a brány pro „Památník padlým ve druhé světové válce“ ve Starém kostele ve městě Meerbusch-Büderich.

Člověk v Maywaldově fotografickém umění.

Kromě fotografií z Kleve je v centru pozornosti vždy člověk. „Přibližoval se k němu diskrétně, bez technických pomůcek. Halil portrétované do tajemného světla, použitím výrazu a grafického kontrastu vytvářel přechod mezi realitou a snem. Jeho kompozice jsou jasné a harmonické, současně ale plné dynamiky a poetických narážek.“

Willy Maywald (15. srpna 1907 v Kleve – 21. května 1985 v Paříži) byl německý fotograf. Pracoval převážně v Paříži, fotografoval módu pro Christiana Diora a portrétoval mnoho známých umělců.


Historie.

Myšlenka vybudování průplavu přes thajskou část šíje Kra pochází již ze 17. století – účelem bylo vyhnutí se pirátům operujícím v Malackém průlivu. O technickou realizaci záměru se pokoušeli francouzští a posléze britští inženýři, ale kvůli přírodním překážkám se výstavba neuskutečnila. V 19. století navštívil navrhované místo Ferdinand de Lesseps, tvůrce Suezského průplavu, jemuž se však nepodařilo získat souhlas tehdejšího siamského krále.  V 70. letech 20. století navrhovaly Spojené státy se Sovětským svazem použít při budování průplavu atomové zbraně, ani tento záměr se však nerealizoval.

Současnost.

Podle současných návrhů by měl mít kanál délku 125 kilometrů, šířku 450 metrů a dosahovat hloubky 25 metrů, což by umožnilo průjezd lodí střední velikosti. Celkové náklady by měly dosahovat přibližně 30 miliard dolarů. Budování stavby by trvalo 10 let a pracovalo by zde kolem 30 000 dělníků. Po dokončení by se celková trasa zkrátila o 1200 km a lodní provoz v Malackém průlivu by se podle odhadů snížil přibližně o třicet procent; nyní dosahuje hodnoty 84 tisíc plavidel ročně a v roce 2020 by mělo být dosaženo maximální odhadované kapacity 122 000 lodí ročně. Jedinou v současnosti možnou alternativou je nevýhodná obcházka přes Sundský nebo Lombocký průliv.  Hlavní iniciativu v prosazování projektu průplavu přes thajské území postupně přebrala Čína, která jej současně zahrnuje do své aktuální koncepce Nové Hedvábné stezky. Vybudování nového spojení by současně zlevnilo čínský dovoz ropy, jehož 80 % v současnosti prochází právě frekventovaným Malackým průlivem.  V Thajsku výstavbu průplavu podporuje několik vlivných osobností, podle nichž by nové spojení zvýšilo úlohu země v mezinárodním námořním obchodu a umožnilo také vybudování ekonomické zóny v jeho okolí. Podle domácích kritiků stavby by však současně došlo k fyzickému oddělení pěti jižních thajských provincií od severního zbytku země, což by mohlo vzhledem k separatistickým tendencím těchto území představovat možný problém. Současná thajská vláda se k projektu staví zdrženlivě.

Thajský kanál (někdy kanál Kra) je označení pro připravovaný projekt průplavu přes šíji Kra na území Thajska, který má spojovat Andamanské moře s Thajským zálivem. Vybudování kanálu by vedlo k snížení lodního provozu přes mimořádně frekventovaný Malacký průliv.


Historie.

Kostel byl založen v 5. století římským generálem Ricimerem pro Góty. Gótové byli ariánci, takže když byli ariánci v Římě potlačeni, budova byla převzata katolickou církví (592–593) a zrekonstruována papežem Řehořem I. Velikým. Dále byla zrestaurována v 16. a 17. století. Je to jediný ariánský kostel dochovaný v Římě.  Budova byla restaurována v 9. století a vedle ní byl postaven benediktinský klášter.  Apsida kostela se roku 1589 zhroutila, a v roce 1633 byl kostel částečně přestavěn, bez větších změn samotné budovy, kromě nové apsidy. Malé nádvoří před kostelem byl založeno v této době. V tomto kostele do roku 1926 sloužili kněží z Kongregace Nejsvětějších stigmat Našeho Pána Ježíše Krista. Jejich generalát k tomuto kostelu přiléhá.

Exteriér.

Fasáda byla přestavěna roku 1729 Francescem Ferrarim. Reliéf nade dveřmi ukazuje svatou Agátu s useknutým prsem na tácu; její mučitelé ji uřízli prsa, když se odmítla vzdát víry v Krista.  Vchod z ulice Via Mazzarino se otevírá na nádvoří ze 17. století. V letech 1836–1926 patřil Irské koleji. Kardinál Paul Cullen, bývalý rektor Irské koleje, modeloval kostel Koleje Svatého Kříže v Dublinu podle plánů tohoto kostela svaté Agáty. Románská zvonice pochází z 12. století.

Interiér.

