Osobní život.

Mládí a studium.

Jiří Drahoš a jeho mladší bratr Josef absolvovali základní školu v Jablunkově. Navštěvovali Lidovou školu umění, Jiří studoval hru na klavír a na trubku, Josef na housle. Jiří Drahoš v roce 1967 odmaturoval na střední všeobecně vzdělávací škole v Jablunkově a složil přijímací zkoušky na Vysokou školu chemicko-technologickou v Praze, obor fyzikální chemie. K chemii měl kladný vztah již na střední škole, neboť jde o kombinaci teorie a experimentu; nadto měl dle svých slov velmi dobrého učitele chemie. Po absolvování Vysoké školy chemicko-technologické jej čekala povinná roční základní vojenská služba.

Vědecká dráha.

Ústav teoretických základů chemické techniky.

Na podzim roku 1973 nastoupil na studijní pobyt do Ústavu teoretických základů chemické techniky Československé akademie věd (ČSAV), do tehdejší skupiny fyzikální chemie vedené profesorem Eduardem Hálou. V roce 1977 obhájil disertační práci „Rovnováha kapalina-pára za vyšších tlaků. Generalizovaná metoda výpočtu” a obdržel titul kandidát věd (CSc.). V roce 1977 mu byla udělena cena ČSAV. Od roku 1978 působil v tomto ústavu jako vědecký pracovník v Oddělení chemických reaktorů, skupina pro oblast modelování a řízení chemicko-inženýrských procesů (J. Čermák, J. Drahoš, A. Havlíček).  V období 1985–1986 byl na studijním pobytu na Univerzitě v Hannoveru ("Gottfried Wilhelm Leibniz Universität Hannover") ve Spolkové republice Německo, na který získal od "Humboldtovy nadace" se sídlem v Bad Godesbergu stipendium. Nadace poskytovala mladým vědcům z různých vědních disciplin ve věku 25 až 38 let stipendium. V Hannoveru se seznámil s brazilským doktorandem a v lednu roku 1989 mu byl umožněna půlroční pobyt na Universitě v Sao Paulu, kde přednášel jako hostující profesor.

Jiří Drahoš se v roce 1992 stal zástupcem ředitele Ústavu teoretických základů chemické techniky a byl jím do roku 1994. Dne 1. července 1993 byl název ústavu oficiálně změněn na Ústav chemických procesů Akademie věd České republiky. V letech 1995–2003 pak Drahoš ústav jakožto ředitel vedl. Od roku 2004 do srpna 2005 působil opět jako náměstek ředitele ústavu pro výzkum.  V roce 1994 obdržel Drahoš docenturu pro obor chemické inženýrství na VŠCHT. V roce 1999 obhájil doktorát věd (DrSc.) rovněž pro obor chemické inženýrství. V roce 2003 byl jmenován profesorem (FCHI VŠCHT) taktéž pro obor chemické inženýrství. V roce 2006 obdržel čestný doktorát Slovenské technické univerzity v Bratislavě.  Hlavním předmětem jeho odborného zájmu jsou vícefázové chemické reaktory. Jako spoluautor je zapsán celkem pod 14 patenty, vydal na 60 prací v odborných mezinárodních periodikách. Publikoval přes 60 původních prací v impaktovaných mezinárodních časopisech a podle SCI je na jeho práce přes 700 citačních ohlasů.  V listopadu 2017 obdržel v pražském Tančícím domě čestný doktorát od japonské Univerzity v Kóbe, která tak ocenila jeho dlouhodobou vědeckou práci a přínos k česko-japonské vědecké spolupráci; prezident univerzity při této příležitosti „vyzdvihl zejména přínos Jiřího Drahoše v oblasti chemických věd a mezinárodní vědecké spolupráce.“  Drahoš je nebo byl členem několika vědeckých institucí: Inženýrská akademie ČR, předsedou České společnosti chemického inženýrství, je členem a býval též předsedou správní rady VŠCHT, dále působil jako člen představenstva Svazu chemického průmyslu. V rámci Evropské federace chemického inženýrství působí jako člen její exekutivy a v letech 2006–2009 byl jejím předsedou. Byl předsedou komise pro udílení doktorátů věd (DSc.) v oboru chemického inženýrství, dále je členem vědeckých rad VŠCHT, byl též členem vědecké rady FCHI VŠCHT. Rovněž je uváděn jako člen vědecké rady FS Vysokého učení technického v Brně a dále je uveden též jako člen rady ÚCHP AV ČR. Od roku 2002 předsedá Mezinárodnímu kongresu chemického a procesního inženýrství CHISA. Je redaktorem mezinárodního časopisu "Chemical Engineering Research and Design" a členem rad časopisů "International Journal of Multiphase Flow", "Chemical Engineering & Technology" a "Clean Products and Processes".

