Před nástupem.

Stefan se sice narodil jako prvorozený syn srbského krále Milutina, ale podle dohody mezi Milutinem a jeho starším bratrem Dragutinem se měl Milutinovým nástupcem stát Dragutinův syn Vladislav. Již v raném dětství (asi roku 1285) posloužil Stefan svému otci a vlasti jako rukojmí u tatarského vládce Nogaje, který napadl Bulharsko a začal ohrožovat i Srbsko. Krátce po roce 1293 se mu však podařilo uprchnout. Po návratu se Stefan oženil s Theodorou, dcerou bulharského cara Smilece. Někdy před rokem 1299 král Milutin zapudil princovu matku Annu-Helenu a roku 1299 se oženil s dcerou byzantského císaře Andronika II. Palailoga Simonidou (řecky "Simonis"), které bylo v době sňatku 5 let. Tento sňatek měl vliv na pozdější Milutinovu probyzantskou politiku, díky které se dostal později se Stefanem do sporu. Asi někdy po roce 1300 obdržel Stefan do správy Zetu a Travuňsko, čímž se měl připravovat na budoucí vládu v Srbsku, kterou mu Milutin chtěl předat i přes dřívější dohodu s Dragutinem. Roku 1314 však nedočkavý Stefan povstal proti otci Milutinovi. Nebyl však úspěšný (na rozdíl od jiných příslušníků dynastie Nemanjićů – strýce Stefana Dragutina a syna Stefana Dušana). Otec syna porazil syna v bitvě u Skadaru a Stefan nevyvázl bez trestu – prý byl otcem oslepen a podlán s celou rodinou do Konstantinopole. Správy Travuňska a Zety se ujal osobně král Milutin. Stefan si v konstantinopolském žaláři pobyl sedm let. Roku 1321 byl princ stařičkým otcem povolán do vlasti, aby po očekávané smrti starého krále převzal královský titul a vládní otěže. Tak se také po Milutinově smrti v říjnu téhož roku stalo a Stefan, kterému se částečně uzdravil zrak, se ujal jako Stefan Uroš III. vlády.

Počátky vlády.

Téhož roku (1321) vypukla v byzantské říši občanská válka mezi císařem Andronikem II. Palailogem a jeho stejnojmenným vnukem. Krátce po vypuknutí sporu se čerstvý vdovec Stefan oženil s vnučkou Andronika II., ale nemohl v jeho prospěch moc zasahovat, protože se proti němu v Srbsku postavil bratr Konstantin a bratranec Vladoslav (v království Srem vládl jako Stefan Vladislav II.). Spor nakonec dopadl vítězně pro Stefana Uroše, který ovšem pozbyl Dyrrhachion (srbsky Драч, Drač) ve prospěch Filipa z Tarentu, titulárního císaře konstantinopolského. Vladislav nakonec prchnul do Uher, kde později zemřel. Roku 1324 přibyl k Andronikovi Mladšímu i další nepřítel Srbska – bulharský car Michal Šišman, který zapudil Štěpánovu sestru Annu-Nedu a oženil se se sestrou Andronika Mladšího (mimo jiné sestrou Štěpánovy choti) Theodorou Palailogos. Štěpán tehdy jen na zásah arcibiskupa Danila II. nezaútočil na Bulharsko. Situace se ovšem změnila roku 1328, kdy vítězstvím Andronika Mladšiho skončila občanská válka v Byzanci. Andronikos II. byl sesazen a uchýlil se do kláštera a Andronikos Mladší se jako Andronikos III. ujal vlády. Nový císař ovšem uzavřel proti Stefanovi spojenectví s Michailem Šišmanem.

Bitva u Velbuždu a její následky.

Spojenci na jaře 1330 začali s ofenzívou. Naštěstí pro Štěpána se Andronikos nepřipojil k Šišmanovi a vyčkával v Makedonii. Štěpán mezitím nabídl Šišmanovi mír, ten ale odmítl. Dne 28. července 1331 se v ústí řeky Moravy setkala po delších přípravách vojska Štěpána Uroše III. a Michaila Šišmana. Oba panovníci nejspíše před bitvou uzavřeli předběžný mír, který však Stefan porušil. Pod vedením Stefanova syna, "mladšího krále" Dušana zaútočili Srbové do týlu bulharského vojska. Bitva skončila drtivým vítězstvím srbských vojsk a na památku vítězství nechal král vystavět klášter Dečani, podle něhož bývá nazýván "Dečanski". Car Michail byl v bitvě těžce raněn a na útěku zemřel. Stefanu Urošovi se vzdávalo město za městem, až se za králem dostavil nevlastní bratr zesnulého cara Michaila Belaur, který nabídl Stefanovi kapitulaci výměnou za návrat zapuzené Anny-Nedy, uznání dědičných práv jejího syna Ivana Štěpána a prohlášení dědice za cara. Štěpán na podmínky přistoupil a na bulharský trůn usedl Ivan Stefan (1330–1331), který však nevládl dlouho, protože byl roku 1331 bojary sesazen. Dny vlády Štěpána Uroše III. byly také sečteny. Proti králi povstal "mladší král" Dušan, který s pomocí šlechty otce sesadil, uvěznil v pevnosti Zvečan a ujal se jako Štěpán Uroš IV. Dušan vlády. Sesazený Štěpán ve vězení zanedlouho zemřel. Je otázkou, zda jeho smrt byla přirozená, nebo byl zardoušen.

Štěpán Uroš III. (srbsky "Стефан Урош III", Stefan Uroš III., později zvaný "Дечански", Dečanski či Dečanský (* mezi roky 1275 až 1280 – 11. listopadu 1331), syn srbského krále Stefana Uroše II. Milutina (vládl v letech 1282 až 1321) a bulharské princezny Anny, byl v letech 1321 až 1331 srbským králem z dynastie Nemanjićů.


Profesionální kariéra.

Washington Wizards (2007–2012).

Young byl zvolen šestnáctým hráčem v NBA draftu 2007 Washington Wizards. Jeho první zápas v NBA byl 15. prosince 2007 proti Sacramento Kings.  Young dosáhl nejvyššího skóre v kariéře (43 bodů) 11. ledna 2011 proti Sacramento Kings.

Los Angeles Clippers (2012).

Nick Young byl přemístěn do Los Angeles Clippers. Byl také klíčovým hráčem ve výhře nad Memphis Grizzlies na začátku play off 2012, kdy získal během jedné minuty 3 body.

Philadelphia 76ers (2012–2013).

Nick Young podepsal 12. července 2012 roční kontrakt s Philadelphia 76ers.

Los Angeles Lakers (2013–dosud).

Young podepsal smlouvu s Los Angeles Lakers 11. června 2013. A 21. července 2014 prodloužil smlouvu na další čtyři roky, 21,5 milionový kontrakt. Během sezóny 2013–14 proměnil rekord Lakers na sedm čtyřbodových her, přičemž zvýšil i osobní skóre se 17.9 body 1.5 asistencí za zápas.

Osobní život.

Jeho rodiči jsou Charles Young Sr. a Mae Young. Spolu s nimi a jeho dvěma bratry Johnem a Charlesem vyrůstal ve čtvrti Reseda v Los Angeles. Když Nickovy bylo pouhých 5 let, byl jeho starší bratr Charles zabit místním gangem. Částečně i kvůli tomu později založil Nadaci Nicka Younga proti násilí mezi gangy a zároveň pomoc lidem, kterých se toto téma jakkoliv dotýká. Mimo jiné se v roce 2007 natočil dokumentární film "Second Chance Season", vypovídající o jeho životním a příběhu a vstupu do NBA.  Youngův bratranec je sedminásobný držitel cen Grammy, rapper Kendrick Lamar.  Dne 16. března 2012 mu žena jménem Keonna porodila syna Nicka Younga Jr.  Od listopadu 2013 žil s australskou rapperkou Iggy Azalea, se kterou se po šestnácti měsících vztahu zasnoubil. Zúčastnil se i známého TV pořadu Lip Sync Battle. Nechal již několikrát potetovat. V červnu 2016 zásnuby zrušili a poté se rozešli. Údajně kvůli Nickově nevěře.

Nicholas Aaron "Nick" Young (* 1. června 1985 Los Angeles, Kalifornie) je americký profesionální basketbalový hráč. Momentálně je členem Denver Nuggets v National Basketball Association. Hraje na pozici křídla a střílejícího rozehrávače zároveň. V letech 2006 a 2007 se dostal do výběru Pac-12. Jeho snoubenkou byla australská rapperka Iggy Azalea.


Děj.

Beatrice Rasponi, převlečená za svého mrtvého bratra Federica, přijíždí do Benátek společně se svým sluhou Truffaldinem. Hledá tu svého snoubence Florinda, který jejího bratra v souboji zabil a musel utéct z Turína. Florindo skutečně později do Benátek dorazí a také si Truffaldina najme jako sluhu. Služba dvěma pánům naráz je však na Truffaldina moc, většinu zadaných úkolů poplete a dá vzniknout mnoha komickým situacím.  Mezitím si svými problémy prochází i obchodník Pantalone a jeho dcera Clarice. Federico si měl Clarici vzít, Pantalone ji však po jeho smrti zaslíbil Silviovi Lombardimu. Ten se nyní své snoubenky nechce vzdát, stejně tak si Clarice domnělého Federica nechce vzít. Jediný, kdo o přestrojené Beatrici ví pravdu, je hostinský Brighella, kterého ale Beatrice uprosí, aby její hru hrál také a neprozradil ji.  Díky Truffaldinově schopnosti poplést a zamotat úplně vše se mezitím Beatrice a Florindo dozvídají jeden o druhém, kupříkladu když Truffaldino omylem vymění jejich dopisy. Netuší však, že se ubytovali ve stejném hostinci a bydlí vedle sebe. Vše se nakonec vyřeší až ve chvíli, kdy Truffaldino "nedopatřením" řekne oběma pánům o smrti toho druhého a oba si v zoufalství chtějí vzít život. Tehdy Beatrice konečně odhalí svůj převlek a shledá se se svým snoubencem.  Když se vše konečně vysvětlí, Beatrici a Florindovi dojde, že jim Truffaldino sloužil oběma naráz. Truffaldino, který se mezitím zamiloval do Pantaloneho služky Smeraldiny, přiznává barvu a osobitým způsobem se vyzná ze své lásky.

Současnost.

Mezi nejznámější současné inscenace této hry patří provedení činohry pražského Národního divadla v režii Ivana Rajmonta s Miroslavem Donutilem v hlavní roli.

Inscenace Národního divadla.

V Národním divadle byla hra poprvé uvedena 30. června 1994. Oficiální premiéru měla 22. září 1994. Poslední, šestisté představení se konalo 27. 12. 2016.

Brněnská inscenace.

Tuto komedii mělo ve svém repertoáru od roku 2000 také Městské divadlo Brno. Zde v hlavní roli exceloval herec Martin Havelka. Hra měla derniéru 3. června 2013.

Sluha dvou pánů je klasická divadelní hra, situační komedie Carla Goldoniho z roku 1745, spadající do specifického žánru commedia dell'arte.


Vznik a vývoj.

Firma Napier se v roce 1915 zapojila do výroby motoru R.A.F.3a, o rok později začaly, na základě vládní zakázky, jednání o licenční výrobě tehdy vyvíjeného motoru Sunbeam Arab. Bylo ovšem zřejmé že ani jeden z nich není zrovna špičkovou konstrukcí na výši doby, takže majitel firmy, Montague Stanley Napier (1870 – 1931, nejmladší syn Jamese Murdocha Napiera a vnuk zakladatele firmy Davida Napiera), začal se svými spolupracovníky zvažovat zahájení vývoje vlastního motoru, který měl mít po všech stránkách lepší vlastnosti a vyšší výkony. Práce byly skutečně zahájeny v červenci 1916.  Nový motor se ve své koncepci vyznačoval řadou zajímavých a progresivních prvků, mj. uspořádáním válců ve třech řadách po čtyřech válcích (do tvaru písmene W), což vedlo ke zkrácení klikové skříně a klikového hřídele, a tedy i k úspoře hmotnosti a zmenšení rozměrů motoru, navíc kompaktní motor usnadňoval zástavbu do draku letounu (kratší klikový hřídel byl výhodnější i z hlediska snížení nebezpečí torzních kmitů). K snížení hmotnosti motoru přispělo i rozsáhlé použití hliníkových slitin, včetně použití pístů z Al. slitin (podobně tomu bylo například u osmiválců Hispano-Suiza či u rotačních motorů Bentley B.R.1 a B.R.2), čímž konstruktéři zemí Dohody významně předběhli německé konstruktéry (kupř. na motorech Mercedes D.IIIa byly použity hliníkové písty až v polovině roku 1918). Neméně nezvyklá byla krátkozdvihová koncepce, kdy zdvih pístů byl kratší než vrtání válců (tj. zdvihový poměr "L÷D" byl nižší než 1).  V následujícím roce se začal zhoršovat zdravotní stav M. S. Napiera, který tak byl nucen, ve věku 47 let, výrazně omezit svoji aktivní činnost a nadále se zabýval spíše jen základními otázkami vedení firmy. Většinu času poté strávil ve francouzském Cannes, kde byl až do své smrti 22. ledna 1931. Vedení vývoje nového motoru tak převzal A. J. Rowledge, nový šéfkonstruktér, pod jehož vedením byl vývoj motoru úspěšně dokončen (později jeden z významných techniků pracujících na vývoji leteckých motorů u firmy Rolls-Royce Limited, kam nastoupil v roce 1928).  Konstrukce motoru Lion patřila patrně k největším obchodním úspěchům firmy, ve 20. letech poháněl značné procento letounů ve výzbroji britského Královského letectva. V době největší poptávky, během roku 1927, firma dodávala 50 motorů měsíčně ("!"), což byla výroba na meziválečná léta nevídaná. Dominantní postavení neměl pouze v kategorii jednomotorových stíhacích letounů. Žádná pozdější konstrukce, a to včetně motoru Sabre, nedosáhla takového rozšíření.  Motor se ale dostal do povědomí široké veřejnosti zejména díky rychlostním soutěžím, kdy závodní „speciály“ Lion VII dopomohly Britům k získání řady vítězství. Tyto motory poháněly závodní letouny Gloster III, Gloster IV, Gloster VI Golden Arrow, Supermarine S.4 a Supermarine S.5. Známý je zejména poslední z nich, s nímž Britové vyhráli v roce 1927 Schneider Trophy (soutěž o Schneiderův pohár).

Použití.