I když byl kostel v 19. století zrekonstruován do barokního stylu, jsou zde vidět stopy plánu z 5. století. Budova kostela je trojlodní. Žulové sloupy oddělující hlavní lodě jsou starobylé.  Freska v apsidě ukazuje Slávu svaté Agáty, vytvořenou v 17. století Paolem Gismondim. Je zde baldachýn nad oltářem pocházející ze 12. nebo 13. století. Má čtyři sloupce z mramoru, a vše zdobené mozaikou Cosmatesque. Bývalý baldachýn byl zničen roku 1589; fragmenty mohou být vidět ve stropě hlavní kaple na levé straně.  Dlažba z 15. století v hlavní lodi je neobvyklá, ale velmi pěkná. Jedná se o velmi pozdní příklad stylu. Obdélníková okna byla nainstalována v 17. století na žádost kardinálů Francesca a Antonia Barberiniových. U oltáře sv. Agáty se nachází velká socha světice.  Ricimer, zde pohřbený, zde nechal udělat mozaiku. Ta byla roku 1589 zničena, když se apsida zhroutila. Řecký humanista Janus Lascaris je pohřben v kostele.

Liturgie.

Dne 2. prosince je zde slaven svátek řeckých mučedníků, jejichž relikvie se nachází v tomto kostele. Ten je obvykle slaven večerní mší s liturgií byzantského katolického ritu.  Dalšími významnými svátky jsou; svátek svaté Agáty (5. únor) a sv. Gaspara Bertoniho (12. červen).

Zajímavost.

Od 21. října 2003 do své smrti 16. dubna 2010 byl ustanoven kardinálem-jáhnem u Sant'Agata dei Goti kněz českého původu Tomáš kardinál Špidlík.

Kostel Sant'Agata dei Goti je jeden z kostelů Říma, na via Mazzarino, ve čtvrti Monti. Současným titulářem kostela je kardinál Raymond Leo Burke.


Historie.

Roku 1983 poprvé navrhl tajemník námořnictva, John Lehman, koncept výstavby nové strategické základny v Pugetově zálivu. Krátce poté Kongres schválil jeho snahu přidat nové námořní stanice a rozptýlit koncentraci plavidel. Program nepodporoval pouze Senát a Sněmovna reprezentantů, ale také prezident Ronald Reagan a ministerstvo obrany. V roce 1985 bylo rozhodnuto, že program je nejlepším řešením pro rozptýlení koncentrace plavidel námořnictva, celistvost námořnictva a navýšení námořnických sil po stranách země.

Zázemí.

V dubnu 1984 byl Everett vybrán z dalších třinácti přístavu jako ideální pro novou stanici. V říjnu 1986 Kongres schválil první dotace pro stavbu a v listopadu 1987 se uskutečnil oficiální ceremoniál k počátku stavby. V září 1988 získalo námořnictvo šestapadesátimilionový kontrakt na výstavbu 494 metrů dlouhého a 36 metrů širokého mola. V červnu 1992 se formálního otevření mola zúčastnily tři lodi námořnictva.  V srpnu 1993 proběhl další ceremoniál k počátku stavby, tentokrát se jednalo o podpůrný komplex ve Smokey Pointu, mezi městy Marysville a Arlington. Námořnictvo zde zakoupilo 210 tisíc m2 rozlehlý pozemek, na kterém plánovalo postavit komisní, výměnné a rodinné centrum, charitní obchod, vzdělávací prostory, byty důstojníků, obchod výstroje, kapli a nábožensky vzdělávací centrum, automobilovou dílnu, hřiště a kurty, parkoviště pro námořníky přidělené lodím everettské námořní stanice a padesátipokojový námořnický hotel.  V prvním týdnu roku 1994 začal personál z námořní loděnice Pugetův záliv přesun do nových podpůrných a administračních budov a oficiálně zahájil operace v everettské námořní stanici. V dubnu 1994 se zde uskutečnil velký ceremoniál s více než tisícem hostů.

Počáteční obsazení.

V září 1994 do stanice připluly první ze sedmi lodí, "USS Ingraham" a "USS Ford". V listopadu 1995 připlula další loď, "USS Paul F. Foster". Ve stejný den námořnictvo oznámilo přidělení lodí "USS David R. Ray", "USS Callaghan" a "USS Chandler" stanici. Zatímco prvně jmenovaná připlula v červenci 1996, další dvě až v září téhož roku. Aby bylo dokončeno obsazení stanice, loď "USS Abraham Lincoln" změnila v lednu 1997 svůj domovský přístav z námořní loděnice Pugetův záliv na everettskou stanici. V březnu 1998 byla vyřazena loď "USS Callaghan", kterou přijely v květnu téhož roku z Japonska nahradit lodě "USS Fife" a "USS Rodney M. Davis". V září 1999 byla vyřazena loď "USS Chandler".  V červenci 1999 námořnictvo dokončilo konečné prohlášení o dopadu na životní prostředí, aby nalezlo ideální přístav pro tři jaderně poháněné letadlové lodě třídy "Nimitz" z Pacifické flotily. Námořnictvo zkoumalo čtyři přístavy: námořní loděnici Pugetův záliv v Bremertonu, everettskou námořní stanici, San Diego a Pearl Harbor. Nakonec se námořnictvo rozhodlo přidělit dvě letadlové lodi San Diegu a jednu Everettu. Úspěšná šestiměsíční údržba lodi "USS Abraham Lincoln" v Bremertonu ověřila úmysl námořnictva ponechat tuto loď v Everettu. Průzkum pro konečné prohlášení o dopadu na životní prostředí byl odstartován v prosinci 1996. Po veřejných schůzkách ve všech ze čtyř vybraných lokalit strávilo námořnictvo více než osmnáct měsíců zjišťováním vlastní spokojenosti s přidělováním lodí těmto přístavům. Průzkum se týkal především provozu a výcviku, zázemí a infrastruktury, údržby a kvalitou života.

