Historie.

Během poloviny 20. století počet obyvatel metropole tehdejší Běloruské SSR překročil jeden milion, což se projevilo i na dopravní situaci. Koncem 60. let se objevily první plány výstavby moderního systému podzemní dráhy. Stavět se začalo 16. června 1977 a slavnostní otevření proběhlo o sedm let později, 30. června 1984. Minské metro se tak stalo prvním a jediným v Bělorusku a devátým v tehdejším SSSR. Dosud se vybudovalo 29 stanic na 38.5 km tratí a dvě depa. Metro je založené mělko; eskalátory se nacházejí pokud tak jen krátké. V celé síti jich je pouze 30.  Přestože rozpad Sovětského svazu a konec socialismu přivedly nové Bělorusko do těžké ekonomické situace, která zasáhla všechna odvětví, výstavba metra se nezastavila. Někteří lidé to přičítají k pomalé transformaci celé země, která částečně ještě funguje na principech staré velmoci. Poslední nová stanice přibyla v roce 2014, konkrétně stanice Malinovka. Plánuje se i prodloužení druhé linky a výstavba jedné či dvou dalších linek.

Budoucnost.

Metro v Minsku nemá mít jen 2 linky. Roku 2020 má být zprovozněna 3. linka, konkrétně první čtyři zastávky, a to Yubileynaya Pl. (přestup na druhou linku – stanice Frunzenskaya), Pl. Frantishka Bogushevicha, Vokzal'naya (přestup na první linku – stanice Pl. Lenina) a Koval'skaya Sloboda. V plánu je i čtvrtá linka.

Mimořádné události.

30. května 1999 se nedaleko stanice Němiga konal rockový open-air koncert sponzorovaný místním pivovarem. Kvůli silné dešťové přeháňce se stovky diváků šly schovat před deštěm do vestibulu stanice. Na kluzkých schodech jich mnoho uklouzlo a vypukla tlačenice. Ušlapáno bylo 53 lidí, dalších 250 bylo zraněno. V zemi byl vyhlášen třídenní národní smutek.  11. dubna 2011 vybuchla na nástupišti přestupní stanice Okťabrskaja bomba v době, kdy ve stanici stály soupravy metra v obou směrech. Minimálně 11 lidí bylo zabito, více než 100 lidí bylo zraněno. Událost je vyšetřována jako teroristický útok.

Statistiky.

Podle statistik z roku 2005 byla průměrná cestovní rychlost vlaků 50,5 km/h (což se řadí k nejvyšším v rámci podzemních drah v bývalém SSSR). Ve špičce je maximální interval 0:40-1:20 minuty na první a 0:40-1:30 minut na druhé lince. Nejvíce se nasazuje až třicet souprav na linku. Minské metro je čtvrté nejvíce vytížené ze všech podzemních drah v bývalém SSSR, před ním jsou Moskva, Petrohrad a Kyjev.

Stanice.

"(názvy stanic jsou uvedeny v ruštině a běloruštině, v závorce v české transkripci, a dále v českém překladu)"  1. Московская линия (Moskovskaja linija), Маскоўская лінія (Maskouskaja linija), Moskevská linka 2. Автозаводская линия (Avtozavodskaja linija), Аўтазаводская лінія (Autazavodskaja linija), linka Automobilky

Metro v Minsku (Мінскае метро) tvoří systém podzemní dráhy pod běloruským hlavním městem Minskem. Bylo otevřeno v roce 1984 a skládá ze dvou linek (Moskovskaja a Avtozavodskaja. Za den přepraví 800 000 cestujících (zhruba třetina všech, kteří v běloruském hlavním městě cestují MHD). Ti mohou využít v současnosti 29 stanic. Technické zázemí tvoří dvě depa, každá z linek má svoje.


Životopis.

Narodil se 15. května 1951 v New Yorku. Jeho matka byla italského původu, otec pocházel s Polska. Wilczek navštěvoval střední školu Martina van Burena, kde jeho rodiče a vyučující rozpoznali Wilczekův talent. Již od dětství ho velmi bavily matematické hádanky a záhady, zaujal ho také výzkum vesmíru. Rozhodl se tedy pro vysokoškolské studium matematiky. Roku 1970 získal bakalářský titul na Chicagské univerzitě, v roce 1972 magisterský titul na Princetonské univerzitě, již v této době ho ale začala zajímat fyzika, především fyzikální symetrie a elektroslabé interakce, proto nastoupil k doktorskému studiu u Davida Grosse. O dva roky později získal z fyziky doktorský titul. V Princetonu poté do roku 1981 vyučoval a získal zde i titul profesora. Následně působil na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře, Harvardově univerzitě a na Institutu pro prokročilá studia v Princetonu. Od roku 2000 zastává funkci profesora na Massachusettském technologickém institutu.  V roce 2004 získal Wilzek, jeho postgraduální vedoucí David Gross a také David Politzer Nobelovu cena za fyziku za 31 let starou práci, kdy objevili asymptotickou volnost v silné interakci. Jedná se o skutečnost, že v případě kdy k sobě budeme přibližovat dvě barevně nabité částice (barva je druh náboje v silné interakci), velikost interakce mezi nimi bude slábnout až k nule pro velmi malé vzdálenosti mezi částicemi. Naopak budeme-li od sebe částice vzdalovat, intenzita silné interakce bude rychle narůstat a znemožní nám dvě barevně nabité částice (například kvarky) pozorovat odděleně. Pokusíme-li se částici složenou z kvarků rozdělit, musíme vložit tak velké množství energie, že vzniknou dvě nové částice, v nichž budou kvarky opět pevně vázány. Tento výsledek byl nezbytný pro formulaci kvantové teorie silné interakce nazvanou Kvantová chromodynamika. Wilczekovi bylo v době objevu pouhých 21 let.  Jeho další výzkum se týkal zejména hypotetických elementárních částic zvaných axiony, z nichž by se mohla skládat temná hmota, kvazičástic anyonů a kvantové teorie pole. Podílel se však i na pracích z oblasti astrofyziky a částicové fyziky.  V současnosti se zabývá souvislostmi mezi částicovou fyzikou a kosmologií nebo kvantovou teorií černých děr.  Kromě Nobelovy ceny získal i další ocenění, například UNESCO Dirac Medal, Sakurai Prize nebo Lorentzovu medaile. V roce 2000 byl jmenován členem Nizozemské královské akademie umění a věd. O tři roky později navštívil Česko a získal zde Pamětní medaili Matematicko-fyzikální fakulty UK. V lednu 2013 obdržel čestný doktorát na Uppsalské univerzitě.  Profesor Wilczek je jedním z nejvýznamnějších žijících teoretických fyziků, je ovšem též popularizátorem vědy. Píše do časopisů Physics Today a Nature, přednáší pro veřejnost a píše knihy. Je rovněž členem Society for Science & the Public, která se snaží o šíření nejnovějších objevů mezi veřejnost. Překlad jeho publikace The Lightness of Being vyšel pod názvem Lehkost bytí i v českém překladu od Nakladatelství Paseka, Nakladatelství Argo a Nakladatelství Dokořán. Objevil se také v televizní show iluzionistů Penne Jilletteho a Raymonda Tellera, známých ateistů a skeptiků, kde byl představen jako nejchytřejší člověk, který tuto show navštívil. Frank Wilczek je ženatý s americkou bloggerkou a novinářkou Betsy Devine, mají spolu dvě dcery Amity a Miru.

Odkazy.

Externí odkazy.

anglicky:

Frank Wilczek (* 15. května 1951 New York) je americký fyzik polsko-italského původu, profesor fyziky na MIT a nositel Nobelovy ceny za fyziku (2004), kterou obdržel spolu s Davidem Grossem z Kalifornské univerzity a Davidem Politzerem z Kalifornského technologického institutu „za objev asymptotické volnosti v teorii silné interakce“.


Průběh bojů.

Operace byla zahájena 29. září nálety na uprchlický tábor v Džabalíji v Pásmu Gazy a na Nábulus na Západním břehu Jordánu. Podle Izraele se tak stalo v reakci na raketový útok Hamásu na izraelské město Sderot, při kterém zahynuly dvě děti ve věku 3 a 5 let. Při izraelském útoku v uprchlickém táboře v Džabalíji zahynuli dva palestinští mladiství. Zabit byl i jeden příslušník Hamásu.  Následující den pokračovaly izraelské nálety, při kterých zahynulo nejméně 23 Palestinců včetně civilistů. Izrael zároveň zahájil přesun tanků a budozerů do uprchlického tábora v Džabalíji. Izraelský voják byl zabit na pozorovatelně na severu Pásma Gazy. V odvetné palbě zahynuli dva Palestinci. Další dva Izraelci byli zabiti ze zálohy poblíž Gazy palestinským ozbrojencem. Ten byl následně také zabit.  V dalších dnech pokračovaly IOS v leteckých a pozemních útocích na cíle v Džabalíji, Bejt Hanúnu a Bejt Lahíji. Při těchto útocích zahynulo několik Palestinců a to jak ozbrojenců, tak civilistů. Zabiti byli i příslušníci Hamásu a Brigád mučedníků Al-Aksá, kteří se pokusili proniknout do kibucu Nachal Oz. V Pásmu Gazy byl Jásirem Arafatem vyhlášen stav nouze. Izraelská armáda začala s vytvářením tzv. nárazníkové zóny o šíři 9 km na severu Pásma Gazy, která má chránit Izrael před ostřelováním raketami ze strany palestinských ozbrojených skupin.  Od 4. října pokračovalo izraelský vojenský tlak na Pásmo Gazy. Nefungovala eletřina, netekla voda a lidé neměli přístup k lékařské pomoci. Při izraelských leteckých úderech byli zraněni dva aktivisté Hamásu.  5. října zastřelili izraelští vojáci poblíž Rafáhu třináctiletou dívku, neboť se domnívali, že má v tašce bombu. Tři ozbrojení příslušníci Hamásu byli zabiti při pokusu proniknout do kibucu Guš Katif. Podle tvrzení Palestinců byli dva civilisté zabiti v Džabaliji raketou vystřelenou z izraelského bezpilotního letounu.  6. října zahynuli 3 Palestinci poté, co jejich dům zasáhla střela z tanku. Podle tvrzení IOS bylo z domu vypáleno z protitankové zbraně. 7. a 8. října byli v Džabalii, u Wadí as-Salka a Abu Hasira zabiti další palestinští civilisté, vesměs při leteckých úderech izraelské armády. 9. října byl v Džabalíji zabit místní vůdce Hamásu Abed Rauf Nabhan při přípravě k odpálení protitankové střely. Podle tvrzení IOS byl Nabhan zodpovědný za vypálení rakety, která zabila 29. září v Izraeli dvě děti. Při zásahu střelou z izraelského tanku zahynuli v Bajt Lahija ve svém domě 2 Palestinci.  10. října byl při cestě do školy zabit izraelskou raketou učitel Mahir Muhammad, zraněno bylo devět lidí včetně čtyř dětí. Na následky střelby izraelského dronu zemřela v uprchlickém táboře Džabalija jednadvacetiletá žena. K další palbě z izraelského dronu došlo v Bejt Lahíji brzo ráno 11. října. Zraněni byli tři lidé, z toho jeden těžce. Ke smrtelnému zranění v důsledku střelby došlo v Deir Al balah, kde zemřel devětadvacetiletý Palestinec. Na následky zranění po izraelských raketových útocích zemřeli dva lidé; jeden v Bejt Hanoun a jeden v Džabalíji. Palestinci podnikli ten den proti Izraeli několik raketových útoků. Nikdo nebyl zraněn.  12. října ráno dopadlo několik minometných granátů poblíž obce Ganej Tal. Podle palestinských zdrojů zaútočili izraelští vojáci palbou na základní školu v uprchlickém táboře Chan Junis, kde zranili desetiletého chlapce. Podle izraelských zdrojů palba nebyla vedena na školu, ale na zbraňové odpalovací systémy, které Palestinci umístili na pozemku školy. Další izraelská palba byla vedena na palestinské bojovníky, kteří se snažili odpálit raketu přímo z mešity v Chan Junis. 13. října zahynul v Bajt Lahíja po izraelském vrtulníkovém útoku Mohammed Marous, dvaadvacetiletý příslušník Hamásu. Při dalším izraelském útoku zahynuli dva příslušníci Brigád mučedníků Al-Aksá. Dva mladiství byli zabiti při palbě izraelského tanku v Rafáhu. V Hebronu byl izraelskými vojáky zadržen Imad Qawasameh, zodpovědný za sebevražedné útoky, při kterých v Beerševě zahynulo v roce 2004 16 lidí. Ve večerních hodinách provedli palestinští bojovíci několik raketových útoků proti Izraeli.  14. října zaútočila izraelská armáda na uprchlický tábor v Rafáhu, kde zabila tři muže. Podle izraelského tisku dva z nich patřili k radikálním bojovníkům. 15. října varovnými výstřely zabránili vojáci izraelské armády odpálení rakety v Džabalii. Vrtulníkový útok byl zrušen po zjištění, že palestinské bojovníky doprovázejí děti, které pomájí s přenášením výzbroje a jsou zároveň palestinskými bojovníky využívány jako živé štíty. Při izraelských útocích v Džabilíji zahynulo několik Palestinců včetně čtyř radikálů z Brigád mučedníků Al-Aksá a Hamásu. Izraelský vojenský prokurátor suspendoval velitele čety z brigády Givati, který podle tvrzení svých podřízený vystřílel 5. října v Rafáhu do ležící zraněné školačky celý zásobník. V závěru dne se izraelská armáda začala stahovat od Džabalílie, Bejt Lahíje a Bejt Hanounu, zároveň ale vstoupila do Rafáhu, kde pokračovala ve vojenských akcích.  16. října ukončila izraelská armáda bojové akce a 17. října se z prostoru Gazy se začala stahovat s tím, že pokud Palestinci budou pokračovat v raketových útocích, budou izraelské vojenské akce obnoveny.