Ze skutečně dlouhého seznamu lze kupříkladu uvést letouny Airco D.H.4, Airco D.H.9, Avro 539, Avro 555, Avro 566, Avro 567, Avro 571, Avro 572, Blackburn Blackburn, Blackburn Dart, Blackburn Ripon, Blackburn Swift, English Electric M.3 Ayr, Fairey III, Fairey Fawn, Fokker DC.I, Handley Page O/400, Handley Page V/1500, Handley Page Hendon, Handley Page Hyderabad, Hawker Horsley, Micubiši 1MT, Micubiši B1M1, Parnall Pike, Parnall Possum, Parnall Puffin, Supermarine Sea Lion, Supermarine Seagull, Supermarine Seal, Supermarine Sheldrake, Supermarine Southampton, Supermarine Swan, Vickers Vernon, Vickers Victoria, Vickers Viking, Vickers Virginia, Vickers Vivid, Vickers Vixen, Westland Dreadnought či Westland Walrus.

Napier Lion byl dvanáctiválcový letecký motor s válci do W vyvinutý a vyráběný firmou D. Napier & Son Ltd., šlo jeden z nejrozšířenějších typů leteckých motorů během 20. let XX. století.


Rozšíření.

Pochází z jihovýchodní Evropy, Malé Asie a okolí Kavkazu. V současnosti roste v celé Evropě a byla zavlečena i do Číny, obou Amerik, severní Afriky i Austrálie; místy se stává invazní rostlinou. V České republice byla odedávna jako léčivá rostlina pěstována v zahradách, dnes převládají zplaněné populace ve volné přírodě v blízkosti lidských sídel.

Ekologie.

Řimbabě obecné se nejlépe daří na teplých a osluněných stanovištích, na půdách dostatečně propustných a bohatých na živiny, hlavně dusík. Roste v zahradách, okolo zdí, v parcích, na návsích a na různých ruderálních stanovištích.

Popis.

Vytrvalá rostlina s lodyhou vysokou 30 až 60 cm. Lodyha je krátce vystoupavá až přímá, mělce rýhovaná, v dolní části lysá a v horní chlupatá a okoličnatě rozvětvená. U starší rostliny obvykle vyrůstá ze šikmého, drobnými kořínky porostlého oddenku lodyh několik. Lodyžní listy jsou střídavé, řapíkaté, měkké, světle zelené nebo žlutozelené a v obryse vejčité. Jejich čepele, 5 až 7 cm dlouhé a 4 až 5 cm široké, jsou peřenoklané se dvěma až pěti páry úkrojků které jsou vroubkovaně pilovité, na koncích tupé a na rubu hustě žláznaté. Rozemnuté listy i lodyha silně voní po heřmánku.  Dlouze stopkaté květní úbory o průměru 1,5 až 2,5 cm vyrůstají v počtu 15 až 20 v chocholičnaté latě. Úbor je tvořen ve středu rostoucími oboupohlavnými kvítky se žlutými, trubkovitými, pěticípými korunami a po obvodě 10 až 20 samičími jazykovitými kvítky s krátkou bílou ligulou. Trojřadý zákrov je zploštěle polokulovitý, zelené zákrovní listeny jsou podlouhlé a mají široký suchomázdřitý lem. Kvetou od června do září. Plody jsou vejčité nažky asi 1 mm velké, které mají na vrcholu zubatou blanitou korunku a po bocích podélná bílá žebra. Ploidie druhu je 2n = 18.

Význam.

Řimbaba obecná bývá pěstována jako okrasná a léčivá rostlina. Pěstuje se v několika kultivarech, bývají plnokvěté nebo mívají žlutavé listy. Rostliny jsou nejčastěji vysazují na obruby záhonů.  Kvetoucí nať sbírána na počátku květu obsahuje sekviterpenové laktony, mnohé silice s pinenem a bornylacetátem, třísloviny, pyrethrin, deriváty acetylenu, chrysanthemonin a další látky; nejvíce účinných látek je obsaženo v listech. V léčitelství se droga používá nejčastěji ve formě nálevu. Působí proti horečce a protirevmaticky, snižuje bolest, rozšiřuje cévy, podporuje trávení a užívá se také při menstruačních bolestech. Bývá také lékem proti migréně, rozžvýká se a spolkne preventivně jeden a při záchvatu pět čerstvých listů. Při zánětu středního ucha pomáhá vsunout do ucha čerstvý list. Z květů se vyrábí tinktura používána jako repelent proti hmyzu a léčivá mast na hmyzí kousnutí.

Řimbaba obecná ("Tanacetum parthenium") je středně vysoká, vytrvalá, aromatická rostlina s množstvím drobných květních úborů podobných kopretině. Na základě nových výzkumů byl rod ("Pyrethrum") zrušen a jeho druhy, které se v české přírodě vyskytují, byly začleněny do rodu vratič ("Tanacetum").


Život před válkou.

Narodila se ve městě Ciechanów v meziválečném Polsku do asimilované židovské rodiny, řadící se mezi střední třídu tehdejší společnosti. Datum jejího narození není přesně známé; nejčastěji se uvádí rok 1921, někdy též 1923. Měla bratra a sestru, a často používala své židovské jméno Šošana. Ve dvanácti letech vstoupila do sionistického levicově orientovaného mládežnického hnutí ha-Šomer ha-ca'ir. Studovala na gymnáziu, které absolvovala s vyznamenáním.

Druhá světová válka.

Tři dny po vypuknutí druhé světové války obsadil Wehrmacht v noci ze 3. na 4. září 1939 rodné město tehdy osmnáctileté Rozy Roboty. Ta se s rodinou a příbuznými musela sestěhovat do ghetta, zřízeného v centru města, kde se angažovala v odboji, zřízeném jejím mládežnickým hnutím. V souvislosti s likvidací ciechanówského ghetta v druhé polovině roku 1942 byli zde internovaní Židé deportováni do vyhlazovacích táborů Treblinka a Auschwitz. Rozu Robotu s rodinou nacisté zařadili do transportu do druhého zmíněného tábora, kde jako jediná z rodiny po příjezdu přežila selekci, při níž nacisté rozřazovali všechny nové vězně do dvou skupin: jednu poslali na nucené práce, druhou na smrt do plynových komor. Zpočátku ji věznili v ženské sekci tábora Auschwitz I, avšak v souvislosti s přesunem této sekce byla následně umístěna v táboře Auschwitz II – Birkenau. Zde pracovala v tzv. Kanadě (skladišti, oficiálně nazvaném ) v ženské skupině, jež měla za úkol třídit oblečení a osobní věci lidí, kteří byli zavražděni v plynových komorách. Postupem času ve skupině dosáhla relativně vysokého postavení, a zorganizovala v ní odbojovou skupinu, s níž kontaktovala židovský odboj v táboře.

Příprava povstání.

V březnu 1943 Robotu kontaktoval ciechanówský rodák Noa Zabladowicz z židovského odboje s žádostí o pomoc. Vysvětlil jí, že v táboře plánují povstání, jehož součástí bude i vyhození plynových komor a krematorií do povětří. Za tím účelem ovšem potřebovali výbušniny v podobě střelného prachu (některé zdroje hovoří o dynamitu) z muniční továrny Weichsel-Union-Metallwerke, nacházející se v rozsáhlém komplexu tábora Auschwitz, v níž se vyrábí dělostřelecké granáty. Dva členové odboje, kteří v továrně pracují, se již pokusili zkontaktovat židovské vězeňkyně z úseku vyrábějící střelný prach (), ale pro přísný zákaz styku mezi muži a ženami a zvýšený dohled nad pracovnicemi tohoto úseku se jim to nepodařilo. V rámci odboje proto padlo rozhodnutí, že by navázání kontaktu mělo proběhnout přes prostředníka v táboře Birkenau, kde dívky žily. Jelikož řada z nich pocházela z Ciechanówa a Robota se s nimi znala, ujala se organizování pašování výbušnin.  Během krátké doby se jí podařilo dát dohromady skupinu dvaceti židovských dívek, které z továrny potají pronášely malé množství výbušnin. Patřily mezi ně zejména Ester Wajcblum (* 1924), Ala Gertner (* 1912) či Regina Safirsztain (* neznámé), a kromě nich též Hanele Wajcblum (Esteřina sestra), Faige Segal, Mala Weinstein, Hadasa Zlotnicka a řada dalších, jejichž jména nejsou známá. Množství materiálu, který se takto během jednoho dne podařilo propašovat, odpovídalo přibližně jedné až třem čajovým lžičkám. Ne každý den však byl úspěšný. Mezi zdroji nepanuje shoda, zda byl pronášen střelný prach či dynamit. V obou případech se způsoby pašování různily. Střelný prach dívky pronášely pod nehty, zabalený v kousku látky či papíru, nebo v malé krabičce od zápalek. Dynamit, v podobě malých tenkých koleček, připomínající knoflíky, pronášely rovněž v malých krabičkách od zápalek, které ukrývaly mezi ňadry, či je zapošily do lemu svého oblečení. Výbušniny si mezi sebou postupně předalo množství vězňů, než je Robota předala odbojové skupině v Sonderkommandu (zvláštním oddílu, určeném pro práci v plynových komorách a krematoriích). Trvalo přes rok, než se podařilo propašovat dostatek materiálu, aby se mohlo povstání realizovat. Výbušná zařízení pomohl Sonderkommandu vyrobit ruský válečný zajatec a specialista na výbušniny Timofej Borodin (). Byla ukrytá ve starých plechovkách od sardinek, které členové odboje schovali na řadě míst, včetně krematorií.

Povstání.

Podle plánu mělo Sonderkommando synchronizovat své povstání s všeobecným táborovým povstáním, které mělo vypuknout počátkem listopadu 1944. Nakonec však bylo všechno jinak. Přibližně o měsíc dříve, v sobotu 7. října 1944, se členové Sonderkommanda, pracující v krematoriích III a IV, dozvěděli, že 300 z nich bude přesunuto do jiného tábora. Pochopili, že je tím míněna jejich likvidace. Jelikož byl tento oddíl sestávající z vězňů přímým svědkem vyvražďování, poslali nacisté jeho příslušníky vždy po několika měsících na smrt, a na jejich místo vybrali jiné vězně. Předešlá likvidace části Sonderkommanda proběhla 24. září 1944. Ke konci téhož měsíce sloužilo v jeho řadách 663 vězňů.  Členové Sonderkommanda se proto rozhodli jednat sami. Když ráno 7. října rekapitulovali plánovanou vzpouru, zaslechl jejich rozhovor brutální kápo, který jim hrozil nahlášení příslušníkům SS. Sonderkommando se na něj vrhlo a živého jej vhodili do pece krematoria, čímž bylo povstání zahájeno. Při poledním apelu (nástupu vězňů), při němž měli předat seznam tří set svých lidí k transportu, zaútočili na dozorce kladivy, páčidly a krumpáči. Když dorazily posily SS, podpálili členové Sonderkommanda krematorium IV a vhodili připravené výbušniny do pecí krematoria, čímž budovu vyhodili do povětří (některé zdroje uvádí, že došlo ke zničení krematoria III). Požár a výbuch zaregistrovalo Sonderkommando i v dalších krematoriích v Birkenau a přidali se k povstání. Podařilo se jim přestříhat ostnaté dráty plotu kolem tábora a několik set jich uprchlo. Dohromady 250 z nich nacisté zastřelili při útěku, dalších 200 dopadli a zastřelili je v táboře. Pouhým 27 členům Sonderkommanda se podařilo úspěšně uniknout.  Všeobecné povstání v táboře nakonec nikdy nevypuklo, a vzpoura Sonderkommanda tak byla jedinou organizovanou ozbrojenou revoltou v historii tohoto vyhlazovacího tábora.

Zatčení, mučení a smrt.

Poté, co se nacistům podařilo povstání potlačit, zahájili rozsáhlé vyšetřování s cílem zjistit původ výbušnin, a jak se dostaly do tábora Birkenau. Dopadení členové Sonderkommanda byli podrobeni výslechům a mučení ze strany gestapa, to však od nikoho z nich nezískalo požadované informace o organizaci vzpoury. Po dvou týdnech (podle jiného zdroje již po třech dnech) se jim s pomocí tajných agentů podařilo vystopovat výbušniny do muniční továrny. Zatkli několik dívek z úseku vyrábějící střelný prach (Alu Gertner, Reginu Safirsztajn a Ester Wajcblum), avšak po dvou dnech výslechů a mučení, kdy nikoho z odboje neudaly, je propustili, a ony se tak navrátily zpět ke své práci v továrně. Vyšetřování však pokračovalo. Nacisté do továrny nasadili svého agenta v utajení, československého Žida jménem Eugen Koch, který vedl jednu z pracovních skupin. Tomu se nakonec podařilo zjistit jména zbývajících žen, které se na pašování podílely, což vedlo k opětovnému zatčení již zmíněné trojice, a navíc též k zadržení Rozy Roboty. Čtveřice žen byla vyslýchána v táboře Auschwitz I v bloku č. 11, známém jako „bunkr“ nebo „blok smrti“. Při výsleších je nacisté podrobovali krutému mučení, aby vyzradily jména spolubojovníků z odboje. To mělo kromě bití a mlácení zahrnovat též znásilňování a pouštění elektrického proudu do genitálií. Robotu vodili k výslechu do bloku č. 11 každý den, přičemž tento výjev z povzdálí pozorovali její spoluvězni, kteří jej popsali následovně: „Její vlasy byly zacuchané a slepené, tváře oteklé a plné modřin, že ji ani nešlo poznat, šaty měla roztrhané. Nemohla chodit, a tak byla [k výslechu] vlečena dvěma dozorkyněmi.“ Dosud nezatčené členy židovského odboje skličoval strach z toho, co by se stalo, kdyby Robota nevydržela mučení a prozradila je. Přestože jí věřili, nemohli si být jisti, a dokonce zvažovali spáchání sebevraždy.  Židovský odboj se proto odhodlal k odvážnému kroku. Jeho člen Moše Kulka se tajně obrátil na svého známého Ja'akova Kozelczyka, židovského kápa (dozorce) v bloku č. 11, s žádostí, zda by bylo možné navštívit Robotu v její cele. Ten odpověděl kladně a vzkázal, aby dotyčný přinesl lahev whisky a šišku salámu. Odboj vyslal Noa Zabladowicze, který spolu s Kozelczykem donesenou pálenkou opil přítomného dozorce z SS. Tomu poté sebrali klíče a Kozelczyk odvedl Zabladowicze do cely k Robotě. Následující slova jsou Zabladowiczovým popisem této události: Předtím, než Zabladowicz od Roboty odešel, napsala pro své přátele z odboje dopis na rozloučenou. V něm je ubezpečila, že jediné jméno, které při výsleších prozradila, bylo jméno mrtvého příslušníka Sonderkommanda. Vzkaz zakončila hebrejským heslem hnutí ha-Šomer ha-ca'ir – „chazak ve-emac“ (), tj. „buďte rozhodní a udatní“, pocházející z Tóry a knihy Jozue.  Všechny čtyři ženy byly 6. ledna 1945 (některé zdroje uvádí datum 5. ledna), pouhé tři týdny před osvobozením tábora Rudou armádou, popraveny oběšením. Poprava se konala za přítomnosti ostatních vězňů, a nacisté ji rozdělili na dvě části. Nejprve v noci popravili Alu Gertner a Rozu Robotu, a posléze během dne popravili Ester Wajcblum a Reginu Safirsztajn. Čtveřice žen před smrtí volala po pomstě, snažila se povzbudit spoluvězně a zpívala hymnu sionistického hnutí ha-Tikvu. Mimo jiné vykřikly „nekama!“ (), tj. „odplata!“, a již zmíněné „chazak ve-emac“ (), tj. „buďte rozhodní a udatní“. Jednalo se o poslední popravu vězňů provedenou v koncentračním táboře před jeho osvobozením. Jejich ostatky byly zpopelněny.  Ve dnech 17. až 21. ledna 1945, tedy jedenáct dní po popravě, nacisté vyhnali 58 tisíc vězňů koncentračního tábora na pochod smrti směrem do vnitrozemí nacistického Německa. Přibližně 15 tisíc jich během pochodu zemřelo, zbytek uvěznili v různých koncentračních táborech (Bergen-Belsen, Sachsenhausen, Ravensbrück). Když sovětská Rudá armáda koncentrační tábor 27. ledna 1945 osvobodila, nalezla v něm 7 tisíc vězňů.