Everettská námořní stanice (anglicky Naval Station Everett) je nejmodernější základna amerického námořnictva. Nachází se vedle přístaviště města Everett, 40 kilometrů severně od Seattlu v americkém státě Washington. Podpůrný komplex námořnictva se nachází mezi městy Marysville a Arlington, necelých 20 kilometrů od stanice, která leží na severovýchodním pobřeží Pugetova zálivu. Stanice byla navržena jako domovský přístav skupiny carrer strike group.


Život.

Život do roku 1805.

Narodil se v rodině hudebníka. Vážně se začal hudbou zabývat už v šesti letech a ve třinácti zkomponoval Te Deum, Credo, Miserere, mši a Dixit. V osmnácti si získal pozornost velkovévody a později císaře Leopolda II., který mu poskytl trvalou finanční podporu. To mu umožnilo studovat skladbu a kontrapunkt u Giuseppe Sartiho (1729–1802) v Bologni. Giuseppe Sarti byl vyznavačem římské školy a doporučil Cherubinimu, aby nepodlehl lákání neapolské operní školy a za své vzory raději zvolil Palestrinu a jeho současníky. Cherubini tak studoval, opisoval a analyzoval partitury mistrů římské školy, což mu přišlo velmi vhod později ve funkci ředitele pařížské konzervatoře, kdy vystupoval jako přísný strážce zákonů harmonie a kontrapunktu, s jehož autoritou měli potíže i Hector Berlioz a César Franck.  Pod vlivem této výchovy probíhala první etapa jeho skladatelské činnosti, ve které psal hudbu převážně na liturgické texty. Nicméně stále více a více ho přitahovalo operní jeviště. Jeho první významná opera, "Quinto Fabio", měla premiéru v roce 1780 v Alexandrii. Rychle za sebou následovalo dalších šest oper uvedených v různých italských městech.  V roce 1784 byl Cherubini pozván do Londýna, kde zkomponoval a uvedl dvě opery: "La Finta Principessa" a "Giulio Sabino", které mu vynesly jmenování dvorním skladatelem. Z Londýna odešel do Paříže, která se, kromě krátkého pobytu v Itálii v zimě roku 1787, stala jeho druhým domovem. Přišel sem v době zuřící války stoupenců Picciniho a Glucka, z nichž první představoval typickou italskou operní školu zaměřenou na pěveckou virtuositu, zatímco druhý přinášel nového ducha hudebního dramatu.  Neklidná léta 1788 až 1805 prožil i Cherubini ve starostech o svou existenci. Zkomponoval celouřadu oper, ale bez většího úspěchu, snad i proto, že svá díla uváděl v malém divadle "Theatre de la Foire Saint-Germain", neboť Velká opera jeho opery nepřijímala. Když v roce 1795 vznikla pařížská konzervatoř byl jmenován jedním z jejích inspektorů. To však nikterak nezmenšilo jeho existenční potíže.  V roce 1805 přijal pozvání do Vídně, kde následujícího roku uvedl operu "Faniska", která měla velký úspěch. Byla vysoce oceněna nejen publikem, ale i předními vídeňskými skladateli včetně Haydna a Beethovena. Nezískal si však přízeň Napoleona I., který dával přednost lehčí hudbě oper Paisiella a Zingarelliho a to ani po návratu do Paříže novou operou "Pygmalion".

Život po roce 1805.

Cherubini svůj neúspěch v boji o uznání těžce nesl a kromě toho onemocněl. Přijal proto pozvání prince de Chimay k rehabilitaci na jeho zámku v Chimay. Prakticky nekomponoval a věnoval se botanice a kreslení. U příležitosti vysvěcení kostela byl požádán o zkomponování slavnostní mše. Výsledkem byla "Messe in F", která zcela změnila jeho život. Napsal sice ještě pět oper, ale těžiště jeho práce se přesunulo do oblasti chrámové a symfonické hudby.  V roce 1815 ho pozvala Londýnská filharmonická společnost ("London Philharmonic Society") do Londýna a objednala symfonii, ouverturu a kompozici pro sbor a orchestr. Úspěch koncertů zvýšil jeho zahraniční prestiž. Kromě toho po nástupu Ludvíka XVIII. na trůn získal i ve Francii konečně postavení odpovídající jeho schopnostem. Byl jmenován královským hudebním superintendantem a ředitelem pařížské konzervatoře. Nejenže v této době vznikla jeho největší díla, ale měl vliv i na výchovu nové generace francouzských hudebních skladatelů, kteří uskutečňovali Cherubiniho ideály.  Konzervativní Cherubini se mj. dostal do sporu s mladým Berliozem (jejich spory pokračovaly i po Berliozově odchodu z konzervatoře), ale to už byl spor s nastupujícím novým hudebním směrem – romantismem, pro který stárnoucí umělec nenalezl pochopení.  Kromě vrcholných děl chrámové hudby, která je dnes považována za nejcennější Cherubiniho dědictví, dokončil v roce 1835 i své hudebně vědecké a pedagogické životní dílo "Cours de contrepoint et de fugue".  Zemřel v Paříži 15. března 1842 ve věku 81 let a je pochován na pařížském hřbitově Père-Lachaise.