Předseda Akademie věd České republiky.

V Akademii věd České republiky (AV ČR) působil Drahoš od roku 2005 na postu místopředsedy. Dne 16. prosince 2008 kandidoval při volbě nového předsednictva na místo předsedy AV ČR a zvítězil nad protikandidátkou Evou Sykovou z Ústavu experimentální medicíny v poměru hlasů 188:27. Dne 13. března 2009 jej prezident Václav Klaus na Pražském hradě jmenoval novým předsedou AV ČR. Vedení Akademie věd oficiálně převzal na sněmu 24. března 2009, kdy nahradil dosavadního předsedu Václava Pačese. Na další pětileté období byl Akademickým sněmem AV ČR v prosinci 2012 potvrzen jako jediný kandidát na funkci předsedy akademie.  Jeho působení jako předseda Akademie věd bylo poznamenáno bojem o financování akademických institucí, v němž dokázal úspěšně čelit politickému tlaku na snížení institucionálních prostředků pro AV ČR o téměř 50 %.  V dubnu 2016 propůjčil na dva dny prostory Akademie věd pro uspořádání mezinárodní konference na téma „Překonávání globálních hrozeb: posilování mezikulturního dialogu, stability a míru.“ Konference probíhala pod patronátem ministra zahraničních věcí ČR a za účasti zástupců zemí OIC. V jejím průběhu vyzval ministr zahraničí Lubomír Zaorálek k boji proti násilí a šíření skupinové nenávisti a k serióznímu, trpělivému a citlivému naslouchání pokojně projevovaným obavám části evropské a české veřejnosti tváří v tvář nejen náboženskému extremismu, ale i rychlým kulturním proměnám v Evropě spojeným s masovou migrací.  Funkci předsedy Akademie věd ČR Drahoš vykonával do 24. března 2017.

Manželství a rodina.

Jiří Drahoš je ženatý s manželkou Evou Drahošovou, kterou potkal v době studií v Praze, mají dvě dcery – Radku (* 1979) a Lenku (* 1981). Eva Drahošová pracovala jako knihovnice, naposledy v knihovně Výzkumného ústavu vodohospodářského T. G. Masaryka. V době vyhlášení prezidentské kandidatury svého manžela bylo Evě Drahošové 66 let, byla již sedm let v důchodu a pečovala o vnoučata.

Záliby a jazykové znalosti.

Jiří Drahoš nejraději tráví volný čas s rodinou na chatě a rád také pečuje s manželkou o zahradu. V létě se s manželkou věnují turistice a v zimě rádi běžkují.  Podle vlastních slov ovládá Drahoš angličtinu, němčinu, ruštinu a polštinu.

Členství v politických stranách, nařčení ze spolupráce s StB.

Jiří Drahoš nebyl nikdy členem žádné politické strany a jako reakci na nařčení, že byl agentem StB, předložil médiím v červenci 2017 negativní lustrační osvědčení, které bylo vydáno již v roce 1992.

Rodinný původ.

Otec Jiří Drahoš starší.