Diplomatická jednání.

Krátce po zahájení operací vyzvala americká vláda Izrael k nepoužívání nepřiměřené síly v probíhající ofenzivě. Rusko izraelskou operaci odsoudilo, zároveň ale vyzvalo palestinskou politickou reprezentaci, aby se snažila militantům zabránit v raketových útocích.  3. října připustil generální komisař UNRWA, že někteří palestinští členové této organizace jsou zároveň i příslušníky Hamásu. Později řekl, nedá se čekat, že v populaci s 30% podporou Hamásu nebudou zároveň lidé, kteří nebudou pracovat pro UNRWA.. Generální tajemník OSN Kofi Anan vyzval vyzval Izrael, aby ukončil své bojové operace v Pásmu Gazy s tím, že by vedly ke smrti desítek Palestinců včetně dětí. Zároveň vyzval palestinskou samosprávu, aby přesvědčila Hamás o nutnosti ukončit raketové ostřelování Izraele. Izraelský premiér Ariel Šaron prohlásil, že izraelské vojenská akce bude pokračovat, dokud neustanou raketové útoky proti Izraeli. V navrhované rezoluci Rady bezpečnosti OSN byl izraelský útok odsouzen a Izrael byl vyzván ke stažení svých jednotek a respektování lidských práv Palestinců. Rezoluce nebyla přijata, neboť ji 5. října vetovaly Spojené státy za to, že pomíjí teroristické útoky Palestinců proti Izraeli.  Izraelská armáda uvolnila video, na jehož základu obvinila UNRWA ze spoluúčasti na palestinských útocích. Na videu bylo dle Izraelců vidět, že do sanitky UNRWA Palestinci nakládají rakety. UNRWA obvinění odmítla s tím, že na zachycených záběrech jsou do sanitky nakládána nosítka. Izrael následně své obvinění stáhl. UNRWA uvedla, že bude požadovat omluvu po Izraeli za tvrzení, že poskytuje podporu bojovým akcím Palestinců.  16. října uvítaly Spojené státy izraelské stažení se z oblasti.

Výsledek operace.

Obě strany, jak palestinská, tak izraelská se prohlásily vítězi této války. Podle palestinského prohlášení "Hamás dosáhl vítězství nad sionistickým nepřítelem... odpor a vytvalost lidí donutily okupační sílu k ústupu, aniž dosáhla svých cílů." Podle mluvčího izraelské armády "byla narušena schopnost Hamásu odpalovat rakety z Džabaláje" a zároveň "byla zasazena tvrdá rána celé infrastruktuře Hamásu v Džalbalíji."

Lidské ztráty.

Palestinci.

Ztráty a jejich struktura se podle různých zdrojů liší:

Materiální ztráty.

Izraelská armáda během operace zbourala v Pásmu Gazy nejméně 85 domů a poškodila stovky dalších. Poškozena byla veřejná zařízení včetně škol, mateřských škol a mešit. Podle tvrzení izraelské armády řada těchto budov byla Palestinci využívána jako odpaliště pro rakety Kassám či protitankové střely.

Obvinění z válečných zločinů.

V roce 2007 požádala organizace pro lidská práva minorit v Izraeli Adalah vojenskou prokuraturu o zahájení vyšetřování událostí, k nimž došlo v průběhu operace Dny pokání. Žádost byla zamítnuta. 15. dubna 2007 požádala Adalah a další lidskoprávní organizace izraelský Nejvyšší soud o zahájení vyšetřování trestných činů s odkazem na místní a mezinárodní organizace obviňující Izrael ze spáchání válečných zločinů. 6. května 2009 rozhodl soud o slyšení a 8. prosince 2011 žádost zamítl s odůvodněním, že žádost byla podána pozdě, je příliš nekonkrétní, cíle operace byly oprávněné a trestní řízení není nejlepším nástrojem pro posouzení návrhu.

Operace Dny pokání (hebrejsky:מבצע ימי תשובה) (též operace Dny kajícnosti) je výraz používaný pro izraelskou vojenskou invazi do severní části Pásma Gazy uskutečněné od 29. září do 16. října 2004. Operace byla zaměřena na města Bajt Hanún, Bajt Lahíja a Džabalíja. Podle Izraele se v těchto městech nacházela místa, odkud byly odpalovány proti izraelským městu Sderot a izraelským osadám v Pásmu Gazy rakety Kassám, které si vyžádaly smrt dvou dětí v Sderotu. Cílem útoku bylo zabránit dalšímu raketovému ostřelování Izraele.


Vznik a vývoj.

Pavel Suchoj začal kariéru leteckého konstruktéra ve 30. letech 20. století v ruském vývojovém leteckém úřadě (v ruštině "OKB"), který řídil v té době Andrej Tupolev. V době německé invaze do SSSR v létě 1941, se Suchoj vypracoval na vedoucího své vlastní konstrukční kanceláře. Avšak přesto, že se mu podařilo navrhnout několik slibných konstrukcí, z mnoha důvodů ani jedna z nich neuspěla, přičemž v roce 1949 bylo výsledkem zavření konstrukční kanceláře. V roce 1953 se, po Stalinově smrti, podařilo Suchoji vrátit do čela své konstrukční kanceláře. Prvním úkolem obnovené kanceláře byl vývoj nové taktické a záchytné stíhačky pro vzdušné síly SSSR (VVS). Základem obou strojů měl být pokročilý motor "AL-7F" s přídavným spalováním, který se vyvíjel v továrně na výrobu motorů, jejíž šéfem byl Archip Ljulka.  Na základě doporučení získaných od Ústředního institutu aerodynamiky a hydrodynamiky (CAGI) Suchoj představil dva konstrukční návrhy, které byly velmi podobné, až na rozdílné uspořádání nosné plochy. První z nich měl delta křídlo, a tovární písmeno "T" (jako treugolnyj - trojúhelníkovitý). Byl zvažován k použití v roli taktické a zároveň i záchytné stíhačky, a nesly označení T-1 a T-3, přičemž T-3 (záchytný stíhač) měl zabudovaný radar. Druhý návrh obsahoval šípové křídlo, a byl označován jako "S" (strelovidnyj - šípovitý). Jako prototyp taktické stíhačky byl označen S-1. Oba stroje měly v přední části otvor pro přístup vzduchu k motoru a výfuk v zadní části, šípovité ocasní plochy a bublinový překryt kabiny.  Jak se ukázalo, výběr delta křídla pro záchytnou stíhačku byl dobrým krokem pro kvalitní výkon ve velkých výškách. Návrh T-1 byl zanechán, ale koncept záchytného stíhače T-3 se později vyvinul do stroje Suchoj Su-9. Koncept S-1, se šípovitým křídlem, poskytoval lepší ovladatelnost v menších výškách, čímž ho dělal vhodným na roli taktické stíhačky. Bylo uděleno povolení k zahájení vývoje, přičemž první prototyp a stroj na pozemní zkoušky byly postaveny v roce 1955. Prototyp S-1 se poprvé vznesl 8. září 1955, pilotovaný zkušebním pilotem "A. G. Kočetkovem".  Koncept S-1 byl pro sovětské letectvo velkým krokem vpřed, ale zkušební lety neprobíhaly až tak hladce. Motory AL-7F se ukázaly problematickými. Přesto bylo evidentní, že stroj měl vysoký potenciál; během zkušebního letu v dubnu 1956 s ním dosáhl pilot" V. N. Machalin" rychlosti 2 170 km/h v přímém letu, což bylo mnohem více než stanovovaly požadavky. Ještě předtím než byl stroj odeslán k vojsku na letové zkoušky, bylo uděleno povolení k produkci malé série, určené na zkoušky, pod názvem Su-7. Letadlo bylo představeno 24. června 1956 na letecké přehlídce na letišti Tušino u Moskvy. Pozorovatelé NATO mu udělili kódové označení ""Fitter"", což bylo později po zavedení novějších verzí Su-7 upravené na ""Fitter-A"".  Verze ""Fitter-A"" byla jednou z prvních sovětských nadzvukových stíhaček a trpěla podobnými omezeními jako v té době mnoho jejích protivníků - nízká výdrž, malý dolet a omezený náklad zbraní (1 000 kg). Typická výzbroj Su-7 zahrnovala: Let bez přídavných palivových nádrží byl možný, přičemž vznikl dodatečný prostor pro nesení dalších zbraní, ale to tak dramaticky zkrátilo dolet, že tato konfigurace se téměř nepoužívala.  Letadla Su-7 trpěla vysokou vzletovou a přistávací rychlostí a při troše neopatrnosti se mohlo zřítit i přes relativně vysoké rychlosti a narazit na přistávací dráhu. Kvůli tomu byly zavedeny dvojité brzdící padáky, což po přistání umožnilo prudce snížit rychlost a zamezit nehody. Na zkrácení vzletu se používaly rakety Rato, které byly po vzletu odhozeny, ale kvůli své vysoké ceně byly používány jen zřídka. Letadlo také trpělo tuhým řízením, které však bylo kompenzováno spolehlivým a efektivním autopilotem.  Mezi jeho kladné vlastnosti patřil například dvojitý kanón NR-30 jehož střelba byla nesmírně účinná. Střílel náboje ráže 30 × 155 mm, což bylo více než srovnatelný západní kanón ADEN/DEFA, střílející náboje ráže 30 × 113 mm. Letadlo bylo zároveň velmi stabilní zbraňovou platformou, bylo snadno ovladatelné, schopné letět velmi rychle a hladce těsně nad zemí a bylo nebezpečné pro jakéhokoliv protivníka, který se na něj odvážil v malé výšce zaútočit. Bylo velmi odolné, což je pro útočný bombardér velkou výhodou, jeho motor AL-7F mohl nasát i větší předměty a nepoškodil se, co by v případě srovnatelného západního motoru skončilo jeho destrukcí. Říká se, že na letadle nebylo ani jediné označení "nestoupat" a pitotova trubice byla tak pevná, že se na ní daly dělat shyby.

Varianty.

Su-7BM.

Zjistíc nedostatky u Su-7 předložilo sovětské vojenské letectvo požadavek na prodloužení doletu ještě předtím, než byl "Su-7B" zařazen do první linie. Výsledkem byl "Su-7BM", přičemž písmeno "M" znamenalo "modernizovaný". Měl instalované křídlové nádrže, jež zvýšily zásobu neseného paliva na 3 755 litrů. Také byly upraveny podkřídelní závěsníky, aby byly schopny nést čtyři 620 litrové přídavné nádrže, používané při přeletech.  Jiná zlepšení zahrnovala systém pro snížení nebezpečí nasátí cizího předmětu do motoru, za použití výfukových plynů z motoru, hnané přes potrubí do přední části, který čistil cestu před letadlem; autopilota, vylepšenou avioniku; motor" AL-7F-1-150" s tahem větším o 5% při použití přídavného spalování a vystřelovací sedadlo "KS-3". Su-7BM byl do služby zařazen v roce 1963, přičemž do roku 1965 jich bylo postaveno 290.

Su-7BKL a Su-7BMK.