Dílo.

Cherubini zanechal na 450 děl, z nichž téměř sto vyšlo i tiskem. Mezi nimi najdeme 26 mší, 2 rekviem, 6 klavírních sonát, 5 smyčcových kvartet, symfonii, oratorium, 35 oper a 38 motet, řadu litanií, kantát a drobnějších skladeb.

Maria Luigi Carlo Zenobio Salvatore Cherubini (14. září 1760, Florencie – 15. března 1842, Paříž) byl italský a francouzský hudební skladatel.


Život.

Oskar Ernst Bernhardt se narodil v hornolužickém městečku Bischofswerda v Sasku nedaleko českých hranic. Pocházel z dobře situované rodiny majitele koželužství a hostince. Rodiče mu určili dráhu obchodníka. Po absolvování obchodní školy se stal nejdříve samostatným podnikatelem a později podílníkem ve firmě zaměřené na export a import. To mu umožnilo v letech 1900 až 1914 cestovat téměř po celém světě. V roce 1897 se oženil s Marthou Oeser, s kterou měl dvě děti, Herberta a Edith. Po delším pobytu v USA (1911-12) kvůli studiím odcestoval do Velké Británie. Tam ho však zastihlo vypuknutí první světové války. Jako německého občana ho v roku 1915 internovali do internačního tábora na ostrově Man. Tam setrval až do roku 1919. V první světové válce mezitím padl jeho devatenáctiletý syn.  Cestování se mu stalo podnětem k započetí spisovatelské činnosti. Své dojmy z cest zpracoval v románech, cestopisech a divadelních hrách.  Odpovědi na podstatné otázky života začal sepisovat v roce 1923 v podobě přednášek. Uveřejňoval je pod jménem Abd-ru-shin. Tyto přednášky se staly základem jeho hlavního díla "Ve Světle Pravdy - Poselství Grálu" (první verze vyšla v roce 1926). V září 1924 se po rozvodu se svou první ženou Martou, oženil s vdovou Marií Freyer, která do manželství přivedla tři děti, Irmgard (Irmingard), Alexandra a Elisabeth. V roce 1928 koupil bývalý myslivecký dům v tyrolském Vomperbergu nedaleko Innsbrucku.  Časem se do blízkosti Abd-ru-shinova nového sídla přestěhovali jeho nejbližší spolupracovníci, čímž postupně začala vznikat osada Grálu. Tato se měla stát ukázkou myšlenky, že mezi lidmi různých stupňů vzdělanosti, různých náboženství a národností může vzniknout radostné působení v plné harmonii, jestliže je spojuje stejný duchovní cíl. Tento společný cíl podle něj přináší jím napsané Poselství Grálu.  V den anšlusu Rakouska 12. března 1938 byl Abd-ru-shin zatčen a umístěn ve vazbě v Innsbrucku, odkud byl propuštěn v září téhož roku. Vyšetřován ve vazbě byl už v roce 1936, kvůli údajnému devizovému přečinu. Po 4 měsících vazby byl propuštěn, když se prokázala jeho nevina. Několikrát byl obviněn z manipulace s lidmi za účelem získání jejich majetku a bylo na něj podáno několik obvinění od zástupců místní katolické církve. Všechna tato obvinění byla nakonec u soudu vyvrácena. Tehdy se též ukázalo, že byl vězněn i v letech 1901 a 1902. Osada Grálu byla zabavena, jeho majetek vyvlastněn a nacisté zakázali rozšiřování Abd-ru-shinova učení. Po těžkém věznění byl se svou rodinou z Rakouska vyhoštěn a byl mu přikázán nucený pobyt v Německu / německá strana Krušných hor v Saském lázeňském městečku Kipsdorf (místní část města Altenberg)/ pod stálým policejním dohledem. Měl zakázáno veřejně šířit své učení a ani jeho stoupenci ho nesměli navštěvovat. Na následky tělesného a duševního strádání, způsobeném nepřátelstvím lidí a pronásledováním nacisty, zemřel v Kipsdorfu 6. prosince 1941. Pohřben byl 11. prosince v Bischofswerdě. V roce 1949 bylo tělo převezeno do Vomperbergu, kde je pohřben v hrobce ve tvaru malé pyramidy.

Oskar Ernst Bernhardt, píšící pod pseudonymem Abd-ru-shin (18. dubna 1875 Bischofswerda, Německo – 6. prosince 1941 Kipsdorf, Německo), byl německý spisovatel, omylem uváděný jako zakladatel Hnutí grálu.


Historie.