Památka.

Dne 7. října 1994 byla ve státním muzeu Auschwitz-Birkenau u příležitosti 50. výročí povstání Sonderkommanda odhalena pamětní plaketa před blokem č. 27 v táboře Auschwitz I k uctění Rozy Roboty, Aly Gertner, Ester Wajcblum a Reginy Safirstztajn.  V roce 2008 byla v australském Sydney v domově pro židovské seniory slavnostně odhalena brána, nesoucí její jméno –. Na připomenutí její památky má zásluhu Sam Spitzer, přeživší holocaustu, jehož sestra v koncentračním táboře Auschwitz s Robotou spolupracovala na pašování výbušnin. Součástí brány je pamětní plaketa, na které se píše: „Desítky tisíc lidí, potomci přeživších z Auschwitz-Birkenau, včetně dětí, vnuků a pravnuků, vděčí za svůj život odvaze a mlčení těchto žen.“

Roza Robota (:, :, "Roža Robota"; 1921, Ciechanów – 6. ledna 1945, koncentrační tábor Auschwitz) byla účastnice židovského protinacistického odboje během druhé světové války, a to především ve vyhlazovacím táboře Auschwitz-Birkenau, kam ji v roce 1942 deportovali z rodného severopolského města Ciechanów. Patřila mezi organizátory tajné operace, při níž se z muniční továrny do vyhlazovacího tábora pašoval střelný prach, který členové Sonderkommanda (zvláštního oddílu, určeného pro práci v plynových komorách a krematoriích) použili 7. října 1944 k židovskému povstání v táboře, při němž bylo mimo jiné zničeno jedno z tamních krematorií. Po rychlém potlačení vzpoury nacisté zahájili rozsáhlé vyšetřování, při němž gestapo odhalilo její podíl na celé akci. Po zatčení ji při výsleších mučili, aby vyzradila další židovské odbojáře. Nikoho ale neprozradila, a tak ji 6. ledna 1945, pouhé tři týdny před osvobozením tábora Rudou armádou, společně se třemi dalšími ženami popravili oběšením.


Reprezentace.

V roce 1986 odehrál za americkou juniorskou reprezentaci mistrovství světa do 20 let v Kanadě, kde získal bronz. Účastnil se v dresu dospělého národního týmu i světového šampionátu 1987 v Rakousku (7. místo).

Kariéra.

Rodný Michigan opustil v roce 1984, kdy začal nastupovat za Verdun Jr. Canadiens v kanadské juniorské lize QMJHL. Zde za dva roky nasbíral 269 bodů ve 137 zápasech, kromě individuálních úspěchů se svým týmem jednou triumfoval v soutěži (1985).  Jeho kariéru v NHL odstartoval draft 1986, kde si jej jako druhého celkově vybral klub Los Angeles Kings. Ve své premiérové sezoně 1986/87 za kalifornský klub zazářil a vysloužil si místo v All rookie týmu. Ve věku 18 let a 244 dní dal svůj 30. gól, což jej dělá dodnes třetím nejmladším hráčem, kterému se to povedlo. V ročníku 1987/88 nastřílel 55 branek a nasbíral 107 bodů, žádný jiný hráč narozený v USA předtím za jednu sezonu v NHL více bodů nestřádal. Pouze Wayne Gretzky dal 50 branek za sezonu v nižším věku. V utkání proti Calgary Flames dal 20. března 1988 čtyři branky jako třetí nejmladší hráč v historii ligy (19 let a 254 dní), podobný kousek se navíc nepovedl žádnému dalšímu teenagerovi až do sezony 2013/14 (v té to dokázal Tomáš Hertl ve věku 19 let a 330 dní).  Po sezoně se stal Carson součástí jedné z největších výměn v historii NHL, kdy byl společně s Martinem Gelinasem, třemi prvními volbami draftu a 15 miliony dolary vyměněn právě za Wayna Gretzkyho a dva jeho spoluhráče do Edmonton Oilers. Výměna je občas označována "Obchod století".  Sezona 1988/89 byla provázena nespokojeností fanoušků Oilers, kteří marně hledali ve dvacetiletém Carsonovi nového Gretzkyho. A to i přesto, že útočník nasbíral sto bodů a vysloužil si nominaci do utkání hvězd. V ročníku dal stý gól a je jedním z šesti hráčů v historii NHL, který tento počin stihli před jednadvacátými narozeninami. V úvodu další sezony byl Carson vyměněn do Detroit Red Wings, kde jeho produktivita klesla. Během ročníku 1992/93 přestoupil do Los Angeles Kings, se kterými došel až do finále play off, kde Kings podlehli celku Montreal Canadiens. V průběhu další sezony byl vyměněn do Vancouver Canucks. Rovněž Canucks prohráli ve finále Stanley Cupu, ovšem Carson nastoupil v play off pouze k dvěma utkáním, jinak plnil roli náhradníka. V létě 1994 posílil Hartford Whalers. V sezoně 1995/96 po jedenácti odehraných utkáních mužstvo opustil, stejně jako celou NHL. Sezonu dohrál ve švýcarské lize za HC Lausanne. V letech 1996-98 nastupoval ještě v nižší americké IHL za Detroit Vipers (v ročníku 1996/97 získali Vipers mistrovský titul).

Ocenění.

NHL  QMJHL

Mimo led.

Hráčova rodina je řeckého původu, jeho dědeček se před emigrací do USA jmenoval Kyriazopoulosem. Po hokejové kariéře se Carson stal finančním poradcem. Žije v Michiganu a je otcem čtyř dětí.

James Charles Carson (* 20. července 1968 v Southfieldu, Michigan, Spojené státy americké) je bývalý americký hokejista, který v letech 1986-96 působil v NHL.


Synonyma.

Další lidová jména: jedlovák, jedlák, máčkovják, madlovák, máselník, máslový žluťáček, lipovják, panské hříbek, panský hřib, plavák, sameťáček, smetaník, šafráník, žluťák.

Taxonomie.

Pro hřib přívěskatý se především ve starší literatuře objevuje označení "Boletus aereus", případně "Boletus aereus". Použití tohoto názvu ve smyslu hřibu přívěskatého můžeme najít např. u Krombholze, Smotlachy, Velenovského a Rickena. Odborný název "Boletus aereus" se dnes používá pro hřib bronzový. Nejednoznačnost pocházela z mykologického popisu Jeana Baptiste Francoise Bulliarda, na jejímž základě byly obě houby považovány jen za různé formy téhož druhu (bělomasou a žlutomasou).  V roce 2014 provedli američtí mykologové David Arora a Jonathan L. Frank na základě biomolekulárních analýz přesunutí řady druhů z rodu "Boletus" včetně hřibu přívěskatého do nově vzniklého rodu "Butyriboletus" (zhruba odpovídá původnímu pojetí sekce Appendiculati).

Vzhled.

Klobouk je 60 – 160 (200, případně až 220) milimetrů velký, u mladých plodnic světle hnědý až šedohnědý, u starších může dosáhnout hnědorezavého až kaštanového odstínu. Povrch se při otlačení zbarvuje hnědočerveně nebo do tmavšího odstínu hnědé.  Rourky jsou v mládí světle žluté, později jasně žluté a u starších plodnic žlutoolivové. Po rozkrojení nebo pomačkání mírně modrají nebo zelenají – změna zbarvení však může téměř chybět.  Třeň je masitý, na bázi často krátkým přívěskem kořenující. Spodní polovina může být nahnědlá, hnědě skvrnitá. Přítomna je žlutá (na otlacích hnědnoucí) síťka, která většinou sestupuje až do spodní části třeně.  Dužina je žlutá, ve středu světlejší, může být až bělavá. Ve spodní části třeně bývá nahnědlá. Po rozkrojení v místě na rourkami slabě modrá, barevný projev ale může chybět.  Hřib přívěskatý bývá často červivý – typickým znakem pro tento druh je hnědé zbarvení chodbiček červů.

Výskyt.

Jde o vzácný hřib, který preferuje teplejší oblasti nížin a pahorkatin převážně na alkalických půdách. Roste ve světlých listnatých lesích a hrázních rybníků, obvykle pod duby, buky a habry. Pilát jej řadil mezi druhy xerotermních dubo-habrových hájů na vápenci a houby dubo-habrových lesů na nevápenných půdách. Uváděl i výskyt v rámci terestrických jedlobučin – je však třeba dodat, že tehdy (1969) ještě nebyl popsán blízce příbuzný a velmi podobný hřib horský, který se oproti hřibu přívěskatému liší právě výskytem v horských oblastech pod jehličnany. Rozpor mezi výskytem v teplých nížinách pod listnáči a v horách pod jehličnany však Pilát již tehdy zmiňoval.

Rozšíření.

Hřib přívěskatý roste v Evropě. Mimoevropské nálezy (Severní Amerika, Asie, Austrálie) vyžadují bližší studium. Evropské nálezy pocházejí z následujících zemí: Belgie, Bosna a Hercegovina, Bulharsko, Černá Hora, Česká republika, Dánsko, Estonsko, Francie, Gibraltar, Chorvatsko, Irsko, Itálie, Lichtenštejnsko, Litva, Lucembursko, Maďarsko, Německo, Nizozemí, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rumunsko, Rusko, Řecko, Slovensko, Slovinsko, Spojené království, Srbsko, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko a Ukrajina.  V rámci chráněných území České republiky byl nález hřibu přívěskatého popsán mimo jiné na následujících lokalitách:

Záměna.

Hřib přívěskatý se může velice podobat hřibu růžovníku, s nímž sdílí i obdobná stanoviště. Oba druhy jsou poměrně variabilní a barva jejich klobouku se může měnit podle stáří plodnice. Hřib přívěskatý má klobouk zbarvený v odstínech hnědé, ale v důsledku rozpadu povrchové vrstvy (trichodermové hyfy) ve stáří často vystupuje odlišné zabarvení hlubší vrstvy, takže může být klobouk kaštanový nebo červenohnědý. Naopak klobouk mladých plodnic hřibu růžovníku je obvykle v mládí zbarvený růžovohnědě nebo červenohnědě, ale po rozpadu povrchového trichodermu dochází k obnažení nižší vrstvy, takže se ve stáří může barvit do okrova nebo žlutookrova. Dále se oba druhy mohou odlišovat růžovým zbarvením spodní části třeně, které je často (ne však vždy) přítomné u růžovníku.

Ochrana.

Ještě v polovině 20. století byl hřib přívěskatý považovaný za dosti hojný. V současnosti je veden v červeném seznamu hub České republiky jako téměř ohrožený druh. Neměl by se proto sbírat. Hlavními zdroji ohrožení jsou necitlivé lesnické zásahy a systematické vysbírávání plodnic houbaři.

Hřib přívěskatý ("Butyriboletus appendiculatus" ) je vzácná houba z čeledi hřibovitých. Patří mezi teplomilné barevné hřiby, které se vyskytují na prohřátých hrázích rybníků nebo ve světlých listnatých lesích nížin a pahorkatin. V posledních desetiletích je v rámci České republiky pozorován výrazný úbytek této houby.


Opatství Nejsvětější Trojice v Cava de' Tirreni

Historie.

1011: Založení Svatým Alferiem.

Zakladatel opatství byl Svatý Alferius, šlechtic ze Salerna, který se v roce 1011 uchýlil do jeskyně "Arsiccia", aby zde žil poustevnický život. To vzbudilo pozornost ze strany jeho stoupenců a ti ho pak přiměli, aby zde postavil malý klášter, na jehož základech stojí dnešní opatství. Svatý Alferius zemřel v pokročilém věku 12. dubna 1050.

11.–13. století: Svatí opati.

První tři století existence kláštera byly nádherné a plné svatosti. První čtyři opati byli církví svatořečeni ("Alferius, Lev, Petr a Costabile"), dalších osm bylo blahoslavených ("Simeone, Falcone, Marino, Benincasa, Petr II., Balsamo, Leonardo a Lev II."). Mezi těmito jmény vyniká především "Svatý Petr I.", synovec Alferia, který opatství významně rozšířil a založil mnišskou kongregaci, Ordo Cavensis, do které patří stovky kostelů a klášterů v celé jižní Itálii.

14.–15. století: Úpadek.