Další sériově vyráběnou verzí byl Su-7BKL. Hlavní změnou oproti předchozím verzím byl nový podvozek určený k provozu v drsných podmínkách, s větším předním hydraulicky ovladatelným kolem a pomocnými ližinami přidanými na hlavní podvozkové nohy, určené pro operace na rozbahněném a zasněženém terénu. Byly zkoušeny i stroje s čistě ližinovým podvozkem, které byly překvapivě velmi zdařilé, avšak zůstalo při klasické formě podvozku. Zásoba neseného paliva byla opět zvětšena přidáním nádrže do trupu, zvýšíc tak nesené množství paliva na 4 030 litrů. Byly také zavedeny objemnější přídavné palivové nádrže, které mohly pojmout 950 a později až 1 150 litrů paliva; takové nádrže mohl Su-7BKL nést jen dvě. Další změny zahrnovaly:  Od konce 60. let často nesl Su-7 kontejner s radarovým rušičem "SPS-141". Su-7BKL byl sériově vyráběn od roku 1965, přičemž do zastavení výroby v roce 1971 bylo vyrobeno 267 ks.  Exportní verze Su-7BKL se nazývala "Su-7BMK", který byl zaveden do výroby spolu s Su-7BKL. Byl velmi podobný jako Su-7BKL, kromě podvozku, který byl převzat z verze Su-7BM a neměl zbraňový počítač. Celkem bylo do roku 1971 vyrobených 441 Su-7BKL.

Su-7U a Su-7UMK.

V době kdy byl Su-7 ve velkých množstvích zaváděn do služby v letectví SSSR, hlavním sovětským pokročilým cvičným letadlem byl MiG-15UTI, který byl vnímán jako stroj s nedostatečným výkonem, potřebným aby se piloti vyškolili na nadzvukové letouny, které se v 60. letech dostávaly do služby. Po vypracování několika projektů v roce 1964, bylo konstrukční kanceláři Suchoj v roce 1964 uděleno povolení na vývoj dvoumístné cvičné verze Su-7, která měla interní označení ""U-22"", přičemž písmeno "U" znamenalo " učebnyj" - cvičný.  Byly postaveny 2 prototypy, a první z nich se vznesl 25. října 1965, pilotovaný zkušebním pilotem "J.E. Kukuševem". Tento stroj byl zaveden do sériové výroby jako "Su-7U", v roce 1966, přičemž do skončení výroby v roce 1971 bylo postaveno 367 ks. Některé z nich byly přiděleny k protivzdušné obraně, která byla oddělenou součástí vzdušných sil SSSR. Šlo o zvláštní krok, protože protivzdušná obrana neměla ve výzbroji žádné Su-7, ale kvůli nedostatku nadzvukových cvičných letadel se musela spokojit se strojem Su-7U. Stroji bylo v kódovém označení NATO přiděleno jméno ""Moujik"" (Mužik).  Stroj Su-7U konstrukčně vycházel z verze "Su-7BM", s avionikou, dvojitým brzdícím padákem a úchyty na pomocné vzletové rakety Rato převzatými ze stroje "Su-7BKL". Trup byl rozšířen o 20 cm, aby se vytvořilo místo pro druhý kokpit. Za kokpitem se táhl viditelný tunel, ve kterém byla uložena kabeláž a palivové vedení ve snaze oddělit jich co nejvíc od horkého motorového prostoru. Mezi předním a zadním kokpitem byla bariéra, přičemž instruktor na zadním sedadle komunikoval s žákem na předním sedadle pomocí interkomu. Obě části kokpitu byly samostatně přetlakované. Zadní sedadlo nebylo vyvýšené a tak měl instruktor velmi špatný výhled směrem dopředu. Aby se tento nedostatek odstranil, byl zabudován periskop, který se vztyčil po vysunutí podvozku. Žák i učitel seděli na vystřelovacích sedačkách KS-4, které obsahovaly systém postupného opuštění letadla, ve snaze zabránit kolizi při současné katapultaci obou pilotů.  Podvozek byl upraven přidáním kapalného chladicího systému, což umožňovalo opakované vzlety a přistání, jak to cvičení vyžadovalo. Ve skutečnosti bylo letadlo schopné boje, ponechalo si svůj dvojitý kanón "NR-30" a bojovou avioniku, i když přidání druhého sedadla snížilo zásobu neseného paliva a snížilo kapacitu nesených zbraní. Do tohoto stroje byl zabudován motor "AL-7F-1-200". Paralelně s cvičným Su-7U byla od roku 1968 až do konce výroby vyráběna i exportní verze Su-7UMK, přičemž bylo vyrobeno 44 ks. Až na drobné rozdíly v avioniky byla shodná s Su-7U a zachovala si kódové označení NATO "Moujik".

Bojové nasazení.

Přestože Su-7 nebyl v SSSR nikdy bojově nasazen, zúčastnil se několika konfliktů v zahraničí.

Egypt.

Egypt obdržel kolem 64 ks verze "Su-7BMK", které byly po začátku šestidenní války v červnu 1967 k dispozici, přičemž několik jich bylo zničeno na zemi. Avšak Sověti velmi rychle znovu vyzbrojili egyptské vzdušné síly do původní velikosti a Su-7 se ukázal být užitečným letadlem během lokálních šarvátkách v následujících letech. Zúčastnil se útoků na izraelské cíle na Sinajském poloostrově a po útoku velkou rychlostí unikal na domovské základny, aby se vyhnul stíhačkám izraelských vzdušných sil. Byl také použit na taktický průzkum, nesouce kontejner osazený britskými kamerami Vinten. Tato verze posloužila během války Jom Kippur. Egypťané byli s letadlem tak spokojeni, že v 80. letech mnohá z nich modernizovali vylepšenou avionikou.

Indie.

Indické vzdušné síly použily své "Su-7 Fitter-A" během Indo-Pákistánské války v roce 1971, kdy uskutečnil téměř 1 500 vzletů, přičemž ani jeden nebyl ztracen i přes intenzivní protileteckou palbu. Dva stroje byly zasaženy pákistánskými střelami Sidewinder a oběma se podařil bezpečný návrat na základnu.  Celkově je možné říci, že piloti si Su-7 oblíbili, i když si uvědomovali některá jeho omezení a některým dělala problém vysoká přistávací rychlost. I přesto, že Sověti považovali první verze Su-7 za jen o něco lepší než starší stroje MiG-17, postupným vývojem byly do výzbroje zařazované nové verze Su-7, nahradily starší a tyto pak sloužily spolehlivě až do 80. let, kdy byly postupně vyřazovány ze služby.

Uživatelé.

Su-7 se stal jednou z největších opor taktického letectva SSSR. Byl také vyvezeno do mnoha zemí Varšavské smlouvy, i jiných spřátelených zemí, jako například do Afghánistánu, Alžírska, Kuby, Egypta, Indie, Iráku, Libye, Severní Koreje, Sýrie a Vietnamu. Jedním z nejspokojenější zákazníků byla Indie, která zakoupila 230 ks verze "Su-7BMK" a "Su-7UMK". Ve vzdušných silách SSSR a zemích Varšavské smlouvy byly první verze Su-7 ponechány v tovární barvě kovu. To však nebylo pro nízko letící útočné letadlo praktické a tak bylo vyvinuto množství kamuflážních schémat, většina zahrnovala bleděmodrou spodní část trupu a kamuflážní pole různých barev na vrchu stroje, které se lišily od země k zemi, podle oblasti ve které sloužil. V současné době zůstal letoun ve službě pouze v Severní Koreji.

Specifikace (Su-7BKL).

Zdroj: Green, Suchoj

Suchoj Su-7 (V kódu NATO "Fitter-A") byl sovětský proudový taktický bombardér, který vznikl v padesátých letech 20. století. První prototyp vzlétl roku 1955 a letoun se začal sériově vyrábět od roku 1957. Původně byl zamýšlen jako taktický stroj určený pro manévrový vzdušný souboj, ale v této roli se neujal. Na druhou stranu se brzy objevila verze Su-7B, která se v 60. letech stala hlavním sovětským stíhacím bombardérem a útočným letounem. Su-7 byl ve své jednoduchosti robustní, ale mezi jeho nedostatky patřily krátký dolet a slabší výzbroj. Bylo počítáno s tím, že tento stroj bude schopný provádět jaderné útoky a že budou muset operovat z nezpevněných vzletových ploch. Proto byl podvozek vybaven koly s nízkotlakými pneumatikami a doplněn hydraulicky vysouvatelnými ližinami.


Biografie.

Hrabě Edward Bernard Maria Raczyński se narodil v Zakopaném do polské aristokratické rodiny. Jeho otcem byl hrabě Edward Aleksander Raczyński a jeho matkou Róża rozená vévodkyně Potocká. Dětství trávil v krakovském paláci "Pod Baranami" a v rodinném sídle v Rogalinu. Studoval práva v Lipsku, Krakově a v Londýně (London School of Economics), doktorát získal v roce 1915 na Jagellonské univerzitě. V listopadu vstoupil do armády obnoveného Polska, odtud byl v květnu 1919 povolán k diplomatické službě. Až do roku 1925 pracoval na polských vyslanectvích a misích v Bernu, Kodani a v Londýně. Po návratu do Varšavy vedl oddělení mezinárodních smluv. V témže roce se oženil s dcerou uhlobarona Joyous rozenou Markham. Jeho žena záhy zemřela a v srpnu 1932 si vzal Cecylii Marii rozenou Jaroszyńska se kterou měl tři dcery. Na počátku téhož roku byl jmenován polským vyslancem u Společnosti národů a v roce 1934 se stal vyslancem ve Spojeném království. Jménem Polska podepsal 25. srpna 1939 britsko-polskou dohodu o vzájemné pomoci, která nakonec přivedla Británii k vyhlášení války Německu.  Po porážce Polska zůstal Raczyński v Londýně, kde nadále sloužil jako vyslanec polské exilové vlády a jeden z jejích významných členů. Mezi 22. červencem 1941 a 14. červencem 1943 byl ministrem zahraničí v kabinetu Władysława Sikorského. V této funkci předal Spojencům jednu z nejranějších a nejpřesnějších zpráv o probíhajícím holokaustu ("The mass extermination of Jews in German occupied Poland", Raczynski's "Note addressed to the Governments of the United Nations on December 10, 1942") a žádal o zásah.  Po roce 1945, když vláda Spojeného království přestala podporovat polskou exilovou vládu, zůstal Raczyński v Londýně, kde působil jako jeden z nejvýznamnějších členů tamější polské diaspory. Byl aktivní v různých exilových politických a společenských organizacích, včetně Fondu pomoci zemi, který aktivně podporoval demokratickou opozici v komunisty kontrolovaném Polsku. V letech 1954 a 1972 byl jedním z členů Výboru tří, kolektivního prezidentské orgánu polské exilové vlády. Byl také členem Výboru pro polské záležitosti a poradce různých britských vládních agentur a ministerstev.  V roce 1962 zemřela jeho druhá žena Cecylia Maria Raczyńska rozená Jaroszyńska.  V březnu 1979 se Raczyński stal polským prezidentem v exilu poté, co jej do funkce vybral odcházející prezident Stanisław Ostrowski. Současně Raczyński vybral svého nástupce, kterým byl předseda exilové vlády Kazimierz Sabbat.  V době, kdy Raczyński zastával prezidentský úřad (1979–1986), vzniklo v Polsku hnutí Solidarita. Raczyński upozorňoval západní země na události probíhající v Polsku a vytvářel úzké vazby s polským opozičním hnutím.  Raczyński zvažoval jmenovat svým nástupcem Władysława Bartoszewského, neboť chtěl vybrat někoho z vlasti a se silnými vazbami na opoziční hnutí, avšak Bartoszewski nabídku odmítl.  Po skončení sedmiletého prezidentského mandátu 8. března 1986 rezignoval. Byl posledním polským prezidentem v exilu, který zastával významné úřady v dobách druhé polské republiky. Jeho nástupci: Kazimierz Sabbat a Ryszard Kaczorowski byli na začátku druhé světové války zhruba dvacetiletí. Po odchodu z úřadu prezidenta by vysoce oceněn za znovusjednocení polské emigrace a reorganizaci polské exilové vlády.  V sedmadevadesáti letech se oženil potřetí, vzal si Anielu Lilpopovou, se kterou po mnoho let žil. Zemřel 30. července 1993 ve svém domě v Londýně jako poslední potomek rodu. Rakev s jeho tělem byla pohřbena do rodinného mausolea v kapli v Rogalinu. Hrabě Raczyński v poslední vůli a závěti věnoval rodinný palác v Rogalinu a svoji knihovnu polskému národu. Byl nejdéle žijící hlavou polského státu a jedním z mála stoletých mezi evropskými politiky 20. století.  V roce 2004 byla na domě kde žil a zemřel umístěna pamětní deska (v čísle 8 Lennox Gardens v londýnském Bromptonu).

Edward Bernard Raczyński (19. prosince 1891 Zakopane – 30. července 1993 Londýn) byl polský diplomat, politik a spisovatel, v letech 1979–1986 polský prezident v exilu.


Život.