I navzdory velkým nákladům, které byly potřeba na dobytí ostrova roku 1683, byl Tchaj-wan dlouhou dobu na pozadí čínských zájmů. Císař dynastie Čching Kchang-si se nechal slyšet, že „Tchaj-wan je jen velikosti kuličky, dobýt ho není zisk, přijít o něj není ztráta“ (台灣僅彈丸之地。得之無所加,不得無所損). I přes názory, že by Číňané měli území vysídlit a vrátit se na pevninu, však zůstal ostrov čínskou prefekturou, formálně částí provincie Fu-ťien. Až roku 1885 se ostrov stal separátní provincií.  Tou zůstal až do roku 1895, kdy jako součást šimonosecké mírové smlouvy uznávající porážku Číny během první čínsko-japonské války připadl Tchaj-wan Japoncům a stal se jejich kolonií.  Tchaj-wan se znovu čínskou provincií stal až o padesát let později, 25. srpna 1945, kdy vzdalo Japonsko druhou světovou válku. V té době nastal velký odliv japonské pracovní síly i inteligence a Čínská republika, aby zabránila kolapsu společnosti, poslala na ostrov značné množství vlastních lidí.  Poté, co byli nacionalisté nuceni ustoupit komunistům, se stala provincie Tchaj-wan téměř jediným územím Čínské republiky. Z politických důvodů se však Kuomintang rozhodl udržet si historickou vazbu k pevnině v podobě okresů Ťin-men a ostrovů Matsu (okres Lien-ťiang), které jsou formálně částí jiné provincie, Fu-ťien.  V současnosti je ovšem „provincie Tchaj-wan“ spíše historický pojem, který je vzhledem k faktické samostatnosti Čínské republiky v mezinárodních vztazích irelevantní.

Mocenské spory.

Čínská lidová republika, ačkoli ostrov nikdy neměla pod kontrolou, argumentuje, že Tchaj-wan je tradičně čínskou provincií a jelikož právě ČLR reprezentuje celou Čínu, měl by ostrov tedy připadnout komunistické vládě. Citovaná rezoluce však neuvádí, zdali je Tchaj-wan součástí Číny.  Čínská republika naopak používá termín „provincie Tchaj-wan“ pro podtržení jejich historického nároku na celé území Číny. Obzvláště politici KMT si dávají pozor, aby ve svých výrocích nezaměňovali Tchaj-wan a Čínskou republiku a neimplikovali tím, že se území, na které si dělají nárok, redukuje na ostrov samotný.

Tchaj-wan (tradiční znaky: 臺灣省 nebo 台灣省; zjednodušené znaky: 台湾省; tongyong pinyin: Táiwan; hanyu pinyin: Táiwān) je provincie Čínské republiky. Zahrnuje celý ostrov Tchaj-wan, avšak s výjimkou centrálně spravovaných měst Kao-siung, Nová Tchaj-pej, Tchaj-čung, Tchaj-nan, Tchaj-pej a Tchao-jüan, dále přilehlé ostrůvky a Peskadorské ostrovy ("Pcheng-chu"). Její metropolí je Čung-sing. Na celé území provincie si činí nárok Čínská lidová republika.


Paleontologie.

Ve vrstvách tohoto souvrství starých asi 156 až 146 milionů let (stupně oxford, kimmeridž a tithon) bylo objeveno také množství známých rodů dinosaurů ("Allosaurus", "Camptosaurus", "Diplodocus", "Stegosaurus", "Apatosaurus", "Brachiosaurus" ad.). Velkou biodiverzitu (druhovou rozmanitost) měli v tehdejších ekosystémech zejména obří sauropodní dinosauři. Je ovšem otázkou, do jaké míry je tato vysoká biodiverzita reálná a nakolik se může jednat pouze o výsledek stanovování odlišnosti na základě objevů fosilií mláďat a subadultních jedinců sauropodních dinosaurů.  Kromě toho poskytly sedimenty souvrství také fosilní pozůstatky rostlin, malých obratlovců i bezobratlých živočichů. Ukazuje se, že ekosystémy v tomto souvrství byly velmi komplexní. Nachází se zde také proslulý "Dinosauří národní památník" ("Dinosaur National Monument"). V sedimentech souvrství Morrison bylo objeveno také množství fosilií druhohorních savců.  Početní jsou v souvrství Morrison také draví teropodní dinosauři. Nacházejí se zde fosilní pozůstatky několika rodů velkých teropodů, jako je "Torvosaurus", "Allosaurus", "Ceratosaurus", "Marshosaurus" nebo "Saurophaganax". V rámci rodu "Allosaurus" již bylo popsáno několik různých druhů, které se zde vyvíjely jeden v druhý po dobu několika milionů let.  Podrobný výzkum z lokality Mygatt-Moore Quarry ukázal, že velké procento zdejších obratlovců nese stopy okusu od teropodů (jako je "Allosaurus"). V rámci charakteru rýh po zubech na fosilních kostech jiných jedinců se zdá být pravděpodobné, že zde docházelo i k případům kanibalismu právě od velkých teropodů, jako je "Allosaurus" nebo "Saurophaganax".  V sedimentech souvrství Morrison bylo objeveno také množství fosilních rostlin, včetně zkamenělých kmenů stromů o průměru až kolem 1,1 metru a délce přes 4 metry. Podobné objevy byly učiněny například na území kraje Uintah v Utahu.  Geologickým stářím se souvrství shoduje s lokalitou Tendaguru ve východní Africe nebo souvrstvím Lourinhã v Portugalsku. Přibližně stejného stáří je také lokalita Solnhofen v Německu.