14. století představuje pro město Cava de' Tirreni období, ve kterém se soustředilo spíše na péči o světské statky a umělecká díla. To mělo velký dopad na opatství.  V roce 1394 udělil papež Bonifác IX. Cavě titul města, a povýšil ho na autonomní diecézi s vlastním biskupem, který však musel mít sídlo v Opatství Nejsvětější trojice, jehož kostel byl potom prohlášen katedrálou nové diecéze. Klášter už mimoto neměl být řízen opatem, ale priorem.  Další obrat nastane v roce 1431, kdy byl opat "Angelotto Fusco" jmenován kardinálem, chtěl si však udržet příjem z opatství a diecéze ve městě Cava de' Tirreni. Tím začíná pro opatství období velkého úpadku, kdy je řízeno na dálku prostřednictvím důvěrníků.

15.–18. století: Znovuzrození.

Situace se vyřešila, když poslední z těchto opatů - karidálů připojil opatství ke "Kongregaci svaté Giustiny" v Padově. Reforma už nevsazovala do čela opatství kardinála ani biskupa, ale opata, který obnovil klášterní disciplínu a studium věd a umění.  Během 16.–18. století byly v opatství provedeny také četné architektonické změny. Opat "Giulio De Palma" nechal zrekonstruovat mimo jiné i archiv s asi 15 000 pergameny z 8.–9. století a knihovnu, která uchovává mimo jiné i vzácné rukopisy a prvotisky.

19.–20. století: Zákazy.

Dne 7. června 1867 bylo opatství prohlášeno za národní památku a svěřeno do ochrany na určitou dobu komunitě mnichů, čímž se zachránilo od zničení tak, jak se to v této době stalo mnohým italským opatstvím. Od roku 1979 spravuje opatství diecézi, 4 farnosti a také svatyně v okolí.

Opatství Nejsvětější trojice v Cava de' Tirreni (italsky "Abbazia territoriale della Santissima Trinità di Cava de' Tirreni", latinsky "Territorialis Abbatia Ssmae Trinitatis Cavensis") je opatství mnichů benediktinů. Bylo založeno v 11. století a povýšeno na územní opatství v roce 1394. Nachází se asi 3 km od města Cava de' Tirreni a nedaleko Amalfinského pobřeží.


Základní typy chemických reaktorů.

Vsádkový míchaný reaktor.

Vsádkový reaktor pracuje přetržitě, na začátku cyklu se reaktor naplní reakční směsí a po dosažení dostatečného stupně konverze reakční směsi se reaktor vyprázdní. Teplota se udržuje buď přestupem tepla přes stěnu reaktoru (tzv. duplikátor), nebo pomocí topných či chladicích hadů, jimiž proudí teplonosné médium, ponořených v reakční směsi. Reakční směs je homogenizována míchadlem. Vsádkový reaktor pracuje v neustáleném stavu. Používá se při malokapacitních reakcích v nichž je alespoň jedna složka kapalná.

Průtočný míchaný reaktor.

Reaktorová nádoba i okolní zařízení jsou podobné vsádkovému reaktoru, avšak proces probíhá nepřetržitě a obvykle v ustáleném stavu. Výchozí látky jsou do reaktoru neustále přiváděny a reakční produkty odváděny. Použití je podobné jako u vsádkového reaktoru. Výkon reaktoru je vyšší, ale jeho řízení je složitější. Stupeň konverze reakční směsi závisí na střední době zdržení látek v reaktoru  formula_1  kde formula_2 je objem reakční směsi v reaktoru a formula_3 je objemový průtok na výstupu z reaktoru.

Trubkový reaktor s pístovým tokem.

Reaktor vypadá jako „trubka v trubce“. Ve vnitřní trubce probíhá reakce, zatímco ve vnější trubce proudí teplonosné médium, které udržuje teplotní režim v reaktoru. V reaktoru se uvažuje pístový tok reakční směsi. Používá se hlavně při reakcích v plynné fázi. Pracuje obyčejně v ustálením stavu. Stupeň konverze závisí na době zdržení, která je dána stejným výrazem jako u průtočného míchaného reaktoru.

Materiály.

Jako materiálu na výrobu reaktorů se používá nejčastěji ocel, dále pak litina či sklo. Materiály lze i vhodně kombinovat, například u silně kyselých reakcí je ocel potažena vrstvou keramického materiálu. Pro odolnost vůči vysokým teplotám se na stěnách používá šamot.

Chemický reaktor je zařízení v němž probíhají řízené chemické reakce. Reaktory jsou navrhovány s ohledem na mnoho aspektů chemického inženýrství, jako maximální výtěžnost produktu, efektivitu reakce vedoucí k žádanému produktu a dosažení jeho nejvyšší možné kvality při co nejnižších nákladech. Náklady tvoří především vstupní suroviny a energie na udržování potřebné teploty, tlaku a pohybu reakční směsi.


Životopis.

Jako španělský republikán byl v roce 1939 vyhoštěn do Francie. Byl rekrutován francouzskou cizneckou legií a francouzskou armádou a v roce 1940 zajat Němci. Boix, stejně jako přes 7 000 Španělů, byl v koncentračním táboře Mauthausen v období od ledna 1941 do května 1945. Od konce srpna 1941 pracoval v "Erkennungsdienst", fotografickém oddělení správy tábora, pořizoval identifikační fotografie vězňů a dokumentoval události v táboře. Dokázal zachránit a zachovat až do osvobození asi 20 000 negativů, které pořídil vedoucí oddělení SS Paul Ricken a také své vlastní snímky.  Ve dnech 28. a 29. ledna 1946 na norimberském procesu (Mezinárodní vojenský soud) byl Boix francouzským státním zástupcem povolán, aby ukázal fotografie pořízené SS v Mauthausenu. Tyto fotografie zobrazovaly podmínky, v nichž vězni žili a byli zavražděni v táboře. Byly také důkazem toho, že tábor byl znám a navštěvován vysokými vůdci Třetí říše, jako byl Ernst Kaltenbrunner, který se objevil při návštěvě tábora Mauthausen a lomu Wienergraben sousedících s táborem.  V dubnu 1946 byl Boix opět svědkem, tentokrát v americkém vojenském procesu, který se konal v Dachau proti 61 obviněným z tábora Mauthausen.  Mezi lety 1945 a 1951 pracoval Boix jako reportér ve francouzském tisku zejména pro noviny spojené s Francouzskou komunistickou stranou.  Zemřel v Paříži 7. července 1951 na selhání ledvin ve věku 30 let.

Populární kultura.

Filmy.

"Francisco Boix, A Photographer in Hell" ("Francisco Boix, Fotograf v pekle"), je dokumentární film režiséra Llorençe Solera z roku 2000. "El fotógrafo de Mauthausen" je španělský film režírovaný Marem Targaronou vydaný 26. října 2018. Fotografa ztvárnil herec Mario Casas.

Grafická novela.

Grafická románová adaptace vyprávící příběh Boixe s názvem "Le Photographe de Mauthausen" byla vydána v roce 2017 belgickým vydavatelem Le Lombardem, napsaným Salvou Rubio a kresby nakreslil Pedro J. Colombo.

Francesc Boix i Campo (španělsky "Francisco Boix Campo", 31. srpna 1920 v Barceloně – 7. července 1951 v Paříži) byl veterán španělské občanské války a fotograf, který byl uvězněn v koncentračním táboře Mauthausen. Během soudního líčení v Norimberku a Dachau zveřejnil fotografie, které sehrály roli při odsouzení nacistických válečných zločinců.


Život a dílo.

Narodil se v Marijampolė, v dnešní Litvě. Ve třinácti letech se začal učit fotografem. Do Francie přijel v roce 1930, aby studoval malířství na Académie de la Grande Chaumière. Živil se jako retušér. V roce 1933 si otevřel fotografický ateliér v 13. pařížském městském obvodu. Fotografoval portréty, svatby a společenské události. Během druhé světové války, jako Žid musel odejít z obsazené Paříže. Odešel do Ambazac, v regionu Limousin, kde přijal pseudonym Izis. Byl zatčen a mučen nacisty. Byl osvobozen francouzskými odbojáři a připojil se k podzemnímu hnutí. V té době fotografoval své společníky, včetně plukovníka Georgese Guingouina. Básník a odbojář Robert Giraud byl první, kdo o Izisovi psal v odbojovém týdeníku "Unir".  Po osvobození Francie na konci druhé světové války, Izis pořídil sérii portrétů "makistů" (venkovských bojovníků odboje, kteří byli aktivní hlavně v jižní Francii). Ateliérové fotografie oholených a upravených bojovníků působily ale nevěrohodně. V roce 1946 uspořádal první výstavu v Paříži v Galerii La Boëtie, nepřinesla mu ale komerční úspěch. Proto se vrátil k práci ve fotografickém ateliéru. V roce 1949 uspořádal druhou výstavu v Galerie Siècle. Ve stejném roce začal pracovat pro deník "Paris Match" a pracoval pro něj dvacet let; během té doby měl svobodu ve výběru témat své práce.  Spřátelil se s francouzským básníkem Jacquesem Prévertem a dalšími umělci. Fotografoval Marca Chagalla při tvorbě keramiky, práci na dekoracích pro balet Maurice Ravela "Daphnis et Chloé", okna pro synagogu při nemocnici Hadasa v Jeruzalémě či na malbách stropu Pařížské opery. Stal se hlavní postavou francouzské humanistické fotografie padesátých let dvacátého století spolu s Brassaïem, Cartier-Bressonem, Doisneauem a Ronisem.  Pro svou první fotografickou knihu "Paris des Rêves" (Paříž snů) Izis požádal spisovatele a básníky, aby krátkými texty doprovodili jeho fotografie. Kniha, která vyšla v roce 1950, měla veliký úspěch. Knihy se prodalo do roku 1966 130 000 výtisků. Zvláštní ocenění obdržel za knihu " Le Cirque d'Izis" (Cirkus Izis). Fotografoval především v Paříži, ale i v Lyonu, Marseille a Toulonu.

Israëlis Bidermanas (17. leden 1911 Marijampolė – 16. květen 1980 Paříž), známý především pod pseudonymem Izis, byl litevský židovský fotograf působící ve Francii. Proslavil se díky svým fotografiím cirkusů a Paříže. Byl jedním z nejpřednějších představitelů francouzské humanistické fotožurnalistiky.


Život.

Narodila se 14. listopadu roku 1979 v Berďansku. Žila v neúplné rodině; její matka se s jejím otcem rozešli, když byly Olze tři roky, proto nadále žila jen s matkou Marinou a babičkou Raisou. Dětství prožila jen ve velmi skromných podmínkách, jelikož se ve čtyřpokojovém bytě tísnila se šesti dospělými a dalšími dětmi.  Jako modelka byla objevena, když byla na výletě s matkou v Moskvě, ve věku 13 let. V šestnácti letech se odstěhovala do Paříže. Studovala francouzštinu a v roce 2000 se provdala za svého přítele, francouzského fotografa Cedrica Van Mola. V té době získala i francouzské občanství. Po čtyřech letech, v roce 2004, její vztah s Cedricem ale ztroskotal a manželé se rozvedli. Filmovou kariéru začala rok nato; ve Francii v roce 2005. Podruhé, o rok později, se vdala za Damiana Gabriella, amerického odborníka v oblasti mobilních telefonů. Rozešla se s ním v roce 2007. V roce 2009 se přestěhovala do Londýna. Olga je filantrop; pomáhá znevýhodněným dětem z Ukrajiny.

Kariéra.

V roce 1996, když bylo Olze Kurylenko 17 let, podepsala smlouvu s pařížskou modelingovou agenturou Madison. Následující rok, ve věku 18 let, se objevila na obálkách časopisů "Vogue" a "Elle". Zatímco pracovala jako modelka v Paříži, na dálku finančně podporovala svoji matku.  Objevila se také na obálkách časopisů "Madame Figaro" a "Marie Claire". Stala se tváří značek Bebe, Clarins, a Helena Rubinstein. Později vystupovala i v reklamách na šampony Pantene. Objevila se i v katalogu Victoria Secret.  Její první herecké vystoupení bylo v hudebním klipu. Jednalo se o klip na píseň „Love's Divine“ z roku 2003 od zpěváka Seala. Ale její skutečná filmová kariéra začala ve Francii až v roce 2005. Již v roce 2006 získala své první ocenění; jednalo se o ocenění Excellence Award pro její výkon v "L'Annulaire". Ten stejný rok byla vybrána, aby se stala tváři nového parfému "Kenzo Amour".  V roce 2007 hrála ve filmu "Hitman" s Timothym Olyphanthem. Získala i vedlejší roli v "Max Payne", a to jako Nataša. Nejvíce ji asi proslavila její role Bond girl v roce 2008 ve filmu "Quantum of Solace". Hrála tam agentku bolivijské tajné služby jménem Camille, která se spojila s Jamesem Bondem, aby pomstil smrt svých rodičů.  V roce 2008 dokonce starosta města Berďansk navrhl pojmenování ulice po Olze Kurylenko. V té době se Olga se svojí matkou setkaly s první dámou Katerynou Juščenkovou v jejím sídle.

Olga Kostjantynivna Kurylenko (; * 14. listopadu, 1979) je modelka a herečka pocházející z Ukrajiny. Proslavila se především jako Bond girl ve filmu Quantum of Solace.


Ekologie.

Není náročná na kvalitu půdy, dobře roste v písčité, hlinité nebo jílovité. Nesnáší trvalé zamokření, stanoviště musí mít dobře odvodněné. Vyhovuje půda pH neutrální i silně zásaditá a snese i částečně zasolení. Dobře zakořeněná snadno přečkává sucho, může růst solitérně na plném slunci nebo v lese v polostínu, snáší i velmi silný vítr.  Bývá součásti poloopadavých lesů rostoucích na suchých stanovištích, nebo u mořských pobřeží někdy navazuje na mangrovy. Vyskytuje se také osamoceně na skalách a pastvinách, nebo vytváří stromořadí okolo komunikací. Roste v nadmořské výšce od mořské hladiny po 1900 m, v prostředí s dešťovými srážkami 800 až 3000 mm a průměrnou roční teplotou +18 až +25 °C, nárazově snese i pokles teploty pod 0 °C.  Květy raší koncem zimy, poté počátkem jara opadají staré listy a krátce nato se objeví listy nové. Květy jsou význačným zdrojem pylu a nektaru, jsou opylovány drobným hmyzem, nejsou samosprašné. Tmavě červené plody zrají na stromech více než osm měsíců, na statném stromu se urodí až 15 000 poživatelných plodů.

Popis.