Otec Jiří Drahoš starší, věřící Církve československé husitské, se narodil v roce 1921 do rodiny Josefa Drahoše, soustružníka cigár a špiček ze Záboří u Proseče. Na učitelském ústavu odmaturoval již v době, kdy se schylovalo k Protektorátu Čechy a Morava. Kronika města zachycuje "učitele Jiřího Drahoše" v listopadu 1944 a to v souvislosti s odbojovou skupinou R3 podplukovníka Josefa Svatoně a kapitána Eduarda Sošky a odbojovou činností II. obvodu dobrovolných hasičů župy Vysokomýtské. Dne 18. listopadu 1944 bylo na rozkaz venkovní služebny gestapa v Pardubicích zatčeno protektorátními četníky několik nejužších přátel a spolupracovníků v ilegalitě působícího poštovního úředníka Jana Hartmanna, mezi nimiž se nacházel i otec Jiří Drahoš. Všechny zatčené gestapo na místní četnické stanici vyslýchalo.  V červnu roku 1945, na začátku vysídlování Němců z Československa a osídlování pohraničních oblastí českým obyvatelstvem, odjel Jiří Drahoš starší ve svých 24 letech na Těšínsko do Jablunkova. V Jablunkově nejprve působil jako učitel na tamní základní škole a bydlel v učitelském bytě. V této době se seznámil se svou budoucí manželkou Annou (* 1923). Dne 20. února 1949 se manželům Drahošovým narodil v porodnici v Českém Těšíně syn Jiří. O tři roky později se narodil syn Josef (* 1952). Oba chlapci byli pokřtěni.  V roce 1950 byla v Jablunkově zřízena zvláštní škola, jejímž vedením byl pověřen Jiří Drahoš. V roce 1959 rozhodl Okresní národní výbor v Českém Těšíně o zřízení dvouleté „Učňovské školy zemědělské” s českým a polským vyučovacím jazykem, do jejíhož čela počítal s tehdejším ředitelem zvláštní školy Jiřím Drahošem. Vzhledem k tomu, že Jiří Drahoš absolvoval za první republiky pouze tříletý „Státní koedukační učitelský ústav v Litomyšli” zakončený maturitou, bylo ředitelování na novém učilišti podmíněno doplněním vzdělání na pedagogickém institutu univerzity v Brně. Studium však odmítl a nadále působil na zvláštní škole v pozici ředitele. Ředitelem učiliště se stal v roce 1960 ing. František Sikora z Českého Těšína. Otec Jiří Drahoš zakončil pedagogickou dráhu v pozici ředitele Zvláštní školy Třinec, Jablunkovská čp. 241.

Matka Anna Drahošová.

Matka Anna, vyznání římskokatolického, absolvovala jednoroční rodinnou školu „Odbornou školu pro ženská povolání” v Jablunkově. Po druhé světové válce pracovala jako vedoucí sestra územních jeslí Jablunkov, zdravotnického zařízení OÚNZ Frýdek-Místek. Zemřela v roce 2009 ve věku 86 let.

Ocenění.

Za jeho vědeckou činnost mu prezident Václav Klaus udělil v roce 2012 Medaili prvního stupně za zásluhy o stát v oblasti vědy. Čestné doktoráty obdržel od Slovenské technické univerzity v Bratislavě a japonské Univerzity v Kóbe.

Kandidatura na prezidenta ČR.

V říjnu 2016 uvedl, že zvažuje kandidaturu na funkci prezidenta České republiky. Dne 28. března 2017 kandidaturu na prezidenta potvrdil v kulturním domě v nejvýchodnějším českém městě a svém rodišti, v Jablunkově. O post hlavy státu se rozhodl usilovat jako nezávislý kandidát. V listopadu 2017 se díky podpoře 141 234 podpisů občanů, které Ministerstvo vnitra započetlo na petici, stal jedním z devíti prezidentských kandidátů.  Podle volebních modelů měl před prvním kolem prezidentské volby po Miloši Zemanovi největší šanci se stát příštím prezidentem republiky. Prezentoval se především jako osobnost s ambicí spojovat společnost, konat v duchu Ústavy České republiky a pozvednout českou vědu a vzdělávání. Mezi Drahošovy hlavní vize patřila aktivní role České republiky v rámci Evropské unie, její ukotvení na Západě, odpovědný přístup ke krajině a životnímu prostředí a podpora lidské vynalézavosti a tvořivosti jako jediného „obnovitelného zdroje“ českého bohatství.

Volební kampaň.