Když mu bylo deset, jeho rodina se přestěhovala do Ženevy. Roku 1877 zde začal studovat hudební konzervatoř. Skladbu se učil u Léa Delibese a Gabriela Faurého. Později vystudoval i vídeňskou konzervatoř.  V roce 1886 navštívil Alžírsko. Silně ho přitom ovlivnila arabská lidová hudba, kterou začal intenzivně studovat. Mimo jiné se již tehdy zajímal o různé druhy rytmické exprese.  Od roku 1892 byl hudebním pedagogem na konzervatoři v Ženevě. Vyučoval harmonii a hudební teorii. Pro své žáky nakonec vytvořil zvláštní metodu, tzv. rytmickou gymnastiku (v anglojazyčném světě je známa jako "eurhythmics"). Jeho cílem bylo hudebním výškám, rytmu, dynamice, barvě či harmonii přisoudit určitý pohyb. Věřil, že pokud studenti spojí hudbu s pohybem, nejen se jí snadněji naučí, ale lépe ji i prožijí a pochopí. V roce 1905 metodu představil veřejnosti. Měla rychle úspěch, byť se její užití pozvolna vzdalovalo Dalcrozovým původním záměrům - jeho pohybově-hudební pravidla začala být užívána například jako zdravotní cvičení, zájem projevili i tanečníci (zejm. Rosalia Chladeková).  Úspěch Dalcrozovi umožnil, aby roku 1910 založil vlastní školu, v Hellerau u Drážďan. Koncept školy měl jisté utopické přesahy, škola byla vybudována jako ideální zahradní město, harmonicky slučující práci a život. Ve škole byla i divadelní scéna, roku 1913 zde mělo premiéru dílo "Orfeus a Eurydika" scénografa Adolphe Appia. Škola přitahovala významné osobnosti, navštívili ji Franz Kafka, Rainer Maria Rilke, Oskar Kokoschka, Sergej Ďagilev a další. Avšak záhy, roku 1914, její činnost ukončila první světová válka. Dalcroze se vrátil do Ženevy. Roku 1919 byla škola obnovena, ale Dalcroze se na její činnosti již nepodílel, zůstal v Ženevě až do své smrti v roce 1950.  Dalcroze několikrát přednášel i v českých zemích. Jeho rytmická gymnastika ovlivnila i sokolské hnutí, Augustin Očenášek a Karel Pospíšil vypracovali pod jejím vlivem soustavu sokolské rytmiky. Metodu samotnou šířila i Anna Dubská, první česká absolventka školy v Hellerau, či Eliška Bláhová, autorka publikace "Pohyb, rytmus, výraz" z roku 1929.

Émile Jaques-Dalcroze, rodným jménem Émile Henri Jaques (6. červenec 1865, Vídeň - 1. červenec 1950, Ženeva) byl švýcarský hudební skladatel narozený v Rakousku. Více než svými skladbami proslul originální technikou výuky hudby za pomoci pohybu.


Dějiny.

Město bylo založeno Féničany, kteří ho pojmenovali Sarim Batim (Královské město), později se nazývalo Cirta (Město ve skále). Po druhé punské válce jej numidský král Massinissa připojil ke své říši a zvolil svým hlavním městem. Později město dobyli římští vojevůdci "Quintus Caecilius Metellus" a Gaius Marius a stalo se jejich základnou v boji proti numidskému králi Jugurthovi. Město k římské říši připojil Julius Caesar, přejmenoval jej na Colonia Sittlanorum a udělil obyvatelům zvláštní práva. Za Římanů bylo r. 311 město zničeno během války mezi císařem Maxentiem a uzurpátorem Domitiem Alexandrem, ale v r. 313 bylo obnoveno a pojmenováno na počest císaře Konstantina.  V sedmém století město prakticky zničili příchozí Arabové. Za Abbásovců se stalo součástí provincie emirátu Ifrikíja, které vládli Aghlabidové, a později chalífátu Fátimovců. Za nich město získalo v 10. století omezenou samostatnost a jeho význam pro obchod vzrostl. V 11. století se dostalo do správy emírů z Bedžaje a od 13. století pod správu Tunisu, ve kterém vládla dynastie Hafsidů. Město mělo obchodní styky s Janovem, Pisou a Benátkami. V r. 1568 se Constantine dostala do područí Turků, kteří sem umístili sídlo beje. Posledním bejem byl Ahmed Bej, který byl jmenován alžírským pašou a který vedl boj proti francouzské koloniální expanzi.  Francouzi dobyli Constantine až na druhý pokus 13. října 1837 jako jedno z posledních měst tehdejšího Alžírska. Do města se přistěhovali četní Evropané. V r. 1876 zde byla vybudována nemocnice a následně několik škol. Koncem 19. století začaly být budovány mosty, což mělo za následek další rozvoj města doposud izolovaného hlubokými soutěskami. Další rozvoj nastal po první světové válce. V r. 1958 zde během Alžírské krize pronesl projev Charles de Gaulle.  Po vyhlášení samostatnosti se Constantine stala sídlem vilájetu. Nastal bouřlivý demografický rozvoj podpořený zlepšenou dopravní dostupností.

Geografie.

Město se nachází na náhorní rovině v nadmořské výšce 640 m. Město je předěleno hlubokou strží, která dává zdejší krajině dramatický ráz. Město je velmi malebné především mnoha mosty překračujícími tuto strž.

Hospodářství.

Město je střediskem prosperující zemědělské oblasti. Obchoduje se zde s obilninami a nacházejí se tu čtyři mlýny. Průmysl je zastoupen továrnou na traktory, textilní a kožedělnou výrobou.  Ve městě se nachází nádraží, odkud je železniční spojení do měst Annaba, Alžír, Tebessa, M'Sila, Skikda a Jijel a příměstské vlaky spojují předměstí El Khroub et Hamma Bouziane. Poblíž města leží letiště Mohameda Boudiafa (kód IATA: CZL, kód ICAO : DABC). Prochází tudy rozestavěná dálnice Východ-západ. Městská doprava je zajišťována mimo jiné lanovkou se třemi stanicemi. Ve stavbě je (2010) i první tramvajová linka.

Infrastruktura.

Ve městě se nachází nemocnice. Je zde několik vysokých škol - Mentouri (50 000 studentů), Zerzara a Islámská univerzita Amira Abdelkadira (3 000 studentů).

Obyvatelstvo.

Obyvatelé jsou alžírští Arabové. Přehled přírůstku obyvatel v nedávné době dává tabulka níže:

Constantine ( قسنطينة [Qusanţīnah]) je město ležící ve vnitrozemí Alžírska 80 km jižně od středomořského pobřeží, se zhruba 500 tisíci obyvateli (stav 2010). Je to po Alžíru a Oranu třetí největší město v Alžírsku (některé zdroje uvádějí, že v aglomeraci žije zhruba 1 milión obyvatel).


Pozadí.

Národní jednota byla založena roku 1999, s cílem vyhrát volby do Knesetu, jako koalice stran Moledet, Tkuma a Cherut – Národní hnutí, a získala celkem 4 křesla. V roce 2001 strana měla téměř dvojnásobnou podporu poté, co se ke koalici stran připojila strana Jisra'el Bejtejnu.  Národní jednota byla po volbách v roce 2001 přizvána Arielem Šaronem do jeho vlády a předseda strany, Rechav'am Zeevi byl jmenován ministrem cestovního ruchu, zatímco předseda strany Jisra'el Bejtejnu, Avigdor Lieberman byl jmenován ministrem národní infrastruktury. Poté, co byl Zeevi 17. října 2001 zavražděn, jeho ministerský post zaujal Benjamin Elon (Moledet), zatímco předsedou strany se stal Lieberman.  Před volbami do Knesetu v roce 2003 se strana Cherut - Národní hnutí rozhodla, že bude kandidovat samostatně. Národní jednota ve volbách získala 7 křesel a byla pozvána Arielem Šaronem do koalice, v níž byly strany: Likud, Šinuj, Národní náboženská strana a Jisra'el BaAlija. Elon byl jmenován ministrem cestovního ruchu a Lieberman ministrem dopravy.  Strana opustila Šaronovu koalici po jednostranném stažení se z Pásma Gazy () (také proto že poslanec za stranu Tekuma, Cvi Hendel, žil v osadě Guš Katif, která se nacházela v Gaze). Nicméně Národní jednota byla podpořena příchodem strany Achi (známé také pod názvem Obnovená náboženská národní sionistická strana), která se oddělila od Národní náboženské strany, která se rozhodla setrvat v koalici. Po stažení se z Gazy strana přijala oranžovou barvu za barvu strany, jelikož právě oranžová barva byla barvou odpůrců tohoto stažení.  V roce 2005 koalici opustila strana Jisra'el Bejtejnu a ve volbách v roce 2006 kandidovala samostatně. Krátce před volbami se Národní náboženská strana rozhodla ve volbách kandidovat s Národní jednotou. Ve volbách tato koalice získala 9 křesel, z čehož 6 připadlo Národní jednotě.

Národní jednota (, "ha-Ichud ha-leumi", anglicky "National Union") je izraelská ultrapravicová koaliční politická strana sestávající ze stran Achi, Moledet a Tkuma. Do roku 2003 byla součástí koalice strana Cherut – Národní hnutí a do roku 2005, strana Jisra'el Bejtejnu. Ve volbách do Knesetu v roce 2006 strana kandidovala společně s Národní náboženskou stranou a společně získaly 9 poslaneckých křesel (6 pro Národní jednotu).


Historie školy.

Historie kyrénské školy začíná s Aristippem z Kyrény, který se narodil kolem roku 435 před naším letopočtem. V mládí přišel do Athén a stal se žákem Sókrata. Po Sókratově smrti roku 399 př. n. l. je jen málo informací o Aristippově činnosti a učení; existují náznaky, že žil nějaký čas na dvoře krále Dionýsia v Syrakusách. Není přesně známo, které části učení kyrénské školy formuloval Aristippos. Díogenés Laertios uvádí dlouhý seznam knih, které byly údajně napsány Aristippem, ale zmiňuje též názor Sosikráta z Rhodu, podle kterého Aristippos nenapsal nic. Mezi Aristrippovy žáky patřila i jeho dcera Aréte. Ta poté učení přenesla na svého syna Aristippa Mladšího, který podle Aristokla z Messiny učení svého děda přeměnil v propracovanou filosofii. Nicméně základy kyrénského učení byly položeny Aristippem z Kyrény.  Po smrti Aristrippa Mladšího se škola rozpadla na několik frakcí, reprezentované Annikerem, Hegesiem a Theódorem z Kyrény, kteří rozvinuli vzájemně konkurenční výklady kyrénské filosofie; mnohé z nich byly reakcí na nový systém hédonistické filosofie založené Epikúrem.  Theodóros z Kyrény (cca 340 – 270 př. n. l.) nepovažoval za cíl lidského snažení jednotlivou libost, nýbrž celkovou veselou, radostnou náladu ("chará"), trvalou radost ze života. Ta je podmíněna správnými názory. Byl nazýván neznabohem ("atheos"), poněvadž ve svém spise „"O bozích"", jenž se nedochoval, popíral nejen existenci mýtických bohů a zlehčoval jejich kult, nýbrž zamítal pojem božství vůbec. Byl mravním relativistou; mravnost závisí na situaci, neboť činy považované obecně za nemravné mohou se za určitých okolností jevit mravnými, např. krádež, cizoložství apod. Tyto činy jsou zavrženíhodné jen podle konvence, nikoliv podle přírody.  Annikeris (cca 330 – 270 př. n. l.) představoval opozici ke směru Theodórovu. Usiloval o kompromis mezi etikou slastí a etikou tradiční. „Usilí o dosažení slasti má být podřízeno vyšším principům: zájmům vlasti, úctě k rodičům, věrnosti, prospěchu přátel atd. Síla individuálního rozumu není tak velká, aby převyšovala mínění většiny lidí; proto je třeba zachovávat dobré, všeobecně platné zvyklosti."  Směrem k pesimismu obrátil hédonismus kyrenaiků Hegesias z Kyrény (cca 330 – 270 př. n. l.), který ve svém spisu "Apokarterón" [Kdo umírá hladem] a v přednáškách přemlouval lidi k sebevraždě, poněvadž jediný cíl života, blaženost, končí neuspokojením, trvalá slast je nemožná, štěstí je nedosažitelné. Utrpení těla i duše je v životě nevyhnutelné, proto není třeba za všech okolností na životě lpět. Doporučoval dobrovolný odchod ze života, proto byl nazýván "Peisithanatos" (přemlouvající k smrti). Po jeho přednáškách prý docházelo k seberaždám, proto byly v Alexandrii zakázány.  Ke kyrénské škole bývá počítán i Euhémeros (cca 340 – 260 př. n. l.), který podal racionalistický výklad o původu náboženství.  V polovině 3. století před naším letopočtem již kyrénská škola zaostávala a byla překonána mnohem propracovanějším systémem epikúrejským.