Březule balzámová roste nejčastěji jako strom dorůstající do výše 25 m, někdy keř vysoký až 5 m. Strom má poměrně krátký kmen v dospělosti široký 40 až 90 cm, rozkladité větve a nepravidelnou, rozložitou korunu. Kůra je tenká a odlupuje se v plátech, po odloupnutí je zelená a postupně dostává barvu měděně červenou. Ze stromu po poranění prýští pryskyřice vonící po terpentýnu.  Na koncích větví vyrůstají ve spirále lichozpeřené, 10 až 20 cm dlouhé, dvou až čtyřjařmé listy s řapíkem až 14 cm dlouhým. Tuhé lístky s řapíčkem bývají velké 5 až 17 × 3 až 8 mm, jsou vejčité až kopinaté, na bázi okrouhlé a vrcholu špičaté, po obvodě celokrajné, mírně asymetrické a v mládí chlupaté.  Mnohomanželná koncová nebo úžlabní květenství jsou 8 až 10 cm dlouhé laty nebo štíhlé hrozny tvořené krátce stopkatými květy. Samčí jsou tříčetné a bílé, samičí pětičetné a žlutavě bílé až zelenavě hnědé, někdy jsou uvnitř načervenalé. Kališní lístky jsou velké jen 1 mm, korunní až 3 mm. V samčím květu je deset tyčinek s prašníky, v samičím ze tří plodolistů vytvořený svrchní semeník s krátkou čnělkou s třílaločnou bliznou. Ve květenstvích občas vyrůstají i oboupohlavné květy se samčími i samičími orgány.  Plod je trojboká, asi 1,5 cm dlouhá, červenohnědá, pukající tobolka obsahující jedno bílé, 5 mm velké, trojboké semeno (míšek) obaleno červenou aromatickou dužinou. Semena bývají ptáky i savci roznášena po okolí, podržují si klíčivost asi deset měsíců.

Význam.

Březule balzámová je dřevina potřebující ke zdárnému růstu jen minimální péči. Vysazuje se jak ozdobná, červenokorá solitéra poskytující stín, tak i jako alejové stromy okolo cest. Dva až tři metry dlouhé větve zasazené do vlhké půdy obvykle zakoření a vytvoří rozložité keře (nemají svislé kořeny, jen postranní), které jsou vhodné pro živé ploty ohraničující pozemky.  Stromy rychle regenerují a mladé větve jsou v období sucha používané i jako krmivo pro dobytek. Dřevo skácených stromů slouží jako palivo nebo pro výrobu dřevěného uhlí. Je lehké, měkké a dobře se opracovává, je vhodné pro použití v domácnosti, vyrábějí se z něho dýhy, překližky, nábytek, rukojeti nářadí, zápalky a různé dekorativní předměty.  Pro vysoký obsah pryskyřice nebývají stromy napadány hmyzem, jejich mladé větvičky s pupeny listů však jsou i přes obsah pryskyřice s oblibou spásány malpami kapucínskými. Plody jsou přirozenou potravou pro opice a ptáky, krmí se jimi též i prasata, kozy i morčata.  Pryskyřice z kmene a kůry stromu se používá v léčitelství proti pocení, k léčbě úplavice, kapavky a žlutá zimnice, na popáleniny, proti revmatismu a v jihoamerických kostelech bývá součásti kadidla. Dále slouží k výrobě lepidel, laků a vodu i hmyz odpudivých povlaků. Drcená kůra a listy léčí svrab a povrchové rány, ze sušených listů se vaří vonné čaje.

Březule balzámová ("Bursera simaruba") je opadavý strom z tropických oblastí Nového světa, je nejznámější z asi 110 podobných druhů rodu březule. Dřevina je nápadná červenou, v plátech se odlupující kůrou, která je čerstvě po sloupnutí zelená a obsahuje chlorofyl.


Život.

Jeho konstrukční kancelář se sídlem v pařížské "Rue de Vaugirard" získala v roce 1957 zakázku na design velkých sérií lokomotiv BB 9200, BB 16000 a BB 25200. Arzens navrhl také panoramatický vyhlídkový vůz SNCF X 4200.  Design lokomotivy CC 40100 s šikmo dozadu skloněným čelním sklem, která při pohledu z boku prozrazuje inspiraci sprinterem zakleknutým ve startovním bloku, se stal předobrazem celé generace elektrických lokomotiv: CC 6500, CC 21000, BB 15000, BB 7200 a BB 22200. První lokomotivy tohoto designu vyrobila Alstom pro finské státní železnice, design se později rozšířil na francouzské, belgické a nizozemské série. Mimo práce pro SNCF pracoval Paul Arzens i pro pařížské RATP, pro které navrhl design a dekorace některých stanice metra.

Automobily.

Velkou senzaci vzbudil v předválečném období – době nástupu aerodynamických automobilů – futuristický kabriolet z roku 1938 nazvaný "La Baleine" ("velryba"). Dvoumístný vůz byl téměř sedm metrů dlouhý, postavený na bázi limuzíny Buick Standard z roku 1928 s šestiválcovým motorem o objemu 3487 cm3 a výkonem 66 koní. La Baleine dosahovala rychlosti téměř 160 km/h, zatímco původní Buick s běžnou karoserií jen necelých 110 km/h.  v roce 1942 následoval koncept, tříkolka "L'Œuf électrique" ("elektrické vejce"), konstruovaná z hliníku a v té době nového materiálu – plexiskla. Původně byl její pohon elektrický, zadní kolo bylo poháněno z baterií o napětí 12 voltů. Po válce byl tento pohon nahrazen zážehovým jednoválcem o objemu 125 cm3. Automobil byl schopen v městském provozu jezdit rychlostí až 80 km/h.  Paul Arzens s oběma vozy jezdil až do své smrti. Dnes jsou oba prototypy vystaveny v kolekci muzea Cité de l’Automobile – Musée National – Collection Schlumpf v Mulhouse.  Mimo designu se Paul Arzens věnoval klasickému malířství a sochařině. Ve své době byl považován za jednoho ze sta nejlepších klasických malířů na světě.

Paul Arzens (1903 – 1990) byl francouzský designér a malíř. Byl jednou z vedoucích postav průmyslového designu 20. století. Proslavil se zejména návrhy lokomotiv, vagonů a automobilů. Více než deset let byl vedoucím designérem francouzských státních drah – SNCF.


Životopis.

Raný život a kariéra.

Maria Agnes Belokosztolszky se narodila katolické rodině 30. ledna 1895 ve Vídni. Její matka byla Češka a otec Polák. Měla sestru Rosi. Po střední škole se učila opernímu zpěvu a baletu. Vystupovala pod jménem "Marianne Tolska". Na začátku 20. let se objevila v představeních v Linci, Stuttgartu a Salcburku ve spolupráci s rakouským skladatelem Nico Dostalem, zpívala operety s tenoristou Richardem Tauberem. Během této doby se dvakrát vdala a rozvedla. V roce 1924 se přestěhovala do Berlína, kde se setkala se židovským redaktorem a novinářem Hansem Goldlustem. Vzali v roce 1929. Hans neformálně přijal příjmení "Golz", aby se vyhnuli sociálnímu stigmatu spojenému v Německu s židovsky znějícími jmény, takže když se Marianne provdala, přijala příjmení Golz-Goldlust. V roce 1934 se přestěhovali do Prahy a Marianne začala pracovat jako divadelní kritička.

Odboj.

Když nacisté obsadili v roce 1939 Prahu, byl její muž zatčen. Marianne se podařilo zasadit o jeho propuštění a pomohla mu uprchnout do Anglie. Pomohla také jeho matce a sestře uniknout ze země. Ke své rodině se nepřipojila, rozhodla se zůstat v Praze, aby pomohla dalším pronásledovaným Židům. Začala ve svém domě pořádat společenská shromáždění, aby našla podobně smýšlející občany, a brzy se setkala s místním organizátorem odboje Ottokarem Zapoteckým, který řídil síť na pašování uprchlíků. Pro odboj získávala další československé i rakouské spolupracovníky, pořádala schůzky odbojářů, pomáhala židovským uprchlíkům zkontaktovat se s odbojem a pašovala peněžní prostředky. Uprchlíky ukrývala ve svém domě. Zajistila také předání důležitých informací o podmínkách v Praze české exilové vládě v Anglii.

Smrt a odkaz.

Dne 19. listopadu 1942 byla spolu s několika odbojovými spolupracovníky zatčena nacisty. Ke své práci pro židovské občany se přiznala a svým vyšetřovatelům řekla, že je jediným členem odporu ve skupině, a její spolupracovníci tak byli propuštěni. Byla uvězněna v pankrácké věznici. Ani ve vězení neustávala v psaní dopisů svým přátelům a kontaktům; motáky pašovala ven skrz donášky jídla.  Ačkoli její rodina usilovala právní cestou o její osvobození, většina právníků nebyla ochotna riskovat hněv německých úřadů její obhajobou. Česká právnička Marie Schrámek nakonec případ přijala, ale navzdory odvolání u zvláštního německého vrchního soudu a u říšského ministra spravedlnosti nebyla schopna Marianne osvobodit. V květnu 1943 byla Marianne odsouzena k trestu smrti za svou odbojovou činnost a 8. října 1943 byla popravena stětím gilotinou.  V roce 1946 byly její dopisy dopisy sestaveny a publikovány jako kniha "Žaluji," později i v německém překladu jako "Der Große Tag" (Velký den). Její příběh byl uveden v rozhlasovém vysílání, článcích a divadelní hře. V červnu 1988 jí izraelské pamětní centrum Jad vašem udělilo titul Spravedlivá mezi národy za práci na záchraně židovských uprchlíků. Na její počest byl v Jad vašemu vysazen olivovník. V roce 2011 uspořádal Památník německého odboje speciální výstavu zaměřenou na její život.

Pamětní deska.

Na domě na adrese Farského 425/4 170 00 Praha 7 – Holešovice, kde Marianne Golz-Goldlust bydlela, byla z iniciativy vlastníků bytů (SVJ Farského 425/4) instalována dvojjazyčná (česko/německy) pamětní deska věnovaná její památce. Pamětní deska byla slavnostně odhalena dne 22. ledna 2020 a je na ní uvedeno (česky): „Zde žila / Marianne Golz-Goldlust / "Spravedlivá mezi národy" / * 23. 1. 1895 Wien–Hernals / † 8. 10. 1943 Praha–Pankrác“, respektive německy: „Hier lebte / Marianne Golz-Goldlust / "Gerechte unter den Völkern" / * 23. 1. 1895 Wien–Hernals / † 8. 10. 1943 Praha–Pankrác“.

Marianne Golz-Goldlust (rozená Belokosztolszky) (30. ledna 1895 Vídeň – 8. října 1943 Praha) byla česko-německá operní zpěvačka. Během 20. let 20. století si vybudovala kariéru ve střední a východní Evropě, později se přestěhovala do Prahy a stala se divadelní kritičkou. V roce 1929 se provdala za židovského novináře Hanse Goldlusta. Když byl Hans v roce 1938 nacisty zatčen, zajistila mu jeho propuštění a následně pomohla jemu a jeho dalším příbuzným uprchnout do Anglie. Sama zůstala v Praze, aby se zapojila do odboje skrýváním židovských uprchlíků, pašováním peněz a informací přes hranice, náborem nových členů a pořádáním odbojových schůzek u sebe doma.


Původ.

"Lyon-Saint-Exupéry" bylo nejprve letiště, o plánu postavit vedle letiště i nádraží se rozhodlo až později. Jelikož většina rychlovlaků zde jen projíždí, přáli si zadavatelé, aby nádraží plnilo i funkci symbolu, který by zvýšil atraktivitu regionu. Architekt při návrhu tvaru této postmoderní budovy vycházel ze svého dřívějšího sochařského díla, které symbolizovalo oko. Tvar nádraží ale připomíná nejvíce ptáka a jako o "ptáku" se o nádraží i často mluví.

Konstrukce.

Z technického pohledu.

Hala nádraží překlenuje železniční trať jako most. Dva nízké oblouky překlenují železniční koleje; pod nimi se nacházejí nástupiště a na svém hřbetě nesou podlahu haly. Další 4 oblouky jsou vysoké a nesou střechu haly; 2 vnější drží pomyslná „křídla“ ptáka a 2 vnitřní hliníkový hřbet haly. Tyto 4 vyšší oblouky se na západní straně, která je hlavním vstupním průčelím, sbíhají v jediné betonové podpěře – „zobáku“ ptáka. Calatrava se při navrhování kleneb inspiroval zejména italským stavitelem Pierem Luigim Nervim.  Struktura stavby je jednolitá, beton je litý na místě. Zastřešení haly je hliníkové se skleněnými průzory, čímž se architekt snažil alespoň částečně sjednotit prvky na nové nádražní hale a na starších budovách sousedního letiště. Střešní převisy jsou prosklené. Kromě 6 nosných oblouků ve směru V-Z tvoří konstrukci stavby přes 600 hliníkových příček a 25 nosníků S a J fasády. Pro ověření vlastností konstrukce musel být vyvinut speciální výpočetní software.  Ve středu stavby jsou 2 kolejové tratě, po kterých se pohybují rychlovlaky bez zpomalení rychlostí 300 km/h. Proto musel být kolem těchto 2 tratí postaven betonový tunel, který chrání cestující před tlakovou vlnou. Na hřebu tunelu stojí struktura střechy nástupiště.

Z uměleckého pohledu.

Zejména v prostoru nástupišť opakuje Calatrava motiv písmene V. Ten působí velmi staticky, což je ve výrazném kontrastu s projíždějícími rychlovlaky. Sám k tomu říká: „Co se na nádraží skutečně pohybuje? Je to TGV.“  Hala je prázdný, volný prostor. Architekt si nepřál ji zaplňovat žádnými stánky, proto se na východním konci haly nachází přístavek, přezdívaný "batoh", ve kterém jsou soustředěny veškeré služby. Oblíbeným autorovým prvkem je převis, či poloviční most, a hojně jej uplatňuje jak v konstrukci stavby (převislá křídla), tak v interiéru.  Nádraží je propojeno s letištěm krytou galerií. Kvůli částečné propojenosti staveb, opakoval Calatrava při navrhování nádraží některé prvky, použité v 70. letech, při projektování letištních budov.

Doprava.

Od nádraží se podél železničního koridoru táhnou 400 m dlouhá nástupiště. Nádražím prochází celkem 6 tratí. 2 tratě slouží pro přímé spoje.  Hlavní tratě TGV spojují Paříž s Avignonem a Marseille.  Nádraží trpí především nedostatkem cestujících. Oproti očekávání, jen 0,5 % leteckých cestujících přijíždí k letišti vlakem.  20 km vzdálený Lyon s nádražím a letištěm spojuje tramvajová trať Rhônexpress.