Morrisonské souvrství je jedním z nejznámějších souvrství svrchnojurského stáří na světě. Rozkládá se na velké ploše středozápadu USA, s centrem ve státech Colorado a Wyoming. Zabírá rozlohu asi 1,5 milionu km, přesto je dosud na 75 % těchto sedimentů pohřbených pod půdou velkých východních prérií. Svůj název obdrželo souvrství podle městečka Morrison v Coloradu, u kterého v roce 1877 objevil první dinosauří fosilie Arthur Lakes. Zejména v rámci této geologické formace se také odehrála nejvýznamnější část slavné Války o kosti mezi paleontology O. C. Marshem a E. D. Copem.


Historie.

DIMAYOR byla založena v roce 1948 v Barranquille proto, aby oficiálně organizovala fotbalové soutěže. Kvůli sporu s národním fotbalovým svazem byla liga prohlášena mezinárodní federací FIFA za odtrženou, její účastníci byli vyloučeni z mezinárodních soutěží a potrestána byla také kolumbijská fotbalová reprezentace. Sankce se ale ligy nedotkla. Kvůli stávce v argentinském fotbale podepsali tamní nejlepší fotbalisté smlouvy v Kolumbii. Této éře se říkalo "El Dorado" a trvala do roku 1953, kdy Alfredo di Stéfano odešel do španělského velkoklubu Real Madrid.

Formát.

Sezóna.

V průběhu jedné půlsezóny, která trvá osmnáct kol, hraje každý tým proti každému jednou a navíc další zápas proti místnímu rivalovi. Za vítězství se do tabulky zapisují tři body, za remízu bod. Nejlepší čtyři týmy postupují do play off.

Finále.

Finále se hraje na dva zápasy, mistrem se stává tým, který má lepší skóre z obou zápasů. Pokud je po odvetě skóre vyrovnané, následuje okamžitě penaltový rozstřel. Pravidlo o počtu branek vstřelených na hřišti soupeře se nepoužívá.

Kontroverze.

Současný hrací systém soutěže byl ustaven v roce 1999, přičemž předchozí systémy se měnily a byly velmi složité. Sezóna 1996-1997 například trvala celých 18 měsíců od července 1996 do prosince 1997. Nový systém byl zaveden k tomu, aby bylo dosaženo větší atraktivnosti, někteří významní kolumbijští trenéři ho ale kritizovali. Již několikrát se stalo, že tým, který vedl po většinu základní části, vůbec nehrál ani ve finále.

Mistři.

"(Aktuální do 2019–II)"

Televize.

Práva na vysílání přenosů z ligy vlastní od roku 2006 na pětileté období televize Telmex.

Categoría Primera A je nejvyšší profesionální fotbalová liga v Kolumbii. Ligu řídí División Mayor del Fútbol Profesional Colombiano, známá jako DIMAYOR. Roku 2010 se sponzorem soutěže na dalších pět let stal výrobce nealkoholických výrobků Postobón, který dal soutěži jméno Liga Postobón. Od roku 2015 nese nový sponzorský název Liga Aguila.


Život.

Narodila se v Taškentu otci tatarské národnosti a ruské matce. S moderní gymnastikou začala v roce 1987, ve věku 4 let. První trenérkou se stala A. Malkinová. Otec hrál závodně fotbal a rodina se s ním stěhovala po území Uzbekistánu, Kazachstánu a Ruska.  Nejdříve jí trenéři nedávali mnoho šancí na úspěšnou kariéru, protože měla na moderní gymnastiku příliš robustní postavu a nebyla „hezká“. V mládí se přestěhovala do Ruska, kde jí matka představila šéftrenérce reprezentace Irině Vinerové, které se okamžitě zalíbila.  Poté začala u Vinerové trénovat a dostavily se první úspěchy ve formě vyhraných závodů. Na mezinárodní scéně debutovala v roce 1996. V patnácti letech v roce 1998 vyhrála první titul mistryně Evropy (Portugalsko). O rok později vítězství zopakovala a přidala ještě titul mistryně světa z Ósaky (Japonsko). Na mistrovství Evropy v Budapešti 2003 získala celkem čtyři zlaté medaile, jedno stříbro a jeden bronz.  Na Letních olympijských hrách 2000 v Sydney byla favoritkou na vítězství ve všech disciplínách, ale kvůli chybě v jinak výjimečném vystoupení, poté, co ztratila obruč, pro kterou musela vyběhnout mimo vymezené závodní území, se umístila celkově na třetím místě s bodovým ziskem 39,466 (švihadlo 9,925, obruč 9,641, míč 9,950, stuha 9,950).  Na Hrách dobré vůle konaných v roce 2001 v Brisbane získala zlato ve třech disciplínách – míči, kuželech a švihadlu, stříbrnou medaili pak ve víceboji a obruči. Přesto jí medaile nezůstaly, protože byla spolu s týmovou kolegyní Irinou Čačinovou pozitivně testována na zakázané sulfonamidové diuretikum furosemid (ATC C03). Výsledky z Her dobré vůle a také z mistrovství světa v Madridu 2001 byly těmto ruským gymnastkám anulovány. Ukrajinka Tamara Jerofejevová se tak dodatečně stala mistryní světa.  Na Letních olympijských hrách 2004 v Athénách vyhrála ve víceboji jednotlivkyň s celkovým ziskem 108,400 bodů (obruč 26,800, míč 27,350, kužely 27,150, stuha 27,100), stříbro si odvezla její kolegyně Irina Čačinová.  V říjnu 2004 oznámila ukončení aktivní kariéry. Nicméně v červnu 2005 ruská šéftrenérka Irina Vinerová připustila možnost jejího návratu. Gymnastka se pak objevila v reprezentačním týmu na přátelském střetnutí Rusko–Itálie v Janově, které se uskutečnilo 10. září 2005. 5. března 2006 dokázala vyhrát závod Gazprom Moscow Grand Prix, na kterém skončily druhá a třetí krajanky Věra Sessinová a Olga Kapranovová.