Kyrénská škola, kyrénaikové, byl výrazně hédonistický filosofický směr založený ve 4. století před naším letopočtem, pravděpodobně Aristippem z Kyrény (asi 435–356), ačkoliv mnohé ideály této filosofické školy byly nejspíše zformovány až jeho vnukem téhož jména, Aristippem Mladším (asi 380–300). Kyrénaikové patřili mezi nejranější sókratovské školy; učili, že jediným pravým dobrem je rozkoš, což však neznamená pouze absenci bolesti, ale vyloženě příjemný prožitek. Rozkoš je tělesným stavem a rozkoše tělesné jsou mnohem lepší než rozkoše duševní nebo vzpomínkové. Kyrénaikové odmítali náboženskou víru zatěžující duši tísnivými představami, doporučovali zříci se honby za bohatstvím, slávou a politickou mocí. Stát, náboženství a všechny svazky společenské, které člověka příliš poutají, jim byly lhostejné. Nicméně rozkoš lze podle některých kyrénaiků získat i z altruistického jednání. Kyrénská škola zanikla během jednoho století a byla nahrazena mnohem propracovanější filosofií epikúrejskou.


Historický vývoj.

Vůbec první návrh na výstavbu metra v Bruselu pochází z roku 1892. Na začátku 20. století vzniklo mnoho dalších projektů, např. roku 1925 přišla francouzská společnost "Dyle et Bacalan" s návrhem na vybudování tří linek metra. Žádný z těchto plánů však nebyl realizován. První tunel bruselské podzemky byl vybudován roku 1957. Jednalo se o podzemní tramvajovou zastávku "Gare du Midi / Zuidstation".  Dne 21. listopadu 2015 byla síť bruselského metra uzavřena v souvislosti s čtvrtým, tj. nejvyšším stupněm protiteroristického poplachu v Belgii. 22. března 2016 došlo k teroristickým útokům na Brusel. Kromě letiště Zaventem byla zasažena i stanice metra Maalbeek. K výbuchu došlo ve vlaku vyjíždějícím ze stanice směrem na stanici Schuman. Exploze si vyžádala dvě desítky obětí. V metru byly nalezeny i další nevybuchlé nálože. Kvůli útokům byl přerušen provoz veškeré hromadné dopravy včetně metra, až večer se podařilo uvést do provozu dvě ze čtyř linek.

Linka 1.

17. prosince 1969 byl zahájen provoz podzemní tramvaje v tunelu mezi stanicemi "Schuman" a "De Brouckère".  Podzemní dráha vstoupila do života dnem 20. září 1976, kdy byl na této trase zaveden provoz klasického metra a došlo k dalšímu rozšíření tunelu ke stanicím "Beaulieu" (linka 1A) a "Tomberg" (linka 1B). Trasa byla postupně dál rozšiřována – jednotlivé úseky byly otevírány v letech 1977, 1981, 1982, 1985, 1988, 1992, 1998 a 2003. V roce 1981 měla podzemní dráha jednu linku dlouhou 11 km orientovanou ve směru východ-západ, na kterou se napojovaly tři linky premetra orientované severojižně.  Nejnovější částí linky 1 byl úsek mezi stanicemi "Bizet" a "Erasme / Erasmus", otevřený roku 2003.

Linka 2.

První úsek této linky mezi stanicemi "Porte de Namur / Naamsepoort" a "Madou" byl dokončen roku 1970. Zpočátku sloužil pouze k tramvajové dopravě a provoz klasického metra na něm byl zaveden roku 1988. V té době již trasa existovala mezi stanicemi "Simonis" a "Gare du Midi / Zuidstation". Roku 1993 byla otevřena stanice "Clemenceau" a od září 2006 je v provozu stanice "Delacroix".

Linky a stanice.

Od roku 2008 jsou v provozu čtyři linky metra s 59 stanicemi (bez premetra). Většina stanic je podzemních, ale na linkách 5 a 6 jsou některé stanice nadzemní. 4. dubna 2009 spojení ve stanici "Gare de l'Ouest/Weststation" umožnilo, aby se linka 2 stala okružní. V důsledku toho byl systém metra podstatným způsobem reorganizován. S tím byly spojeny i změny v autobusové a tramvajové síti města.  Od 4. dubna 2009 jsou v provozu následující 4 linky:

Premetro.

Linka 3 a linka 4 jsou tramvajové linky, které používají tunel přes centrum města ze stanice "Bruxelles-Nord/Brussel-Noord" na severu do stanic "Bruxelles-Midi/Brussel-Zuid" a "Albert" na jihu. Trasa linky 3 vede ze stanice "Churchill" na jihu do stanice "Esplanade" na severu. Linka 4 vede z vlakového nádraží "Bruxelles-Nord/Brussel-Noord" do stanice "Stalle" na jihu. Linka 7 je hlavní trasou velkého okruhu, od 14. března 2011 nahradila dřívější tramvajové linky 23 a 24. Obsluhuje stanici metra "Heysel/Heizel", vede pod parkem Laeken a přes velký okruh do konečné stanice linky 3 a končí na další stanici "Vanderkindere". Tato linka slouží k propojení tramvajových linek 3, 4 a 92.

Metro v Bruselu (francouzsky "Métro de Bruxelles", nizozemsky "Brusselse metro") tvoří důležitou součást městské dopravy belgické metropole Bruselu. Skládá se ze čtyř linek (1, 2, 5 a 6) s některými společným úseky. Linky 1 a 5 mají společné úseky v délce asi 6 km, linky 2 a 6 v délce asi 10,4 km. Síť metra zahrnuje 59 stanic a její celková délka je přibližně 39,9 km, z toho podzemní část tvoří 37,5 km.


Římská královna.

Markéta byla prvorozeným dítětem rakouského vévodského páru, Leopolda VI. a jeho manželky Teodory. Vyrostla na dvoře svého otce v Klosterneuburgu a ve Vídni, který byl v té době centrem minnesangu a jedním z kulturních center Evropy. Měla tři bratry (Leopolda († 1216), Jindřicha († 1227) a Fridricha) a tři sestry (Anežku, Konstancii a Gertrudu). Snad někdy kolem roku 1221 byla zasnoubena s anglickým králem Jindřichem III., z plánovaného dynastického spojení však nakonec sešlo.  Markétin budoucí manžel, prvorozený syn římského císaře Fridricha II., římský král Jindřich VII. Štaufský (nar. 1211), byl původně zasnouben s Anežkou Českou, jako o budoucí nevěstě se však uvažovalo i o francouzské, uherské nebo anglické princezně. Markétin otec však nakonec při osobních jednáních s císařem vyjednal sňatkové spojení mladého římského krále se svou dcerou a sňatek byl uzavřen v listopadu 1225.  Roku 1227 byla Markéta v Cáchách korunována římskou královnou, patrně ještě před rokem 1231 se stala matkou dvou synů, Jindřicha a Fridricha, kteří oba zemřeli v mladém věku.  Po manželově vzpouře proti císaři a jeho internaci roku 1235 žila na neznámém místě patrně kdesi v Německu, po ovdovění roku 1242 se uchýlila do dominikánského kláštera v Trevíru, později přesídlila do cisterciáckého kláštera ve Würzburgu, je možné že též pobývala v blíže neznámém klášteře v Míšni.

Dědička Babenberků.

Na politickou scénu se Markéta vrátila roku 1246 po smrti svého bratra Fridricha II. (†1246) a jako nejstarší příslušnice rodu Babenberků uplatňovala na základě tzv. "Privilegia minus" z roku 1156 dědické nároky na rakouské a štýrské vévodství. Ty ovšem zároveň uplatňovala Markétina neteř Gertruda (dcera jejího bratra Jindřicha), která se po smrti svého prvního manžela Vladislava († 1247), syna českého krále Václava I., provdala za Heřmana Bádenského a po Heřmanově smrti pak roku 1250 za příbuzného uherského krále Bély IV. Romana Haličského. Ani jeden z Gertrudiných manželů se však v babenberských zemích neprosadil.  V bojích o babenberské dědictví se angažovali prakticky všichni sousední vládci, císař i papež. Zda byla Markéta v této době exponentkou štaufské politiky v bývalých babenberských zemích není jisté, její snahy však směřovaly patrně k prosazení práv jejího mladšího syna Fridricha († 1251). V této době také odmítla plánovaný sňatek s Heřmanem z Hennebergu, který zprostředkoval papež. Po pěti letech faktického bezvládí si přední rakouská šlechta (především Kuenringové) nakonec za vládce vybrala českého prince Přemysla (1251), který své nároky potvrdil v roce 1252 sňatkem se stárnoucí Markétou.

Druhé manželství.

Sňatek, uzavřený z čistě politických důvodů, se konal 11. února 1252 v Markétině sídle v Hainburgu na Dunaji a Markéta se po boku o téměř třicet let mladšího chotě stala rakouskou a štýrskou vévodkyní a roku 1253 i českou královnou, i když nebyla nikdy korunována. Manželství zůstalo bezdětné, zřejmě s královniným vědomím udržoval Přemysl mimomanželský poměr s jednou z dívek jejího fraucimoru, která bývá tradičně ztotožňována s Anežkou z Kuenringu. S touto dívkou měl syna Mikuláše a několik dcer.  Po vyhrané bitvě u Kressenbrunnu 1260, kde Přemysl porazil svého rivala uherského krále Bélu IV. a získal tak fakticky i Štýrsko, požádal o přiznání dědických práv pro svého nemanželského syna Mikuláše. Papež Alexandr IV. odmítl a Přemysl byl tak nepřímo donucen ukončit své manželství s Markétou. Manželství bylo oficiálně anulováno (prohlášeno za neplatné) z důvodu Markétina nezrušeného slibu čistoty, který složila v Trevíru roku 1243. Sama Markéta prokazatelně na zrušení manželství spolupracovala. 18. října 1261 pak opustila Prahu a odebrala se na své věnné statky v Dolních Rakousích. Přemysl se ještě téhož roku oženil s vnučkou uherského krále Kunhutou Haličskou.  Po anulování manželství žila Markéta v dolnorakouské Křemži a na nedalekém hradě Krumau am Kamp, kde v říjnu 1266 zemřela. Pochována je v rodovém klášteře Babenberků v cisterciáckém opatství Lilienfeld.

Markéta Babenberská (něm. "Margarete von Babenberg"; 1204/1205 – 29. října 1266) byla manželka Jindřicha VII. a římská královna, poté první manželka Přemysla Otakara II., česká královna, rakouská a štýrská vévodkyně.


Mládí a studium.

Narodil se v Belfastu ve Spojeném království Velké Británie a Irska (dnes Severní Irsko ve Spojeném království) jako syn Sáry Hillmanové a významného rabína Jicchaka ha-Levi Herzoga, který v letech 1919 až 1937 zastával funkci vrchního rabína Irska a následně vrchního aškenázského rabína mandátní Palestiny (1937–1948) a Izraele (1948–1959). Rodina žila od roku 1919 v Dublinu, kde se narodil i Chajimův mladší bratr Ja'akov (1921–1972), pozdější rabín a izraelský velvyslanec v Kanadě. Vyrůstal a posléze i studoval v Dublinu na Wesley College. V roce 1935, když mu bylo sedmnáct, podnikl společně s rodinou aliju do britské mandátní Palestiny, kde tři roky studoval v Hebronské ješivě, ješivě Merkaz ha-rav a právnické škole vlády britského mandátu. V roce 1936 vstoupil na počátku arabského povstání do židovské polovojenské organizace Hagana. O dva roky později se vrátil do Spojeného království, kde vystudoval právo na londýnské a cambridgeské univerzitě.

Vojenská kariéra.

Po dokončení studií vstoupil v roce 1942 do Britské armády, kde získal vojenské vzdělání v Královské vojenské akademii v Sandhurstu. Zde si vysloužil celoživotní přezdívku „Vivian“, neboť Britové neuměli správně vyslovit jeho jméno Chajim. Za druhé světové války sloužil jako zpravodajský důstojník u pěchotního a obrněného sboru, s nímž se zúčastnil vylodění v Normandii a bojů v okupované Evropě. Byl přítomen též osvobození koncentračního tábora Bergen-Belsen a podílel se na identifikaci německých zajatců včetně Heinricha Himmlera, jehož výslechu se osobně účastnil. Po skončení 2. světové války byl členem komise, která v britské okupační zóně organizovala zpravodajský systém, a působil jako velitel vojenské rozvědky v severním Německu. Demobilizován byl roku 1947 v hodnosti podplukovníka.  Téhož roku se oženil s Aurou Ambacheovou, se kterou měl čtyři děti: dceru Ronit a syny Jo'ela (* 1949), Michaela a Jicchaka (* 1960), který se stal izraelským politikem. Jeho švagrem byl izraelský ministr zahraničních věcí Abba Eban, který se oženil se sestrou Herzogovy manželky.

Izraelské vojenské zpravodajství.