Nádraží Lyon-Saint-Exupéry TGV (), je nádraží pro rychlovlaky TGV, které slouží jako dopravní uzel pro přístup ke stejnojmennému mezinárodnímu letišti. Někdy se o něm hovoří též jako o nádraží Satolas, podle blízké obce. Autorem neobvyklé stavby je španělský architekt Santiago Calatrava.


Šíření melodie Tichá noc.

Poté co poprvé zazněla v kostele sv. Mikuláše v Oberndorfu, nastalo kolem této melodie ticho. Je možné, že ji sám Gruber příležitostně hrál, nebo že ji hrál autor textu Joseph Mohr, na nových místech svého působení, když v roce 1819 opustil Oberndorf, avšak v tomto období píseň nikoho příliš nezaujala, aby se stala slavnou.  Když v roce 1821 opravoval varhany kostela v Oberndorfu Carl Mauracher, známý varhaník z Fügen v Zillerthalu, objevil při práci na varhanách noty této písně. Zaujalo ho to natolik, že si je odnesl domů a dal je místnímu varhaníkovi, kterému se píseň natolik zalíbila, že ji nadšeně šířil dál. V kraji působilo několik rodin, které se věnovaly pěvecké činnosti. Byla mezi nimi i rodina Rainerova a Strasserova, která měla dílnu na výrobu rukavic. Tak při prodeji rukavic po Rakousku, Německu i jinde zpívala tyrolské lidové písně a do svého repertoáru zařadila i píseň "Tichá noc". První „mediální“ informace o této písni se nachází v Lipském deníku "Leipziger Tagesblatt", který píše o vystoupení sourozenců Strasserových a krásné tyrolské písni "Stille Nacht". O rok později píší tytéž noviny: „Kéž by sourozenci Strasserovi byli v co nejlepší kondici, aby se jim znovu v této předvánoční době povedlo zazpívat překrásnou píseň Tichá noc“. Píseň se začala šířit lavinovitě. Již v roce 1838 se nachází tato píseň v oficiálním lipském zpěvníku a v roce 1843 se dokonce stává součástí německého hudebního fondu. Zároveň překročila hranice náboženských konfesí, takže ji přijímají i protestanti. Důvodem je, že autor textu Joseph Mohr, pro kterého by jako pro katolického kněze byl typický mariánský kult, text pojal kristologicky, totiž že hlavní postavou písně je Kristus a jeho vykupitelské poslání. Tak se stalo, že se píseň stala součástí jak katolického, tak i protestantského prostředí a píseň byla nadále chápána interkonfesionálně.  Dalším důležitým momentem pro šíření písně byl rok 1839, kdy ji pěvecká rodina Rainerových začala zpívat při svém čtyřletém turné po USA. Nejprve se tak stalo v New Yorku v Trinity Church na Wall Street v Manhattanu. O několik let později se už její záznam nacházel v mnoha zpěvnících různých amerických církví. V roce 1840 to bylo u baptistů, v roce 1849 u metodistů a následovaly další. Velký počet misionářů mnoha církví ji začal šířit do celého světa. Díky pěveckým sborům z okolí Salzburku se začala šířit také po Evropě. Do poloviny 19. století se zřejmě dostala i do Čech a na Moravu. Byla považována za typickou tyrolskou lidovou píseň a jména autora hudby Franze Xavera Grubera a textu Josepha Mohra se začala uvádět až o mnoho let později, takže se autoři za svého života přílišné slávy nedočkali.  V roce 1854 se začala zajímat královská pruská dvorní kapela v Berlíně o autorství této písně a napsala sborovému inspekčnímu benediktinského kláštera sv. Petra v Salzburgu P. Ambrožovi Prennsteinerovi dopis s žádostí o objasnění autorství písně "Tichá noc". Existovala totiž domněnka, že autorem je Johann Michael Heydn, bratr Josefa Heydna. V tomto období byl však členem salzburského pěveckého sboru Felix Gruber, syn Františka Xavera Grubera, který záležitost s dopisem řekl svému otci. F.X. Gruber proto napsal dopis, který objasňuje vznik této písně. Píše v něm: "„Bylo to 24. prosince roku 1818, když výpomocný duchovní Joseph Mohr v nově založené farnosti sv. Mikuláše v Oberndorfu předal tamnímu zástupci varhaníka Franzi Xaveru Gruberovi, který byl toho času také učitelem v Arnsdorfu, báseň s prosbou o napsání příhodné melodie pro dva hlasy, sbor a kytaru. Posledně jmenovaný předal ještě téhož večera hudebně nadanému duchovnímu dle jeho přání kompozici, která téže svaté noci za všeobecného aplausu byla zazpívána...“." V jiných Gruberových textech je zapsáno, že sbor zpíval té noci refrén, Gruber bas a Mohr tenor za doprovodu své kytary. Vzhledem k tomu, že F.X. Gruber o sobě píše ve třetí osobě, je to svědectví o jeho skromnosti a věrohodnosti. Bylo by totiž možné, že vzhledem k tomu, že v této době byl již Joseph Mohr šest let po smrti, že by si mohl celé autorství přivlastnit, což však Gruber neudělal, naopak z dopisu vyznívá úcta k Mohrovi. Píseň byla napsána z nezištných důvodů jako odpověď na duše lidí usoužené neustálými napoleonskými válkami a zračí se v ní společná láska Grubera i Mohra k hudbě a umění.  Kostel svatého Mikuláše v Oberndorfu poškodila povodeň na řece Salzach roku 1899 a následně byl zbourán. Dnes na jeho místě stojí kaple nazvaná Tichá noc (německy "Stille-Nacht-Kapelle").

České překlady.

Do češtiny byla "Tichá noc" přeložena víckrát. Patrně nejznámější „Tichá noc, svatá noc! / Jala lid v blahý klid...“ stejně jako méně známý „Tichá noc, svatá noc / v kteréž se nám dnes všem / narodil Spasitel náš...“ pocházejí od neznámých autorů. Dalšími překladateli byli například Václav Renč (1911–1973, „Tichá noc, přesvatá noc. / V spánku svém dýchá zem, / půlnoc odbila, město šlo spát...“), Čeněk Dušek (1843–1918, „Tichá noc, svatá noc. / Aj, Bůh sám přišel k nám...“), Rostislav Nechuta (1916–1993, „Tichá noc, svatá noc. / Však světa cizota / kolkolem leží u Betléma...“, z roku 1970) či Pavel Hájek (* 1925, „Tichá noc, svatá noc, / vánoční píseň zní...“). Verzi začínající „Tichá noc, svatá noc. / Všechno spí u jeslí“ nazpívala v roce 1969 Eva Pilarová.

Tichá noc (německy "Stille Nacht") je jedna z nejznámějších vánočních písní. Poprvé ji uvedli učitel a varhaník Franz Xaver Gruber a tamní kaplan a básník Joseph Mohr (1792–1848) v kostele sv. Mikuláše v rakouském městě Oberndorf u Salzburgu na Štědrý večer v roce 1818. Text k písni, oslavující krásu vánoční noci, napsal kaplan Mohr již v roce 1816 ve farnosti Mariapfarr. Před Vánoci 1818 zkomponoval Gruber k jeho básni melodii. Přestože byla poprvé kvůli potížím s varhanami předvedena jen v doprovodu kytary, píseň se stala brzy velmi populární. Dnes je přeložena do 300 jazyků a nářečí včetně češtiny, jako píseň je zpívána po celém světě. "Stille-Nacht-Kapelle" (Kaple Tiché noci) v Oberndorfu je dodnes turistickou atrakcí.


Život.

Pocházel z Borysthenu, starověké řecké osady na severním pobřeží Černého moře, kde se narodil okolo roku 325 př. n. l. Jeho otec byl propuštěncem a živil se prodejem solených ryb. Za manželku si vzal si ženu z nevěstince, hetéru. Když se dopustil celního podvodu, byla celá rodina prodána do otroctví. Mladého Bióna, jenž byl příjemného vzhledu, koupil jakýsi řečník a zřejmě si ho oblíbil, protože mu v závěti odkázal celý svůj majetek. To umožnilo Biónovi, aby se po jeho smrti odstěhoval do Athén a oddal se filozofii.  Seznámil se s učením platónské Akademie a školy kynické, poslouchal Theodóra z Kyrény a Theofrasta. Po způsobu sofistů konal mnohé cesty po helénistickém světě a vyučoval veřejně filozofii, hlavně v Makedonii a na Rhodu. Nějaký čas žil na dvoře makedonského krále Antigona Gonaty. Svá poslední léta prožíval v Chalkidě. Když těžce onemocněl, poslal mu prý král Antigonos dva služebníky, aby o něho pečovali. Zemřel okolo roku 255 př. n. l.

Dílo.

Bión byl spíše vzdělaným literátem než ortodoxním příslušníkem některé filozofické školy. Z kynismu převzal kritický poměr k tradiční etice, kyrénská škola ho ovlivnila svým hédonismem. Jako žák Theodóra z Kyrény měl i on kritický vztah k náboženské víře a v důvěrných hovorech prý vykládal „mnoho bezbožného".  Bývá považován za zakladatele tzv. diatribní literatury. Psal filozofické rozpravy, ve kterých pojednával populárním způsobem o různých stránkách praktické etiky. Vynikaly duchaplným stylem a sršely sarkastickými vtipy, Horatius se o nich zmiňuje jako o „hloubavých rozpravách ostrých". Bión uměl podle potřeby střídat vážný i humorný tón. Měl mysl pro divadelnost i parodii a dovedl čato rozesmát své posluchače. Eratosthenés o něm řekl, že „první oděl filozofii v květnaté roucho". Je považován za předchůdce Lúkianova. Ve svých diatribách ho napodoboval kynik Telés z Megary (3. stol. př. n. l.).  Ačkoliv Biónovy "Rozpravy" (řec. διατριβαι, diatribai) byly hojně čteny ještě i v době římského císařství, dochovalo se z nich jen několik názvů a zlomků. Některé vtipné výroky se zachovaly u Stobaia a v díle Diogena Laertia. Když se např. Bióna tázali, kdo zakouší nejvíce úzkostí, odpověděl: „Ten, kdo chce být nejvíce šťasten." Cicero ke zmínce o králi, který si v bolu rval vlasy, dodal: „K tomu vtipně poznamenává Bión, že si ten hloupý král ze zármutku vyškubává vlasy, jako by se plešatostí zármutek zmenšil."

Bión z Borysthenu (řec. Βίων Βορυσθενίτης, Bíōn Borysthenítēs; asi 325 př. n. l. – 255 př. n. l.) byl starořecký řečník, spisovatel a filozof, představitel hédonického kynismu, autor populárních filozofických přednášek, tzv. diatribní literatury.


Kariéra.

Juniorské úspěchy.

Poprvé na sebe tato 178 cm vysoká atletka upozornila v roce 1999 na prvním ročníku MS v atletice do 17 let v polské Bydhošti, kde získala zlatou medaili za 189 cm. O rok později skončila na mistrovství světa juniorů v Santiagu de Chile výkonem 185 cm těsně pod stupni vítězů, na čtvrtém místě. V červenci roku 2001 pořádalo juniorské mistrovství Evropy italské Grosseto. Čičerovová zde překonala 190 cm a vybojovala stříbrnou medaili, když výše skočila jen Ramona Popová z Rumunska. V témže roce skončila na světové letní Univerziádě v Pekingu s výkonem 185 cm na osmém místě.

Seniorské úspěchy.

První úspěchy mezi dospělými si připsala v roce 2003, když nejprve vybojovala za 199 cm bronzovou medaili na halovém MS v Birminghamu. V létě se na svém prvním mistrovství světa v Paříži umístila na šestém místě, když pokořila laťku na stojanech ve výšce 195 cm. O rok později se konalo další halovém MS v maďarské Budapešti, kde překonala ve finále rovné dva metry a získala stříbrnou medaili. Výše skočila jen další ruská výškařka Jelena Slesarenková, která zvítězila výkonem 204 cm. Na letních olympijských hrách v Athénách postoupila do finále, kde se umístila na šestém místě.  V roce 2005 získala hned dvě zlaté medaile z atletických šampionátů. Na halovém ME v Madridu překonala 201 cm a nechala za sebou domácí výškařku, Španělku Ruth Beitiaovou, která skočila 199 cm a skončila stříbrná. Na světovém šampionátu ve finských Helsinkách skončila pod stupni vítězů, na čtvrtém místě vinou horšího technického zápisu. Zlatou medaili však vybojovala na XXIII. Letní Univerziádě v tureckém İzmiru, kde k titulu stačilo překonat 190 cm. Stříbro brala Irina Kovalenková z Ukrajiny a bronz Němka Ariane Friedrichová.  Halové mistrovství světa 2006 pořádala Moskva, na domácí půdě se však ruská výškařka vinou zranění nepředstavila. Vrcholem letní atletické sezóny bylo ME v atletice ve švédském Göteborgu, kde obsadila s další Ruskou Jekatěrinou Savčenkovou sedmé místo. V roce 2007 se konalo MS v japonské Ósace, kde si ve finále vylepšila o dva centimetry osobní rekord pod širým nebem a za 203 cm získala společně s Italkou Antoniettou Di Martinovou stříbrnou medaili.  V halové sezóně 2008 předvedla nejlépe 198 cm v rumunské Bukurešti a na halovém MS ve Valencii nestartovala. Na letních olympijských hrách v Pekingu vybojovala výkonem 203 cm bronzovou medaili. Na výšce 199 cm se zachránila třetím pokusem, následné dvě výšky (201, 203) však překonala napoprvé. Medaile jí byla odebrána v roce 2016 na základě zpětného testování vzorků, které u ní odhalilo anabolický steroid turinabol.. V roce 2009 vybojovala výkonem 202 cm stříbrnou medaili na mistrovství světa v Berlíně. Závodí za armádní atletický klub v Moskvě (CSKA).  V den svých 29. narozenin skočila na ruském atletickém šampionátu v Čeboksarech 207 centimetrů, čímž si o tři cm vylepšila osobní rekord a o jeden cm vylepšila národní rekord Jeleny Slesarenkové z roku 2004. Po dvou stříbrných medailích v řadě dokázala na MS v atletice 2011 v jihokorejském Tegu získat titul mistryně světa, když porazila Blanku Vlašičovou díky lepšímu technickému zápisu.

Sezóna 2012.