Po ukončení sportovní kariéry.

V roce 2005 stala členkou nově zřízené Komory lidu.  Objevila se také krátce v japonském filmu z roku 2001 "Red Shadow", kde předváděla gymnastický trénink.  V roce 2005 s ní ruská rapová skupina "Igra Slov" natočila skladbu a poté i videoklip.  Od roku 2007 je poslankyní Dumy za prokremelskou stranu Jednotné Rusko.

Svatební aféra.

V dubnu 2008 otiskly ruské noviny "Moskovskij Koresponděnt" zprávu, že se chystá na červen svatba bývalé gymnastky s tehdejším ruským prezidentem Vladimirem Putinem, poté, co ukončí působení v úřadu. 18. dubna 2008 se k tomu Putin vyjádřil během konference se Silviem Berlusconim, když řekl "„Není tam ani jediné pravdivé slovo“" (ve zprávě). Zatímco byl prezident na zahraniční návštěvě, tiskový mluvčí gymnastky také informaci dementoval a odmítl ji slovem "„nesmysl“". Noviny, které zprávu otiskly, přestaly natrvalo vycházet 29. října 2008.

Alina Maratovna Kabajevová ("rusky": "Али́на Мара́товна Каба́ева"; "tatarsky": "Älinä Marat qızı Qabayeva"; narozená 12. května 1983, Taškent, Uzbecká SSR) je ruská politička a bývalá moderní gymnastka, olympijská vítězka, desetinásobná mistryně světa a patnáctinásobná mistryně Evropy.


Terminologie.

I když je HS známá jako "acne inversa", neznamená to, že patří mezi určité formy "klasického" akné v podobě zvýšené tvorby mazu a ucpaných pórů mazových žláz (mikrokomedony). HS byla poprvé identifikována a popsána v roce 1839 francouzským lékařem Alfredem Velpaudem.

Diagnostika.

HS není všeobecně známá nemoc. Pro posouzení se tedy běžně navštěvuji spíše dermatologové. Důležité je včasná diagnostika HS i když většinou nemá progresivní průběh. Může se ale s postupem času vracet s narůstající intenzitou, pokud není správně léčena.  HS patří „"podle dermatologického indexu kvality života (DLQI)"“ mezi nejnepříjemnější kožní onemocnění, které zásadně ovlivňuje kvalitu života pacientů, i když není způsobena špatnou hygienou. Bolestivé příznaky omezují pohyblivost, bolest má vliv na partnerský i sexuální život a celkově zhoršuje zdravotní stav pacienta. Nejde však jen o fyzickou bolest, kůže je estetickou formou orgánu, a proto postižení kůže má vliv na psychologickou stránku pacienta, který může trpět studem, depresí a mít pocit méněcennosti a izolovanosti.

Příčiny.

Přesné příčiny HS jsou doposud neobjasněné, ale onemocnění podléhá vlivu kombinaci několika vnitřních i vnějších faktorů. Nejčastější výskyt zanícených lézí je na tělesných částech, které obsahují vlasové folikuly, obzvláště podpaží, třísla nebo hýždě, díky vlivu:

Spouštějící faktory.

Faktorů, které mohou mít vliv na spuštění nemoci je více.  U některých případů HS byly objeveny mutace v NCSTN, PSEN1 nebo PSENEN genu. Tyto geny produkují proteiny, které jsou důležitou částí několika buněčných signalizačních cest. Jedna z nich, Notch dráha, je součástí správné funkce imunitního systému a je potřebná pro normální zrání a oddělení buněk vlasových folikul a dalších kožních buněk. Zdá se, že genetické mutace způsobují špatnou signalizaci u Notch dráhy, jenž pak vede k zvýšenému růstu uzlů a k jejich zánětu.

Stupně závažnosti HS.

Projevy a příznaky HS dermatologové obvykle popisují pomocí stupnice – nejčastěji se používá takzvaná Hurleyova škála.  Hurleyova škála je klasifikace stádií dermatologických onemocněních (např. psoriáza, HS, akné) podle klinické závažnosti postižení tkání a je rozdělená do tří stupnic.

Patogeneze.