V roce 1947 se vrátil do mandátní Palestiny, kde byl s největší pravděpodobností Haganou pověřen provést vnitřní hloubkovou inspekci její zpravodajské služby Šaj; tuto inspekci vykonal v květnu téhož roku. V lednu 1948 se stal jedním z instruktorů výcvikového kurzu pro zpravodajské důstojníky. V první polovině téhož roku pak stál v čele bezpečnostní sekce Židovské agentury a byl styčnou osobou pro představitele Organizace spojených národů (OSN), kteří do mandátní Palestiny přijeli prošetřit situaci před stažením britských jednotek v souvislosti s vypršením britského mandátu. Po vzniku Izraele v květnu 1948 se stal příslušníkem Izraelských obranných sil (IOS), v jejichž řadách bojoval ve válce za nezávislost. Jako operační a zpravodajský důstojník 7. obrněné divize se zúčastnil bitvy o Latrun.  V červnu 1948 rozhodl izraelský premiér David Ben Gurion o reformě a reorganizaci izraelských tajných služeb a pověřil jeho a Isera Be'eriho zřízením vojenské výzvědné služby ("Šerut ha-modi'in") při generálním štábu, pod jejíž odpovědnost by spadalo „bitevní a taktické zpravodajství, kontrarozvědná činnost, cenzura, monitorování rozhlasu a vysílaček a speciální povinnosti.“ V čele této zpravodajské služby stanul Be'eri a on sám se stal jeho zástupcem. Počátkem roku 1949 došlo k další reorganizaci zpravodajských služeb, v jejímž důsledku vzniklo zpravodajské oddělení IOS, do jehož čela byl jmenován. Téhož roku vznikl na jeho návrh Koordinační výbor zpravodajských služeb, který měl „kontrolovat a koordinovat práci služeb a zmírňovat třenice, které mezi nimi vládly.“  V roce 1950 byl v této funkci nahrazen Binjaminem Giblim, který provedl rozsáhlou reorganizaci a transformoval vojenské zpravodajské oddělení ve vojenskou zpravodajskou službu, která se od prosince 1953 jmenuje Aman. Po svém odchodu z vojenského zpravodajství působil v letech 1950 až 1954 jako vojenský atašé na izraelské ambasádě ve Spojených státech, pak mezi roky 1954 a 1957 jako velitel jeruzalémské brigády a dále v letech 1957 až 1959 jako velitel jižního velitelství IOS. V roce 1959 se vrátil do čela vojenské zpravodajské služby Aman, v níž setrval do roku 1962. Během tohoto období na jaře 1959 v Teheránu se svým íránským protějškem dojednal íránsko-izraelskou vojenskou a zpravodajskou spolupráci. V roce 1962 jej ve funkci nahradil Me'ir Amit a on sám opustil izraelskou armádu v hodnosti generálmajora ("aluf").

Po odchodu z armády.

Po odchodu z armády se věnoval podnikání a veřejné službě a působil jako obchodní ředitel konglomerátu průmyslových podniků, které v Izraeli vlastnil sir Isaac Wolfson. V květnu 1967 před vypuknutím šestidenní války nastoupil jako komentátor do rádia Kol Jisra'el. Jeho komentáře měly pozitivní vliv na izraelskou morálku a národní sebevědomí v situaci, kdy sousední arabské státy stupňovaly vojenské napětí a propagandu. Po dobytí Západního břehu Jordánu jej ministr obrany Moše Dajan jmenoval vojenským guvernérem východního Jeruzaléma a Judeje a Samařska a v této funkci setrval až do konce roku 1967. Po svém jmenování se dotázal Dajana na izraelskou politiku na dobytém území a co se od něj očekává, načež mu Dajan odpověděl: „Předpokládá se, že se budeš starat, aby se všechno vrátilo do normálních kolejí. Ale nesnaž se vládnout Arabům. Nech je, ať si vládnou sami. Pochopitelně musí vědět, že jsi šéf. (...) V podstatě chci politiku, která umožní, aby se Arab narodil, žil a umřel na Západním břehu, aniž by kdy spatřil nějakého izraelského úředníka.“  Po demobilizaci stanul v čele správní rady vydavatelství Keter Publishing a v roce 1965 se společně s Ben Gurionem podílel na vzniku politické strany Rafi. V roce 1972 s partnery Michaelem Foxem a Ja'akovem Ne'emanem založil právnickou firmu Herzog, Fox & Ne'eman, jež se později stala největší právnickou společností v Izraeli. Na roli komentátora Kol Jisra'el navázal při jomkipurské válce v roce 1973, kdy jeho klidný hlas opět povzbudil morálku národa.

Diplomacie a politika.

V srpnu 1975 byl jmenován izraelským stálým zástupcem při Organizaci spojených národů, jímž zůstal do roku 1978. V tomto období byl Izrael soustavně napadán arabskými a komunistickými státy. Během jeho působení přijalo Valné shromáždění 10. listopadu 1975 rezoluci č. 3379, označující sionismus za „formu rasismu a rasové diskriminace.“ Při svém projevu před Valným shromážděním OSN připomněl, že přesně před 37 lety (10. listopadu 1938) proběhla Křišťálová noc, navrženou rezoluci odsoudil a symbolicky ji roztrhal (obdobně jeho otec roztrhal MacDonaldovu bílou knihu, která omezovala židovskou imigraci do mandátní Palestiny v předvečer druhé světové války), se slovy:  Jeho projev zařadili britští historici v čele s Simonem Sebag-Montefiorem do sbírky „projevů, které změnily svět“ () vedle řečí například Martina Luthera Kinga, Nelsona Mandely, Winstona Churchilla či Johna F. Kennedyho. Tato rezoluce byla 16. prosince 1991 (tedy v době, kdy působil ve funkci prezidenta) revokována rezolucí č. 46/86, kterou Izrael podmínil svou účast na Madridské mírové konferenci v roce 1991. V historii OSN se jednalo k roku 2010 o jedinou revokovanou rezoluci.  Další událostí jeho působení v Organizaci spojených národů byla operace Entebbe z července 1976. Izraelská speciální jednotka Sajeret Matkal tehdy provedla operaci k záchraně zhruba stovky cestujících letu společnosti Air France, unesených palestinskými teroristy z Lidové fronty pro osvobození Palestiny a německými revolučními buňkami do Ugandy. Celá operace se odehrála v průběhu 57 minut a až na čtyři pasažéry při ní byli všichni rukojmí zachráněni. Uganda pak požádala o svolání zasedání Rady bezpečnosti OSN, po níž chtěla odsouzení Izraele, na kterém požadovala uhrazení vzniklých materiálních škod. Herzog na ugandský požadavek před Radou bezpečnosti reagoval: V roce 1978 jej ve funkci izraelského stálého zástupce při OSN vystřídal Jehuda Cvi Blum a on sám se vrátil do Izraele, kde se věnoval právní praxi a domácí politice. Do celostátní politiky vstoupil ve volbách do Knesetu v roce 1981, kdy byl zvolen poslancem za stranu Ma'arach, předchůdkyni dnešní Strany práce. Během necelých dvou let, které v izraelském parlamentu strávil, působil jako člen zahraničního a branně bezpečnostního výboru a výboru pro ústavu, právo a spravedlnost. Na svůj mandát rezignoval v roce 1983 poté, co byl zvolen izraelským prezidentem. V parlamentu jej nahradil Nachman Raz.

Prezidentství.

Poprvé byl Chajim Herzog zvolen prezidentem ve volbě konané 5. května 1983, do níž nastoupil jako kandidát opoziční strany Ma'arach. Jeho protivníkem byl Menachem Elon, nominovaný vládní stranou Likud. Toho porazil, když získal nejtěsnější možnou většinu 61 hlasů, zatímco Elon obdržel 57 hlasů. Prezidentský úřad Herzog zastával ve dvou po sobě jdoucích funkčních obdobích. Podruhé byl zvolen ve volbě konané 23. února 1988, kdy neměl žádného protikandidáta a získal 82 hlasů (2 hlasy byly proti, 2 hlasovací lístky byly odevzdány prázdné a jeden hlas byl neplatný). Herzog vnímal prezidentský úřad jako symbol jednoty národa a instituci, která může vyjádřit „nejhlubší pocity národa a zahrnout všechna etnická společenství, národnosti a vyznání.“ Ve své nové pozici se snažil o posílení morálních a národních hodnot judaismu a demokracie. Jádrem jeho prezidentství byl respekt k jednotlivci a občanovi a neustále udržoval kontakt s veřejností. Věřil, že všichni Izraelci, bez ohledu na náboženský či etnický původ, sdílejí touhu po míru. Snažil se o překlenutí rozdílů v izraelské společnosti a vyjadřoval se ke všem hlavním společenským otázkám, ať již šlo o absorpci imigrantů, integraci menšin, rasismus, změnu volebního systému či napětí mezi religiózní a sekulární částí společnosti.  Herzog též podporoval úzké styky mezi Izraelem a židovskými komunitami po celém světě a židovské vzdělávání. Jako prezident podnikl četné zahraniční cesty, během nichž se snažil vysvětlit izraelskou pozici a podpořit diplomatické a obchodní vztahy. Celkem navštívil přes třicet zemí a stal se prvním izraelským prezidentem, který uskutečnil oficiální státní návštěvu Německa (duben 1987), Čínské lidové republiky a vzhledem k blízkým americko-izraelským vztahům paradoxně i prvním izraelským prezidentem, který podnikl oficiální státní návštěvu Spojených států (listopad 1987). Byl též prvním prezidentem, který po znovunavázání diplomatických vztahů v roce 1991 navštívil Československo. Tehdy přijal též čestné členství, které mu udělilo Masarykovo demokratické hnutí.  V roce 1985 navštívil během státní cesty do Irska místo svých studií – Wesley College, kde slavnostně otevřel Irské židovské muzeum. Jako ostrý kritik režimu Saddáma Husajna označoval Irák za „doupě světového terorismu.“ Prohlásil, že svět většinou odmítá izraelská varování, že se Bagdád stává hlavním městem světového terorismu, a dodal, že některé západní státy pomohly Saddámu Husajnovi rozvinout jeho vojenskou sílu.

Prezidentské milosti.

Mezi jeho sporná rozhodnutí patřilo snížení trestu třem židovským radikálům ze skupiny Židovské podzemí, kteří byli v roce 1985 odsouzeni na doživotní odnětí svobody za vraždu čtyř palestinských Arabů, spáchanou roku 1984 v Hebronu. Trest snížil nejprve na 24 let odnětí svobody, pak na 15 let a v roce 1989 nakonec na 10 let odnětí svobody, čímž umožnil, aby vrazi byli po dvou letech propuštěni za dobré chování. Podle Marka Čejky (2011) vyšlo později najevo, že „hlavním důvodem zmírnění trestů byl velký tlak premiéra Šamira a ministra spravedlnosti Dana Meridora.“ V roce 1990 snížil jiným členům židovského podzemí doživotní tresty odnětí svobody za přípravu bombového útoku na mešity na Chrámové hoře. Kritiku veřejnosti též sklidilo jeho angažmá v tzv. aféře autobusu číslo 300. V dubnu 1984 unesli čtyři palestinští teroristé linkový autobus společnosti Egged, jehož pasažéři byli (až na jednu ženu) při zásahu speciální jednotky osvobozeni. Dva z únosců byli zabiti při záchranné operaci, zatímco zbylí dva zemřeli po skončení akce poté, co byli předáni agentům Šin Bet. Oficiálně však druzí dva „zemřeli po cestě do nemocnice.“ Pro vážně pochybnosti nechal ministr obrany Moše Arens celou událost prošetřit zvláštní vyšetřovací komisí, v jejímž čele stál Me'ir Zorea. Ve složitém vyšetřování se Šin Bet pokusila křivými výpověďmi svých agentů svalit vinu za smrt dvou zadržených na generála Jicchaka Mordechaje, který teroristy při výslechu bil. Kvůli mocenským bojům uvnitř zpravodajské služby se celá aféra dostala k rukám generálního prokurátora Jicchaka Zamira. Ten doporučil propustit ředitele zpravodajské služby Avrahama Šaloma a několik vyšších důstojníků pro ovlivňování svědků a falšování důkazů. Nakonec však nikdo z nich před soudem nestanul, neboť jim byla Herzogem udělena prezidentská milost, aniž by proti nim byla vznesena obvinění. V rozhovoru, který poskytl v roce 1993, Herzog uvedl, že odsuzuje to, co se po zásahu stalo, ale že v té době byl Izrael zatažen do války s teroristy a že případný soudní proces by mohl Šin Bet „roztrhat na kusy.“  V době jeho působení v prezidentském úřadu se vystřídalo šest vlád, v jejichž čele stáli postupně čtyři premiéři. On sám často fungoval jako zákulisní zprostředkovatel, například při sestavování vlád národní jednoty po volbách v letech 1984 a 1988. V květnu 1990 přijal čestné členství, které mu udělilo Masarykovo demokratické hnutí. V roce 1993 po vypršení druhého funkčního období odešel z politiky a v prezidentském úřadu jej nahradil někdejší velitel Izraelského vojenského letectva a bývalý ministr Ezer Weizman.