Před halovým světovým šampionátem v Istanbulu pětkrát v řadě zvítězila a vždy překonala dvoumetrovou hranici. 4. února na výškařském mítinku v německém Arnstadtu dokázala zvítězit výkonem 206 cm, což je třetí nejlepší halový výkon všech dob. Výše skočila jen v roce 1992 Němka Heike Henkelová, která v Karlsruhe zdolala 207 cm a halový světový rekord 208 cm drží Švédka Kajsa Bergqvistová od 4. února 2006. 206 cm překonala jednou také Stefka Kostadinovová a Blanka Vlašičová. Vítěznou sérii Čičerovové zastavila na halovém MS Američanka Chaunté Lowe, která vybojovala výkonem 198 cm zlatou medaili. Ruska se společně s Ebbou Jungmarkovou a Antoniettou Di Martinovou podělila o stříbro.  Z důvodu přípravy na olympijské hry vynechala ME v atletice v Helsinkách. Poslední závod před olympiádou absolvovala v Londýně v rámci Diamantové ligy na mítinku Aviva, kde skončila třetí (194 cm). Na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně byla největší adeptkou na zisk zlaté medaile. Roli favoritky nakonec splnila, když se ve finále jako jediná dokázala přenést přes 205 cm. Tuto výšku zdolala napodruhé a všechny předešlé prvním pokusem. Stříbro získala překvapivě Američanka Brigetta Barrettová a bronz další Ruska Světlana Školinová, když si obě vylepšily osobní rekord na 203 cm.

Osobní rekordy.

Patří mezi sedm výškařek celé historie, které mají skočeno v hale i pod širým nebem 205 cm a více. Totéž dokázaly jen Bulharka Stefka Kostadinovová, Němka Heike Henkelová, Švédka Kajsa Bergqvistová, Belgičanka Tia Hellebautová, Chorvatka Blanka Vlašičová a Ariane Friedrichová z Německa. Dvoumetrovou hranici a vyšší zdolala celkově 38 krát.

Osobní život.

Jejím manželem je kazašský sprinter Gennadij Černovol. Dne 7. září roku 2010 se ji narodila dcera Nika.

Anna Vladimirovna Čičerovová (, * 22. července 1982, Jerevan, Arménská SSR) je ruská atletka, olympijská vítězka a bronzová olympijská medailistka, mistryně světa a halová mistryně Evropy ve skoku do výšky.


Mládí.

László se narodil roku 1869 v Budapešti jako Fülöp Laub, nejstarší syn Adolfa a Johanny Laubových, krejčího a švadleny židovského původu. Fülöp a jeho mladší bratr Marczi si v roce 1891 změnili příjmení na László.  V raném věku chtěl být Philip fotografem, a také se jím vyučoval, současně s tím studoval umění, přičemž nakonec získal místo na Národní akademii umění, kde studoval u Bertalana Székelyho a Károly Lotze. Následně studoval umění v Mnichově a v Paříži. Lászlóův portrét papeže Lva XIII. mu na mezinárodní výstavě v Paříži v roce 1900 získal velkou zlatou medaili. V roce 1903 se László přestěhoval z Budapešti do Vídně. O čtyři roky později, roku 1907 se přestěhoval do Londýna a tam následně strávil zbytek svého života, i když velmi často cestoval po světě, aby plnil zakázky.

Osobní život.

V roce 1900 se László oženil s Lucy Madeleine Guinnessovou, členkou bankovní pobočky rodiny Guinnessových a sestrou Henryho Guinnessa. Poprvé se setkali v Mnichově v roce 1892, ale po několik let jim bylo zakázáno se navzájem vidět. Pár měl 6 dětí a 17 vnoučat.  László se začal zajímat o katolicismus jako mladý muž, pravděpodobně díky jeho přátelství s manželi Valentinovi, starším bavorským párem. V roce 1894 byl pokřtěn maďarsko-katolickou církví. Jeho víra byla zvláště posílena jeho návštěvou ve Vatikánu v roce 1900, kde se setkal a namaloval stárnoucího papeže Lva XIII. László se po sňatku obrátil na anglikánství a jeho děti byly vychovávány jako protestanti. Na přednášce Fisher Society v roce 1934 řekl: „Věřím, že uctívání přírody je náboženská povinnost. V přírodě vidím nejplnější zjevení Božství a moje víra je, že jedině přijetím tohoto zjevení a snahou o jeho uskutečnění v celé jeho dokonalosti může Dokážu upřímně své uctívání “.

Pozdější život.

Lászlóovi byla od jeho patronů udělena řada vyznamenání a medailí. V roce 1909 byl udělen Královský řád Viktoriin králem Edwardem VII. V roce 1912 byl uherským králem Františkem Josefem učiněn vznešeným; jeho příjmení se pak stalo „László de Lombos“, brzy na to však znovu začal používat jméno „de László“.  Přes jeho britské občanství, jeho manželství a pět britských synů byl de László internován na více než dvanáct měsíců v letech 1917 a 1918 během první světové války pryč z Velké Británie a obviněn z navazování kontaktů s nepřítelem (napsal dopisy rodinným příslušníkům v Rakousku). Byl propuštěn z důvodu špatného zdraví a do Británie se mohl vrátit v červnu 1919.  V důsledku přepracování trpěl de László v posledních letech svého života srdečními problémy. V říjnu 1937 měl infarkt a o měsíc později zemřel ve svém domě Hyme House v londýnském Hampsteadu.  V roce 1939 byl vydán "Autorizovaný život Philipa de László" od Owena Ruttera, napsaný ve spolupráci s de László. V roce 2010 vydala společnost Yale University Press "De László, jeho život a umění" od Duffa Hart-Davise a Dr. Caroline Corbeau-Parsonsa. Jeho tvorba čítá téměř 4 000 děl, včetně kreseb.

Vyobrazené postavy.

László za svůj život namaloval portréty těchto osob:

Philip Alexius de László (maďarsky: "László Fülöp Elek"; 30. dubna 1869 - 22. listopadu 1937) byl anglo-uherský malíř, známý zejména pro své portréty královských a aristokratických osobností.


Životopis.

Mládí.

Narodila se v Seattle v americkém státě Washington učitelům dramatických umění. Když bylo Sudol 5 let, přestěhovala se s matkou do Los Angeles poté, co se její rodiče rozvedli. Poslouchala široké spektrum hudby, zahrnující Aretha Franklin, Ella Fitzgerald, a swing.  Promovala v 16 a považovala se za „pitomou a tichou“. Sudol „nepije ani nekouří nebo něco takového“. „Byla jsem nervózní“ uvedla Sudol v interview, „jít na univerzitu tak mladá. Zůstala jsem 2 roky a zkusila zjistit co zvládnu s hudbou. Když mi bylo 18, byla jsem do hudby zabraná tak moc, že sem nechtěla přestat“. V 18 Sudol odstartovala se svou první skupinou, Monro.  Sudol měla také vášeň pro literaturu, byla ponořena do děl autorů jako C. S. Lewis, E.B. White, Lewis Carroll, Anthony Trollope a Charles Dickens. Její umělecké jméno "A Fine Frenzy" je převzato z verše dramatu Sen noci svatojánské (A Midsummer-night's Dream) od Williama Shakespeara (Théseus, jednání 5, scéna 1 – "The poet's eye, in a fine frenzy rolling, Doth glance from heaven to earth, from earth to heaven"). Poté, co se sama učila na klavír, začala vkládat svou kreativní energii do psaní písní.  Krátké demo, které poslala, si okamžitě získalo pozornost u Jasona Floma z EMI, který, když navštívil její dům a slyšel ji hrát, podepsal smlouvu.

Hudební kariéra.

V březnu 2007 se Sudol objevila na "South by Southwest (SXSW)" konferenci zahájenou pro The Stooges. Krátce poté bylo její debutové album "One Cell in the Sea" vydáno s většinou pozitivním ohlasem. První single "Almost Lover" se dostal na 25. místo v "Billboard" Hot Adult Contemporary Tracks. V polovině 2007 si zajistila zahájení na turné Rufuse Wainwrighta. V březnu a dubnu 2008 Sudol oznámila vlastní turné po USA a Kanadě a v dubnu měla turné ve Francii, Belgii, Německu a Švýcarsku. V září 2008 byla hvězdou na zahajovací noci 'New Pop Festival' pořádaného German broadcaster SWR3. V listopadu 2008 se vrátila na turné do Německa, Rakouska a Švýcarska.  Její píseň "You Picked Me" byla uvedena na iTunes jako "single týdne zdarma" pro 14. srpen 2007 a VH1 nedávno uvedlo jednu ze svých "You Oughta Know" umělců. Dodatečně v říjnu 2008 "You Picked Me" bylo vybráno jako téma sítě podle SIC, Portugalské televizní sítě.  Alba se prodalo přes 300 000 kopií. V 2008 bylo vydáno v Německu, Rakousku, Švýcarsku a Polsku. V každé z těch zemí se album umístilo v top 30, s prvním singlem "Almost Lover" dosáhla 8. místa v Německu, 10. ve Švýcarsku a 5. v Rakousku. Sudol ohlásila, že pracuje na novém albu a hraje 2 písně očekávané na albu během nedávných představení ("What I Wouldn't Do", a "From Whence You Came").  Sudol je v některých směrech uzavřená osoba, ale vybudovala si pověst přístupnosti a přátelství, a pravidelně si povídá s fanoušky po svých představeních.

Vystoupení v televizi.

6. února 2008 Sudol uvedla "Come On, Come Out" na "The Late Show with David Letterman". 23. února zazpívala "Almost Lover" a "Come On, Come Out" na CBS' "Saturday Early Show". Zahrála si ve 4. řadě postavu 'Nova Kent'.

Literatura a psaní.

Sudol často uvádí literární vliv ve své hudbě. V poslední době odhalila, že usiluje také o kariéru spisovatelky. V interview řekla, že napsala dětský příběh o mluvících zvířátkách podobný Letopisům Narnie".

Alison Sudol (* 23. prosince 1984 Seattle, Washington), známá hlavně jako A Fine Frenzy (dříve Alison Monro), je americká zpěvačka, skladatelka a klavíristka. Její debutové album One Cell in the Sea bylo vydáno 17. července 2007 a dosáhlo 91. místa v žebříčku Billboard 200. Má velký úspěch v Německu, Rakousku, Švýcarsku, Polsku, Franci a v dalších zemích. Její hudba se objevuje v mnoha televizních pořadech, její píseň zazněla ve filmu Opravdový život (Sleepwaling). Ve Spojených státech si získává mnoho fanoušků svou lyrickou a poetickou hudbou a silnými emocionálními tématy.


Formát.

"The Mighty Boosh" se soustředí na příhody ze života Howarda Moona (hraje ho Julian Barratt) a Vince Noira (Noel Fielding). První série začíná a často i končí před zataženou oponou, kde Howard a Vince uvádí diváky do příběhu nebo se zde za dějem epizody ohlíží. Tuto část ale tvůrci ve druhé sérii opustili a místo toho každý díl začíná v bytě hlavních postav a diváci už se přímo neoslovují. Postavy v seriálu působí dojmem, že jsou si vědomi toho, že jsou součástí televizního pořadu, a zejména Vince často prolamuje pomyslnou čtvrtou stěnu, když se obrací na diváky a komentuje situaci.  V několika epizodách se objevují takzvané "crimps", tedy humorné nonsensové písně, které Fielding s Barrattem přednáší "a cappella" a často je doprovází drobnými gesty a mimikou. Pro texty těchto písní je typické, že většinou nedávají smysl a slova v nich nemusí navzájem souviset. Termín "crimp" se poprvé objevil ve třetí epizodě třetí řady seriálu.

Obsazení.

Ústřední obsazení tvoří pět postav:  V seriálu je řada vedlejších postav, které se v průběhu sérií objevují opakovaně:  V "The Mighty Boosh" se objevila také řada významných hostů:

Historie.

Původně rádiový pořad "The Mighty Boosh" se na televizních obrazovkách poprvé objevil v roce 2004, kdy se BBC rozhodla natočit osm dílů první řady. Do režisérského křesla usedl Paul King a produkce se ujala společnost Baby Cow Productions.  První série televizní verze "The Mighty Boosh" dále rozpracovávala děj rádiového pořadu. Poprvé byla odvysílána na BBC Three 18. května 2004. Od 9. listopadu pak běžela i na BBC Two, i když epizody byly v jiném pořadí a došlo k cenzuře některých nadávek.  Druhá řada se začala vysílat na BBC Three 26. července 2005. Třetí série potom odstartovala 15. listopadu 2007 také na BBC Three.  V roce 2012 uvedla Česká televize všechny tři řady pořadu.

The Mighty Boosh je britský komediální seriál, za jehož vytvořením stojí Julian Barratt, Noel Fielding a další herci a umělci (kteří jsou společně známí pod jménem "The Mighty Boosh"). "The Mighty Boosh" je komediální fantasy, ve kterém se pojí osobitý humor s odkazy na populární kulturu. V jednotlivých dílech se často objevují propracovaná hudební čísla z různých žánrů, například electro, heavy metal, funk nebo rap. Seriál je známý tím, že zpopularizoval styl zvaný "crimping", což jsou v podstatě drobné skladby přednášené a cappella, které se objevují ve všech třech sériích. Julian Barratt pro seriál napsal hudbu, kterou následně prezentuje s Noelem Fieldingem. Fielding zase stojí za četnými grafickými a výtvarnými prvky seriálu.


Hráčská kariéra.

František Kaberle s hokejem začínal v rodném Kladně, kde se také poprvé, v sedmnácti letech, dostal do A-týmu mužů. Zde odehrál čtyři sezóny a odešel za nabídkou, která přišla ze švédského MoDo Hockey Örnsköldsvik. Roku 1995 si poprvé oblékl národní dres a odjel na mistrovství světa. Od té doby nechyběl na žádném mistrovství až do roku 2001. Z této série si odvezl čtyři zlaté medaile (1996, 1999, 2000, 2001).  Po úspěších, kterých dosáhl na mistrovstvích světa a ve švédské Elitserien, na sebe nenechal dlouho čekat draft do klubu NHL Los Angeles Kings, který přišel v roce 1999. Z Los Angeles byl postupem času vyměněn do Atlanty Thrashers, kde se v sezóně 2001/2002 a 2003/2004 stal nejproduktivnějším obráncem týmu.  Když nastala v NHL stávka, Kaberle se vrátil do rodného Kladna, kde nastoupil v dresu tamního týmu. Avšak v sezóně přišla nabídka opět z MoDo, kam se rozhodl přestoupit. Po mistrovství světa v roce 2005, odkud si přivezl opět, již pátou, zlatou medaili, přestoupil do Carolina Hurricanes, kde se celému týmu podařilo vybojovat Stanley Cup. Zde měl velký podíl ve finálovém zápase svojí vítěznou brankou do sítě Edmontonu Oilers v sedmém zápasu série. Roku 2006 byl poprvé vybrán do reprezentačního kádru, který se zúčastnil olympijských her v Turíně.  Poté, co se nedohodl na nové smlouvě s týmem HC GEUS OKNA Kladno, přestoupil v červenci 2010 do týmu HC Eaton Pardubice, kde podepsal roční kontrakt. Po vypršení smlouvy přestoupil společně s Adamem Svobodou do týmu HC Plzeň 1929 za obránce Václava Benáka. Po sezóně v Plzni neprodloužil a ukončil kariéru.