Mezi hlavní patologické charakteristiky HS patří hyperkeratóza (ztluštění kůže) a hyperplázie (nadměrné dělení buněk) folikulárního epitelu, které způsobují prasknutí folikulu a vytvoření abscesu. Hyperplázie folikulárního epitelu pravděpodobně způsobuje sinusovou formaci (píštělu), která se horizontálně šíří pod kůží. Histologické analýzy prokázaly, že u pacientů s HS chybí, nebo je snížená tvorba mazových žláz. Tato dysfunkce je způsobena zvýšenou aktivitou žírných buňky, neutrofilů, makrofágů, CD3+ lymfocytů, CD138+ plazmatických buněk a speciální dendritických buněk, které postupně vyvolávají zánět. S postupem zánětu se v lézích a jejich okolí podstatně zvyšuje přítomnost prozánětlivých cytokinů, které produkují pomocné T-lymfocyty (IL-10, IL-17) a TNF-α. U pacientů v II. a III. Hurleyho stádiu byly zjištěny zvýšené hodnoty sérové hladiny TNF-α. Bakterie zatím nemají potvrzený vliv na vývoj HS a bakteriální infekce jsou spíše vedlejší projevy.

Léčba.

V současné době není známá efektivní léčba, protože HS doposud není podrobně prozkoumána a nejsou známy přesné příčiny. Včasná diagnostika a nasazení vhodné a dlouhotrvající léčby, v závislosti na individualitě pacienta a na stádiu onemocnění, však mohou usnadnit snášení bolesti, lepšímu hojení tkání, zabránění tvorby nových lézí a předcházet různým komplikacím. U části pacientů léčba z neznámého důvodu nezabírá. Existují různé formy léčebných a podpůrných možností v podobě úpravy životního stylu, některých léků nebo chirurgických zákroků. V počáteční fázi nemoci se uplatňují lokální terapie pomocí krémů a mastí nebo vodoléčby, poté nastupuje léčba antibiotiky. U pokročilejších forem se nasazují lékové formy, viz seznam níže. Nově se uplatňuje biologická léčba.

Možnosti léčby.

Známé možnosti léčby:  V případě neléčení chronického stádia nemoci se ve III. stádiu HS mohou objevit různé formy komplikací v podobě epitelových nádorů v okolí análního otvoru, anémie, artritida, amyloidóza (může způsobit selhání ledvin) a další mnohočetné infekce, které mohou vést k sepsi (meningitida, pneumonie, bronchitida).

Hidradenitis suppurativa (alternativně Hidradenitida, ve zkratce HS nebo též acne inversa) je chronické kožní onemocnění, které se projevuje tvorbou zánětlivých ložisek ve formě abscesů nebo bolestivých bulek, především v místech zvýšeného kožního tření – pod prsy, na genitáliích, hýždích nebo na vnitřních straně stehen.


Konstrukce.

Vývoj raketoplánu Buran začal v pozdních sedmdesátých letech jako odpověď americký program Space Shuttle. Konstrukční práce na orbiteru začaly v roce 1980 a v roce 1984 vyjel první testovací Buran v měřítku 1:1 z hangáru. První suborbitální testovací let modelu proběhl již v červenci 1983. Postupně bylo vyrobeno dalších pět testovacích modelů.  OK-GLI je zkušební model vyrobený v roce 1984. Byl vybaven čtyřmi proudovými motory AL-31 připevněnými na záď(přičemž palivové nádrže pro motory zabíraly čtvrtinu nákladového prostoru). Tento Buran mohl vzlétnout vlastní silou k letovým zkouškám na rozdíl od amerického testovacího modelu "Enterprise".  Proudové motory byly využity ke vzletu z normální vodorovné dráhy a po dosažení určité výšky byl tah snížen a OK-GLI klouzal zpět na zem. To poskytlo cenné informace o letových vlastnostech Buranu.

Po vyřazení.

Letecká základna Žukovskij.

Po zrušení programu byl OK-GLI uložen v Letecko-výzkumném institutu M. M. Gromova poblíž Moskvy, kde byl vystaven během výstavy MAKS air show.

Sydney.

V roce 2000 byl Buran prodán australské společnosti Buran Space Corporation, kterou vlastní australský astronaut Paul Scully-Power. Byl rozebrán a přes Göteborg převezen lodí do Sydney. Zde byl několik let k vidění jako turistická atrakce v Darling Harbour.  OK-GLI byl vystaven během letních olympijských her v Sydney. Návštěvníci mohli chodit kolem i uvnitř raketoplánu (chodník byl postaven podél nákladového prostoru). Následně majitelé skončili v konkurzu a stroj byl rok uložen na oploceném parkovišti, chráněn jen obyčejnou plachtou.  OK-GLI byl pak nabízen k prodeji v radiové aukci v Los Angeles' News 980 KFWB-AM s vyvolávací cenou 6 milionů dolarů, avšak nedorazila žádná skutečná nabídka.

Technikmuseum Speyer.

Dne 4. března 2008 OK-GLI začal svou cestu po moři do Technikmuseum Speyer, kde byl zrekonstruován a slouží jako průchozí exponát výstavy.

Zkušební lety.

OK-GLI provedl 9 pojezdových zkoušek a 25 testovacích letů. Všechny testy a lety byly provedeny na Bajkonuru.

OK-GLI (v programu Buran označen BTS-02) je testovací raketoplán programu Buran. Byl postaven v roce 1984 a využit pro 25 zkušebních letů v letech 1985 až 1988. Nyní se nachází v Technikmuseum Speyer v Německu.