Poprezidentské období.

Po návratu k soukromému životu se věnoval přednáškovým turné, psaní novinových komentářů, vlastní autobiografii a byl též členem několika správních rad. Angažoval se i při vzniku Centra blízkovýchodních studií a diplomacie při Ben Gurionově univerzitě, které se dnes na jeho počest jmenuje "Centrum Chajima Herzoga pro blízkovýchodní studia a diplomacii". Rok po zavraždění premiéra Jicchaka Rabina Herzog promluvil na Bar-Ilanově univerzitě, kde dříve studoval Rabinův vrah Jig'al Amir. V rozhořčeném projevu připomněl soudržnost a sounáležitost izraelské společnosti z dob šestidenní války, která tehdy následovala Rabina jako náčelníka generálního štábu. Pokračoval slovy: Zemřel 17. dubna 1997 na selhání srdce a je pohřben na národním hřbitově na Herzlově hoře v Jeruzalémě.

Dílo.

Jde o autora četných knih týkajících se historie, zejména vojenské historie.  Knihy vydané v angličtině:  Knihy vydané v češtině:  Videa:

Chajim Herzog (:, "Chajim Hercog"; 17. září 1918 Belfast – 17. dubna 1997 Tel Aviv) byl izraelský generál, diplomat, politik a člen Strany práce (dříve Ma'arach). V letech 1983 až 1993 zastával ve dvou funkčních obdobích úřad izraelského prezidenta.


Popis.

Hrad byl postaven na konci údolí, kde se potok Lokva noří pod 123 m vysokou skálu. Stojí pod velkým převisem této skály u vstupu do jeskynního systému a tato poloha mu dala také jméno ("jama – jeskyně", tedy hrad před jeskyní). Jeskynní systém ("Predjamski Jamski sistem") je druhý nejrozsáhlejší ve Slovinsku a doposud bylo prozkoumáno 13 km. Archeologické nálezy z 50. let 20. století ukazují na obydlenost jeskyně v paleolitu.  Skládá ze dvou částí. Vnější část hradu se nachází v tzv. předjeskynní oblasti. Druhá část je vytesána do skály. Tyto dva objekty jsou jen odděleny jakousi kulisou, za níž se nachází hradní dvůr, jehož návštěva v každém ještě více umocní pocit majestátnosti. Na hradě je kromě expozice vstupní věž s palácem, jež je s již zmíněným dvorem spojena pouze systémem mostů a lávek. Dále se zde nachází nově vzniklé muzeum s rozsáhlou expozicí, hradní kaple a tzv. Jama pod gradom (jeskyni pod hradem), která se nachází hradem a propadáním řeky Lokve. V jeskyni s krápníkovou výzdobou je několik nápisů z konce 16. století. Jeskynní systém je tvořen většinou úzkými chodbami propojenými žebříky a lávkami. 700 m je zpřístupněno turistům.

Historie.

První písemná zmínka o gotickém hradu, tehdy nazvaném Luegg, pochází z roku 1274 a byl ve skále vybudován ve 12. století z popudu aquilejského patriarchy. Poloha hradu jej činila téměř nedobytným. Až v 15. století byl dobyt loupežným rytířem Erasmem Jamským, spojencem Matyáše Korvína. Název hradu se změnil na Predjamski grad. Roku 1484 byl po více než ročním obléhání Erasmus zabit a hrad se stal majetkem rodů Oberrugů. V roce 1511, za majitelů rodu Purgstallů byla vnější část hradu poničena zemětřesením.  V roce 1567 arcivévoda Karel II. Štýrský hrad pronajal baronu Janezi Cobenzlu, který si jej o 20 let později odkoupil. Roku 1570 prošel rozsáhlou renesanční přestavbou, kdy byl přistavěn vnější palác a tato podoba se z větší části dochovala do současnosti. V roce 1810 stavbu zdědil hrabě Mihael Coronini-Cronberg a v letech 1846–1945 patřil hrad do vlastnictví rodu Windischgrätz. Po druhé světové válce byl znárodněn a ve vlastnictví státu je dodnes.

Predjamský hrad ( ', ') se nachází v jihozápadní části Slovinska v obci Predjama, 9 km severozápadně od města Postojna a 40 km jihozápadně od Lublani, poblíž dálnice A1.


Pravidla hry.

Příprava hry.

Každému hráči je rozdáno pět karet. Pořadí karet v ruce hráč nesmí během hry měnit. Na začátku tahu hráč vykládá karty ze začátku své ruky, naopak nově získané karty se přidávají vždy na konec ruky. Zbylé karty se položí lícem dolů na stůl jako balíček, z něhož budou hráči tahat karty v průběhu hry. Vedle nich se položí karty třetích záhonků, které si hráči mohou dokoupit.  Každý hráč má před sebou dva pomyslné záhonky, na které sází fazole (vykládá karty s fazolemi). Na každém záhonku smí růst libovolný počet fazolí, ale všechny musí být stejného druhu. Lze tedy pěstovat jen dva různé druhy fazolí současně (po dokoupení třetího záhonku tři). Jestliže je hráč podle pravidel nucen zasadit nějakou fazoli, ale na obou záhoncích již rostou fazole jiného druhu, musí některý záhonek sklidit.

Tah.

Každý tah se skládá ze čtyř fází:

Sklizeň.

Hráč může sklízet téměř kdykoli, vždy však musí sklízet tehdy, když má zasadit fazoli a nemá pro ni k dispozici záhonek (volný záhonek nebo záhonek se stejným druhem). Není povoleno sklízet ze záhonku, na němž je jen jediná fazole, pokud hráč má na jiném záhonku více fazolí.  Při sklizni hráč vezme všechny karty fazolí z jednoho záhonku (nelze sklidit jen část karet ze záhonku). V tabulce, která je uvedena na každé kartě, je uvedeno, kolik fazolarů (herní měna) vynese určitý počet sklizených fazolí tohoto druhu. Čím je fazolí onoho druhu ve hře méně, tím jejich sklizeň vynáší více peněz. Kolik fazolarů získal, tolik karet ze sklizně hráč obrátí rubem nahoru a položí před sebe – představují utržené mince (na rubu karet je zobrazen fazolar). Zbylé sklizené karty se odloží na odhazovací hromádku. Může se stát, že hráč nezíská sklizní ani jeden fazolar, sklidí-li příliš málo fazolí.  Sklizený záhonek je nyní prázdný a hráč na něj může ihned zasadit další fazoli.  Hráč si může za zaplacení tří mincí kdykoli koupit kartu třetího záhonku – od té chvíle již může pěstovat tři druhy fazolí. Nelze však mít více záhonků než tři.

Konec hry.

Dojde-li balíček karet fazolí, zamíchají se odhozené karty a vytvoří se tím nový balíček. Ten bude obsahovat vždy výrazně méně karet než předchozí balíček, protože některé karty si hráči po sklizni ponechali jako fazolary. Dojde-li balíček potřetí, hra okamžitě končí. V té chvíli hráči zahodí všechny karty v ruce a sklidí ze všech svých záhonků.  Vítězem se stane hráč, který získal nejvíce fazolarů.

Rozšíření.

"1. rozšíření" (1997).

Obsahuje tři nové druhy fazolí, karty zemědělců a také karty prvních a druhých fazolových polí, které dělají hru přehlednější. Poskytuje také možnost hrát až 7 hráčům.

"La Isla Bohnitâ" (1999).

Přidává dva nové druhy fazolí a možnost hry 7 hráčů. Kromě sklizně je možné získávat fazolary odvozem fazolí z ostrova "La Isla Bohnitâ" na obchodní lodi. Tu však mohou oloupit pirátské lodě jiných hráčů. Název hry je parodií na Madonninu píseň "La Isla Bonitâ", samotná hra je inspirována rozšířením Osadníků z Katanu "Námořníci z Katanu".

"High Bohn" (2000).

Rozšíření s tematikou Divokého Západu. Ve hře je jednak nový druh fazolí, jednak budovy, které lze získávat při sklizni. Pro každý druh fazolí je ve hře jedna budova, která po zakoupení poskytuje nějakou výhodu a body. Název je parodií názvu slavného westernu "V pravé poledne", v originále "High Noon". V roce 2001 vyšlo rozšíření "High Bohn: Bohnenduell um 12 Uhr mittags" („Fazolový souboj v pravé poledne“), jehož součástí je High Bohn, rozšíření Prohibohn pro hru Al Cabohne a karty dalšího druhu fazolí. V roce 2004 vyšla vylepšená a rozšířená verze tohoto rozšíření pod názvem "High Bohn Plus".

"Mutabohn" (2001).

Rozšíření, které bylo vydáno v nákladu pouhých 2500 kusů, přidává do hry prvek genetických modifikací. Hráči mohou „mutovat“ své fazole na méně hodnotné druhy, díky čemuž smějí pěstovat různé druhy na stejném záhonku. Navíc každý hráč dostává bonusové karty, které mu přinášejí body, bude-li mít na jednom záhonku specifikovanou posloupnost fazolí.

"Ladybohn" (2002).

Přidává fazole ženského pohlaví. Hráči vydělají více peněz sklizní ze záhonku, na jehož vrchu je ženská fazole. Přináší také několik nových pravidel a nový druh fazolí, jehož sklizní hráč může získat třetí záhonek nebo ukrást fazolar soupeři.

"Bohnaparte" (2003).

Rozšíření inspirované Napoleonem Bonaparte, v němž hráči za peníze vydělané v Bohnanze nakupují armádu, s jejíž pomocí dobývají "Bohnreich", Říši fazolí. Na konci hry nevítězí ten, kdo má nejvíce peněz, ale ten, kdo dobyl největší část Bohnreichu. Autor rozšíření Hanno Girke tuto hru označil jako kombinaci Bohnanzy a Risku, válečné deskové hry.

"Dschingis Bohn" (2003).

Další válečné rozšíření. Podobá se Bohnaparte, ale hráči tentokrát za vydělané fazolary nekupují armádu, ale financují nájezdy Mongolů na Bohnreich. Je možné hrát Dschingis Bohn v kombinaci s Bohnaparte, což umožňuje hru až 7 hráčů. Název je odvozen ze jména slavného mongolského vůdce Čingischána.

"Telebohn" (2004).

Hráči v tomto rozšíření s fazolemi navzájem neobchodují, ale bojují o fazole na svých záhoncích pomocí speciálních akčních karet. Telebohn vyšel v limitované edici čítající 5000 kusů.

"Amigo Bohnentaler" "(2004)".

Přidává plastikový žeton Bohnentalera, který na začátku hry dostane hráč po pravé ruce začínajícího hráče. Pak ho může získat jen hráč, který má ve svém tahu zasazené fazole aspoň za stanovený počet fazolarů (v závislosti na počtu hráčů a počtu jeho záhonků). Kdo má žeton, bere si na konci tahu více karet. Rozšíření také obsahuje speciální pravidla pro Zahradní fazole.

"Rabohnzel (2005)".

Toto rozšíření bylo vydáno v počtu 3000 kusů a do hry přidává magii. Podobně jako Bohnröschen se odehrává v pohádce a název paroduje známou pohádku Bratří GrimmůRapunzel (česky locika).

"Bohnröschen" (2007).

Rozšíření odehrávající se v pohádkové zemi, v níž fazolový princ musí polibkem probudit spící Šípkovou Růženku (zde je ovšem přejmenována na Fazolovou Růženku). Aby toho docílil, musí bojovat s fazolovým porostem, kterým je hrad zarostlý. Rozšíření tedy přináší balíček karet porostu, které se jedna po druhé odkrývají a hráči je musejí překonávat tím, že plní úkoly, které jsou na kartách uvedeny, anebo platí 1 fazolar. Vítězem je hráč, který se dostal do hradu s nejvíce fazolary.

"Spiderbeans (2007)".

Malé rozšíření čítající pouhých šest karet. Je prodáváno jako součást knihy "Das Grosse Bohnanza Buch". Do hry přidává tzv. "pavoučí fazole", pro které existují speciální pravidla, jenž popisují, jak se s těmito fazolemi dá obchodovat a kolik fazolarů dostane hráč za jejich sklizeň.

"Auf der schwäb’schen Eisenbohn (2008)".