Rodina.

Jeho otec, František Kaberle, je bývalým hokejistou. Hokejistou je i jeho mladší bratr Tomáš Kaberle. František Kaberle je rozvedený, s bývalou manželkou Kateřinou má dcery Francescu a Vanessu.

František Kaberle (* 8. listopadu 1973 Kladno) je bývalý český hokejový obránce. V roce 2008 byl uveden do Síně slávy českého hokeje. Hokeji se věnoval i jeho mladší bratr Tomáš a jejich otec František.


Obsah novely.

Příběh zachycuje muže, který se ocitá mezi skutečnou a nadpřirozenou ženou a je nucen řešit rozpor mezi domovem, znamenajícím bezpečí, a světem imaginace, který jej vzrušuje a láká. Čas děje je neurčitý (pravděpodobně pozdní středověk) stejně jako jeho místo (zámek Ringstetten leží v blízkosti pramenů Dunaje).  Rytíř Huldbrand miluje krásnou šlechtičnu Bertaldu. Předvádí před ní svou statečnost v rytířských kláních, a když mu uloží zkoušku odvahy, podnikne cestu do nebezpečného lesa. Bouře způsobí, že se rozvodní potok, ve kterém se málem utopí. Zachrání se v domku rybáře u jezera, který má překrásnou dceru. Rybář mu vypráví, že jeho skutečná dcera zmizela před patnácti lety v jezeře, a namísto ní, že se u jeho domku objevila tříletá dívka Undine, kterou vychoval. Huldabrand se do ní zamiluje a vezme si jí za ženu. Po svatbě se Undine z náladové dívky změní v jemnou a ohleduplnou ženu. Přizná se, že je ve skutečnosti rusalka. Ty stejně jako ostatní duchové živlů (elementálové) nemají duši a mohou ji získat pouze lidskou láskou. Proto ji její otec, vládce vod, poslal k lidem. Rusalčin manžel musí splnit ještě jednu podmínku – nesmí jí nikdy v blízkosti vody spílat, jinak nad ní znovu živel získá moc a ona se do něj bude muset vrátit.  Huldbrand odjede s Undine a s jejími rodiči nejprve k Bertaldě. Undinin strýc, vodní duch Kühleborn, sdělí Undine, že Bertalda je ve skutečnosti ztracená rybářova dcera. Když toto tajemství Undine odhalí, Bertalda jí podezírá z intrik a brání se svému sociálnímu pádu. Huldbrand pak obě ženy vezme na svůj hrad Ringstetten, kde opět objeví svou lásku Bertaldě. Undine zabrání Kühlebornovi v přístupu na hrad tím, že uzavře vodní kašnu na nádvoří.  Při výletu po Dunaji se na Huldbrandově lodi objeví Kühleborn. Huldbrand se neovládne a rozčilen Undinými vazbami na vodní království poruší podmínku o spílání. Kühleborn pak stáhne Undine do vody. Huldbrand je přesvědčen, že Undine je mrtvá a chce se oženit s Bertaldou. Undie se mu zjeví ve snu a varuje ho, že pokud jí zradí sňatkem s jinou ženou, bude ho muset usmrtit. Huldbrand však varování nedbá a sňatek proběhne. Před svatební nocí Bertalda trvá na tom, že se na nádvoří umyje vodou z fontány, aby omyla své pihy, o kterých je přesvědčena, že potvrzují její plebejský původ. Jakmile je víko fontány odkryto, z fontány vystoupí Undine a Huldbranda svým polibkem usmrtí. Na Huldbrandově pohřbu se Undine zjeví v podobě bílé postavy, která se nakonec změní v pramen vody lemující rytířův hrob. Svého milého tedy symbolicky objímá i po smrti.

Undine (1811, česky též jako "Rusalka") je pohádková novela, kterou napsal německý romantický spisovatel, dramatik a básník Friedrich de la Motte Fouqué. Jedná se o autorovo nejznámější dílo. Je to jedna z mála drobných prací, které z jeho rozsáhlé tvorby přežily dodnes. Novela byla přeloženo do mnoha jazyků a ovlivnila mnoho hudebních, literárních i výtvarných děl.


Oblast rozšíření.

Metasepia pfefferi se vyskytuje v tropickém Indo-Pacifiku, u pobřeží Austrálie, Nové Guineje a Filipínách, Indonésii, Malajsii.

Vzhled a chování.

Metasepia pfefferi je drobná sépie, její plášť je velký 6-8 cm, základní barva je hnědá při vyrušení rychle mění barvu na vzor tmavě hnědých, černých, bílých a žlutých skvrn na těle s rudými konci chapadel. Žije na písčitém či bahnitém dně v hloubkách od 3 do 86 metrů, je aktivní ve dne kdy loví drobné ryby a korýše, je známá tím, že sépie spíše "kráčí" po svých chapadlech než plavou. Dožívají se asi 18-24 měsíců, což však není zcela známo, protože chybí dostatečné údaje. Mezi sebou se dorozumívají změnou barvy. Pohlaví jsou oddělená. Samice se obvykle páří s více samci, vajíčka jsou průhledná a samice je klade do prasklin a různých trhlin aby je ochránila před predátory, samice vajíčka nijak nehlídá a po nakladení brzy hyne. Nedávno se zjistilo, že jsou jedovaté, což vysvětluje proč v ohrožení rychle neodplave a dál si "jde" po mořském dně.

Ohrožení.

Jak velká je populace se přesně neví z důvodu malé informovanosti o tomto druhu. Pro jídlo se neloví, ale vzhledem k nesnadnému odchovu v zajetí a zajímavému vzhledu jí mohou ohrozit odlovy pro mořské akvária.

Poznámka.

V roce 1926 (Iredale) popsal podruh sépie "Metasepia pfefferi laxior" a později (v roce 1954) ještě "Metasepia pfefferi wanda". Později po prostudování sépionu (Khromov, 1987 ) a chování živočichů (Roper and Hochberg, 1988) se tyto podruhy zrušily.

Metasepia pfefferi je druh sépie z rodu Metasepia. Do stejného rodu ještě patří "Metasepia tullbergi". Typový exemplář byl objeven v rámci expedice Challenger na "Stanici 188" v hloubce 51,2 metrů, vylovena byla jedna samice (" vyloveno jižně od Papuy, 28 sáhů, jeden exemplář, samice"), Hoyle ji pojmenoval po Dr. Georgovi Pfefferovi z Hamburského muzea. "Stanici 188" expedice navštívila 10. září 1874, stanice ležela na 9° 59’ jižní šířky a 139° 42’ východní délky, na jihu Papuy (Nová Guinea), což je v Arafurském moři. Typový exemplář je uložen v Přírodopisném muzeu v Londýně.


Biografie.

Narodila se v Meaux v departementu Seine-et-Marne v katolické rodině. Její otec, Achille Casimir Hébuterne, pracoval v pařížském obchodním domě Bon Marché.  Svoji krásnou sestru představil uměleckému společenství na Montparnassu její starší bratr André (1894–1992), který se chtěl stát malířem. Jeanne se seznámila s několika v té době strádajícími umělci a stála modelem japonsko- francouzskému malíři Léonardovi Cuguharovi Fudžitovi (1886–1968). Nechtěla však zůstat u této činnosti a hodlala se stejně jako její bratr stát výtvarnou uměnlkyní, neboť i ona měla kreslířský talent. Proto si zvolila studium na liberální Colarossiho akademii. A právě tam se na jaře 1917 setkala s Amedeem Modiglianim. Představila je izraelská sochařka Chana Orloffová (1888–1968). Jeanne se s charismatickým umělcem sblížila a oba se do sebe hluboce zamilovali. Jeanne se i přes silné námitky ze strany rodičů k Amedeovi brzy přestěhovala.

Modigliani.

Ostýchavá, tichá, mírná a křehká Jeanne, jak ji popsal švýcarský spisovatel a hudebník Charles-Albert Cingria (1883–1954), se stala prvořadým objektem Modiglianiho uměleckých děl. Na podzim 1918 se pár odstěhoval za teplejším podnebím do Nice na Azurovém pobřeží, kde Modiglianiho agent doufal, že vylepší umělcův status prodejem jeho obrazů bohatým milovníkům umění, kteří na Francouzské riviéře trávili zimu. V době, kdy dvojice pobývala v Nice, narodila se jim 29. listopadu dcera. Následujícího jara se vrátili do Paříže a Jeanne opět otěhotněla. Modigliani v té době trpěl tuberkulózním zánětem mozkových blan a k jeho velmi špatnému zdravotnímu stavu se ještě přidaly komplikace způsobené zneužíváním návykových látek.

Tragédie.

Poté co Modigliani 24. ledna 1920 ve věku 35 let zemřel, odvezli rodiče Jeanne do bezpečí domova. Avšak dva dny po Modiglianiho smrti vyskočila zoufalá Jeanne z okna bytu v 5. patře a zabila tak nejen sebe, ale i své nenarozené dítě. Její rodina, která z dceřiny smrti vinila Modiglianiho, nechala Jeanne pohřbít na pařížském hřbitově de Bagneux. Až téměř po 10 letech svolila k převezení jejích ostatků na hřbitov Père-Lachaise, aby spočinuly vedle Modiglianiho. Epitaf na jejím hrobě zní: "Oddaná družka až do krajní oběti."  Její osiřelou dceru Jeanne Modiglianiovou (1918–1984) adoptovala sestra jejího otce, která žila ve Florencii. Vyrostla, aniž cokoli o svých rodičích věděla, a teprve jako dospělá začala pátrat po jejich osudech. V roce 1958, napsala životopis svého otce, který vyšel anglicky v USA pod názvem "Modigliani: Člověk a mýtus" (Modigliani: Man and Myth).

Odkaz.

Trvalo víc než 30 let, než se podařilo přemluvit dědice Jeanne Hébuterneové, aby uvolnili její dílo pro veřejnost. V říjnu 2000 se její obrazy objevily na velké Modiglianiho výstavě v Benátkách pořádané Nadací Giorgia Ciniho. V lednu 2010 však vyšlo najevo, že vystavená díla jsou padělky. Kurátor výstavy Christian Parisot byl prasynovcem Jeanne Hébuterneové obviněn z padělání 77 kreseb a následně odsouzen k dvěma letům podmíněně a pokutě 50 000 €.

Jeanne Hébuterneová 6. dubna 1898, Meaux, Seine-et-Marne, Francie – 26. ledna 1920, Paříž) byla francouzská umělkyně známá nejlépe svým vztahem s Amedeem Modiglianim, jehož múzou poslední dva roky umělcova života byla.


Život a dílo.

Lucien Clergue se narodil 14. srpna v Arles. Od svých 7 let se učil hrát na housle. O několik let později mu jeho učitel sdělil, že už ho nemůže víc naučit. Jelikož pocházel z rodiny obchodníků, nemohl se věnovat dalšímu studiu na konzervatoři. V roce 1949 se naučil základům fotografie. O čtyři roky později na koridě v Arles ukázal své fotografie Pablu Picassovi, který chtěl vidět i ostatní snímky. Do roka a půl mladý Clergue pracoval a své snímky posílal Picassovi. Během tohoto období pracoval na sérii fotografií kočovných bavičů, akrobatů a harlekýnů "Saltimbanques". Také pracoval na sérii, jehož hlavním prvkem byla mršina.  Ilustroval celou řadu knih, mezi jinými i knihu od spisovatele Yvese Navarreho. Pořídil celou řadu snímků cikánů na jihu Francie a významně se podílel na slávě kytaristy Manitase de Platy.Jeho snímky jsou součástí celé řady sbírek známých muzeí a soukromých sbírek. Jeho fotografie byly na více než stovce samostatných výstavách po celém světě, s takovými významnými výstavami jakoje například v roce 1961 v Museum of Modern Art New York, poslední výstava organizovaná Edward Steichen s Lucienem Clerguem, Bill Brandt a Yasuhiro Ishimoto. K muzeím s rozsáhlou kolekcí fotografií Luciena Clergua patří The Fogg Museum při Harvard University a Museum of Fine Arts v Bostonu. Jeho snímky Jeana Cocteau jsou součástí stálé výstavy v Jean Cocteau Museum ve francouzském Mentonu. V USA měla premiéru výstava fotografií Jeana Cocteau ve Westwood Gallery v New Yorku.  Zemřel v roce 2014 ve věku osmdesáti let.

Přátelství s Picassem.

Dne 4. listopadu 1955 Lucien Clergue navštívil Picassa v Cannes. Jejich přátelství trvalo 30 let, až do mistrovy smrti. Kniha "Můj přítel Picasso" ("Picasso my friend") ukazuje důležité okamžiky jejich vztahu.

Rencontres d’Arles.

V roce 1968 se svým přáteli spisovatelem Michelem Tournierem a historikem Jean-Mauricem Rouquettem založili fotografický festival Rencontres d’Arles, který se pravidelně v červenci koná v Arles. Jeho díla byla prezentována na festivalu v letech 1971–1973, 1975, 1979, 1982–1986, 1989, 1991, 1993, 1994, 2000, 2003, 2007.  V roce 2007 město Arles na počest Luciena Clergua uspořádalo retrospektivní výstavu 360 jeho fotografií z období 1953 - 2007. V roce 2007 získal ocenění Lucie Award.

Akademie výtvarných umění.

V roce 2003 byl jmenován rytířem Légion d'honneur a 31. května 2006 členem Académie des Beaux-Arts při Institut de France, při otevírání oddělení věnované fotografii. Clergue byl prvním fotografem, který vstoupil na Akademii. V roce 2013 se stal jejím předsedou.

Lucien Clergue (14. srpna, 1934 Arles, Francie − 15. listopadu 2014) byl francouzský fotograf. Byl předsedou francouzské Akademie umění Académie des Beaux-Arts pro rok 2013.