Toto rozšíření vyšlo v limitované edici pouhých 2500 kusů a do hry hry kartu vlaku, který se pohybuje mezi pěti městy. V každém městě platí pro fazole jiný fazolometr, takže počet fazolarů, které hráč za sklizeň dostane, závisí na místě, kde se zrovna vlak nachází. Pohyb vlaku pak závisí na tom, jak si hráči vykládají na svá pole "cestovní fazole", které toto rozšíření také obsahuje. Na každé cestovní fazoli je název města, kam se má vlak v případě vyložení této karty na pole posunout. Karty cestovních fazolí jsou ale důležité i na konci hry, protože mohou hráčům zajistit bonusové fazolary.

"Bohnedikt (2009").

I toto rozšíření vyšlo v limitované edici o 2500 kusech. Je možné jej hrát v počtu 2-5 hráčů, ve dvou se příliš nedoporučuje. Název paroduje papeže Benedikta XVI. Hráči v tomto rozšíření pěstují fazole na církevní půdě.

"Bohn Camillo (2011)".

Je to zatím poslední rozšíření fazolí a vydáno bylo v nákladu 2500 kusů. Umožňuje hrát v počtu dvou hráčů, ale více hráčů než dva ho hrát nemůže. Název je parodií na film Don Camillo e l'onorevole Peppone.

Verze Bohnanzy a hry inspirované Bohnanzou.

"Vesmírné fazole (Space Beans)" (1999).

Hra, která je následovníkem Bohnanzy, má však jednodušší pravidla a méně interakce mezi hráči. Hráči se snaží získat 30 bodů pěstováním vesmírných fazolí, které každý hráč pěstuje na dvou záhoncích: veřejném (lícem nahoru) a soukromém (lícem dolů). Na každé fazoli je kromě druhu uvedeno číslo od 1 do 9 (každý druh má 1 fazoli s čísly 1 až 3 a 2 fazole s čísly 4 až 9). Když hráč sklidí svůj veřejný záhonek a je v něm aspoň jedna karta, která má stejné číslo jako počet karet ve sklizni, tuto kartu si nechá jako trofej a na konci hry za ni dostane stejný počet bodů.

"Al Cabohne" (2000).

V této hře podobné Bohnanze hráči bojují nejen proti sobě, ale i proti fiktivnímu hráči zvanému "Fazolová mafie", kterému je třeba platit fazole jako výpalné. Název hry je odvozen od slavného zločince Al Capona.

"Bean Trader" (2002).

Desková hra inspirovaná Bohnanzou. Hráči se v ní stávají členy Bohn Hanse, středověkého spojení severoevropských měst a obchodníků s fazolemi. Cestují na hracím plánu mezi jednotlivými městy se svými vozy, v nichž převážejí různé druhy fazolí, které nakupují a prodávají.

"Kannibohne (2006").

Malá samostatná hra vydaná v poštu pouhých 2500 kusů. Název je odvozen od slova "kanibal", takže fazole se mohou navzájem požírat.

"Bohnkick (2006)".

Samostatná hra pro dva hráče vydaná v roce 2006 při příležitosti fotbalového mistrovství světa v Německu. Pravidla nemají s původní Bohnanzou nic společného a cílem hry není sbírat fazolary, ale dát více branek než soupeř.

"Bohnanza: fan edition (2007)".

Speciální edice Bohnanzy. Podobu karet v této verzi navrhli sami fanoušci a každá karta vypadá jinak.

Ladybohn: Manche mögen's heiss! "(2007)".

Vylepšená a samostatně hratelná verze již dříve vydaného rozšíření. Oproti původní Ladybohn obsahuje také karty fazolových dětí, které nemají žádný fazolometr. Pokud má tedy hráč při sklizni na vrchu pole dětskou fazoli, nedostane za sklizeň ani jeden fazolar.

"Wendy Pferdebasar (2009)".

Růžová a zjednodušená verze fazolí, ve které se namísto fazolí obchoduje s koňmi. Cílovou skupinou této hry jsou především děvčata od osmi let.

"Bohnanza: Fun & Easy (2010)".

Verze Bohnanzy s jednoduššími pravidly a designem karet bližším mladším hráčům (např. fazole pojídající hamburgery).

"Mutterböhnchen (2010)".

Speciální rozšíření vydané v nákladu 2500 kusl, které se dá hrát pouze s novější verzí Ladybohn. Název se dá doslova přeložit jako "maminčiny fazolky".

"Würfel Bohnanza (2012)".

Zvláštní kostková verze fazolí. Hráči pomocí hodů kostkami plní objednávky, za které získávají fazolary. Kvůli kostkám hraje v této obdobě Bohnanzy hlavní roli náhoda.

"Bohn To Be Wild (2012)".

Samostatná hra, která obsahuje úplně jiné druhy fazolí, z nichž některé mají na sobě symbol označující jejich speciální schopnost. Těmto fazolím se říká divoké. Název paroduje slavnou píseň Born To Be Wild.

"Sissi!: Die Bohnenkaiserin (2013").

Samostatná verze Bohnanzy vydaná pro rakouské muzeum her. Kromě normálních fazolí obsahuje také 50 Sissi fazolí, pro které existuje speciální fáze tahu. Název se dá přeložit jako Sissi!: Fazolová císařovna.

"Mein erstes Bohnanza (2015)".

Nejjednodušší verze fazolí, co kdy byla na trhu. Pravidla jsou v této edici natolik zjednodušena, že by je měly zvládnout i děti od čtyř let. Cíl hry však zůstává stejný, tedy nasbírat co nejvíce fazolarů.

Bohnanza je moderní karetní hra z roku 1997, jejímž autorem je Uwe Rosenberg. Hráči se v ní stávají pěstiteli fazolí, které se snaží sázet, sklízet a prodávat. Karty v balíčku představují fazole osmi různých druhů, které hráči tahají z balíčku, navzájem si vyměňují, sázejí na záhonky před sebou a sklízejí. Od každého druhu je v balíčku jiný počet fazolí. Čím je fazole vzácnější, tím více peněz vynese při sklizni.


Život.

Schönbein se narodil v německém Metzingenu, ve třinácti letech šel do učení do chemické a farmaceutické firmy v Böblingenu. Díky svému nadšení, získal potřebné dovednosti a znalosti, aby mohl požádat a uspět u zkoušky u profesora chemie v Tübingenu. Po úspěšném složení zkoušky a několika přesunech, získal v roce 1828 místo na Basilejské univerzitě, kde v roce 1835 získal profesorskou pozici. V Basileji zůstal až do své smrti v roce 1868 a je zde i pohřben.

Ozón.

Během experimentů s elektrolýzou vody, které prováděl na univerzitě v Basileji, zaznamenal nezvyklý zápach v laboratoři. To byl první důkaz toho, že se povedlo připravit nový, dosud neznámý produkt. Tento, jak se domníval nový prvek, pojmenoval ozón, z řeckého "οζω, ozó, voním", podle intenzivního zápachu i v nepatrných koncentracích.

Výbušniny.

I přes manželčin zákaz Schönbein příležitostně experimentoval doma, v kuchyni. Jednoho dne v roce 1845 rozlil směs kyseliny dusičné a sírové. K setření použil bavlněnou kuchyňskou zástěru. Když ji pak pověsil uschnout nad sporák, došlo k jejímu zapálení a velmi prudkému spálení, zdálo se, že zástěra zmizela. Důvodem byla nitrace celulózy v bavlně, za vzniku nitrocelulosy, nitro skupiny slouží jako vnitřní zdroj kyslíku, při zahřátí pak dochází ke kompletní a prudké oxidaci.  Schönbein rozpoznal možnosti nové sloučeniny. Klasický černý střelný prach, který byl již 500 let využíván na bojištích, uvolňuje při explozi černý dým, který znečišťuje vojáky, zbraně i celé bojiště. Nitrocelulóza se zdála být kandidátem na bezdýmný střelný prach pro děla a náboje. Proto tuto sloučeninu pojmenoval "střelná bavlna".  Pokusy o výrobu střelné bavlny pro vojenské účely byly zprvu neúspěšné, protože v továrnách docházelo k častým explozím a rychlost hoření bavlny byla příliš vysoká. Roku 1884 se podařilo Paulu Vieillemu úspěšně připravit bezdýmný střelný prach, který nazval Poudre B. V roce 1891, James Dewar a Frederick Augustus Abel připravili tzv. Kordit, což je bezpečná směs nitroglycerinu a nitrocelulózy používaná ve formě vláken.

Christian Friedrich Schönbein (18. října 1799 Metzingen – 29. srpna 1868 Baden-Baden) byl německo-švýcarský chemik. Je známý především díky vynálezu palivových článků a objevu střelné bavlny a ozónu.


Historie.

V roce 1935 Henri Langlois a Georges Franju, kteří po léta shromažďovali kopie filmů, založili filmový klub s názvem „Filmový kroužek“ ("Cercle du cinéma"), aby podpořili a veřejnosti zpřístupnili starší filmy. Následujícího roku 2. září 1936 s morální a finanční podporou Paula Augusta Harlého vznikla Cinémathèque française, aby pod vedením Henriho Langloise uchovávala a restaurovala filmy a promítala je při vzdělávání nových generací. Kromě filmů instituce začala sbírat všechno, co s výrobou filmů souvisí: kamery, plakáty, publikace, kostýmy a dokonce i dekorace.  26. října 1948 byl otevřen promítací sál s kapacitou 60 míst jako první muzeum filmu ve třech podlažích domu č. 7 na "Avenue de Messina" v 8. obvodu. V tomto sále se setkávali významní umělci jako François Truffaut, Jean-Luc Godard, Jacques Rivette, Éric Rohmer nebo Suzanne Schiffman. 1. prosince 1955 Cinémathèque přesídlila do nového sálu (260 míst) na "Rue d'Ulm" č. 29 v 5. obvodu. 5. června 1963 muzeum získalo sál v Palais de Chaillot díky důvěře ministra kultury Andrého Malrauxe. V únoru 1968 André Malraux pod tlakem ministerstva financí žádal změny ve vedení muzea a odvolal Henriho Langloise. Vznikl výbor na obranu, jehož členy byli filmaři Abel Gance, François Truffaut, Alain Resnais, Georges Franju, Jean-Luc Godard, Chris Marker, Jacques Rivette, Alexandre Astruc, Claude Chabrol, Pierre Kast, Claude Berri, Jacques Doniol-Valcroze, Jean Eustache, André Cayatte, Éric Rohmer, Jean Rouch, Joris Ivens, Robert Bresson a herci Jean-Pierre Léaud, Claude Jade, Françoise Rosay a Jean Marais, který svolával demonstrace, takže Henri Langlois byl znovu postaven do čela 22. dubna. Tyto demonstrace probíhaly během studentských nepokojů. Dne 2. dubna 1974 Henri Langlois obdržel za svou činnost čestného Oscara a posléze i Césara.  V roce 1980 byl slavnostně otevřen promítací sál v Centre Georges Pompidou. V roce 1984 ministr kultury Jack Lang zahájil projekt, ve kterém pokračovali i jeho nástupci až do roku 1996, když zřídil velký promítací sál v nedalekém Palais de Tokyo. Zde proběhly velké retrospektivy filmařů jako Ingmar Bergman, Ernst Lubitsch, Fritz Lang nebo Robert Bresson. Kromě toho zde běžely i tematické programy (např. westerny...).  Cinémathèque byla dočasně přesunuta do Palais de Tokyo, když 24. července 1997 vypukl oheň na střeše Palais de Chaillot. Sbírky muzea evakuované během jediné noci zůstaly neporušeny, ale instituce musela opustit palác Chaillot. Promítací místnost byla uzavřena více než rok. 7. listopadu téhož roku byl otevřen nový promítací sál na "Grands Boulevards".  Dne 30. června 1998 bylo rozhodnuto opustit plánovaný projekt přestavby Palais de Tokyo a ministryně kultury Catherine Trautmannová oznámila přesun Cinémathèque do bývalého Amerického kulturního centra v ulici "Rue de Bercy" ve 12. obvodu.  Dne 29. října 2002 ministr kultury Jean-Jacques Aillagon oznámil, že k Cinémathèque française se připojí Bibliothèque du Film, která se rovněž přesune do nového sídla. Ke sloučení došlo od 1. ledna 2007.  Dne 28. února 2005 byly sály v Palais de Chaillot a na "Grands Boulevards" zavřeny a Cinémathèque se přestěhovala do nového sídla. Pro veřejnost byla otevřena 28. září téhož roku.

Cinémathèque française (česky "Francouzská filmotéka") je muzeum věnované kinematografii, které sídlí v Paříži v parku Bercy ve 12. obvodu v bývalém American Center. Jedná se o soukromou společnost z velké části financovanou státem. Její náplní je uchovávání, restaurování a rozšiřování filmového kulturního dědictví. S více než 40 000 filmy a dalšími tisíci dokumenty a předměty souvisejících s kinematografií se řadí k největším institucím svého druhu na světě.