Ve volební kampani Drahoše otevřeně podpořila řada předních českých osobností veřejného života, mj. předseda Pirátů Ivan Bartoš, KDU-ČSL Pavel Bělobrádek, předseda TOP 09 Miroslav Kalousek či předseda STAN Petr Gazdík. Osobnost Jiřího Drahoše ocenili i předsedové ANO, ČSSD či ODS. Strany ODS, TOP 09, KDU-ČSL, STAN a Zelení Drahoše podpořily také oficiálně. Je populární u voličů i politiků napříč politickým spektrem, včetně lidovců, sociálních demokratů či členů hnutí ANO. O úřad prezidenta se ovšem uchází jako nadstranický kandidát.  V červenci 2017 se podle bookmakerů stal poprvé favoritem pro prezidentské volby 2018. Mnoho fanoušků má také v občanské internetové hře Prezident 21. Výsledky průzkumu agentury Focus pro Český rozhlas ze září 2017 dávaly Drahošovi pro první kolo volby naději na postupové druhé místo se ztrátou 15 % na Miloše Zemana. Podle průzkumu agentury Median pro Seznam.cz ze září 2017 byl nejpřijatelnější ze všech současných kandidátů a v druhém kole by proti Zemanovi zvítězil v poměru 55,5:44,5. Podle průzkumu agentury Stem/Mark z listopadu 2017 však už měl oproti Zemanovi menší podporu, a to v poměru 40:45.  Během 22 předvolebních debat, které hodnotil tým Demagog.cz, měl Jiří Drahoš největší procento pravdivých výroků (94 %), na opačné straně žebříčku pravdivosti skončili Miloš Zeman (74 %) a Petr Hannig (61 %). Do svého poradního týmu si vybral předsedkyni SÚJB Danu Drábovou, ekonoma Daniela Münicha, odborníka na veřejnou správu Karla Půbala, generální ředitele ŘLP Jana Klase, nakladatele Jiřího Padevěta, astrofyzika Jiřího Grygara, ekonoma Petra Teplého, egyptologa Miroslava Bártu, rektora ČZU Petra Skleničku, historika Jaroslava Šebka, bývalého diplomata Petra Koláře, poradce pro sociální péči Šimona Ornesta a Ladislava Angeloviče a ekonoma Lukáše Kovandu.

Finanční podpora kampaně.

V květnu 2017 Drahošův volební štáb uvedl, že jedná o možnostech podpory s podnikateli. Od firem dostal do prvního kola největší podporu od společností Motejlek.com, s.r.o., Lázně Luhačovice, a.s., Léčebné lázně Jáchymov, a.s., bpd partners a AVEKO Servomotory, a.s. Největší finanční podporu od soukromých osobností získal do prvního kola od Dalibora Dědka (spolumajitele skupiny firem Jablotron), Martina Wichterleho (vnuka vynálezce kontaktních čoček a zakladatele strojírenské skupiny Wikov), Libora Winklera, Ivana M. Havla, Václava Pačese, Heleny Illnerové, Pavla Bratinky a Věcslava Michalíka (starosta Dolních Břežan). Mezi Drahošovy sponzory patří také miliardáři Martin Vohánka a Luděk Sekyra, dále Jakub Havrlant, spolumajitel Mall.cz, a spolumajitel developerské společnosti Finep Pavel Rejchrt. Částku ve výši 200 tisíc Kč poslal také bývalý ředitel exekutorského úřadu Přerov Robert Runták.  Do druhého kola získal Drahoš podporu od manželů Horákových, majitelů společnosti Albatros Media, od Nadace Blížksobě, od firmy Y Soft Corporation nebo od spolumajitele finanční skupiny RSJ Václava Dejčmara. K polovině ledna 2018 získal Drahoš na kampaň 34 milionů korun.

První kolo voleb.

V samotných prezidentských volbách získal v prvním kole 26,6 % hlasů, čímž skončil na druhém místě za Milošem Zemanem s 38,56 % hlasů. Do druhého kola se tak dostal právě se stávajícím prezidentem Zemanem. Po skončení prvního kola vyjádřili neúspěšní kandidáti Marek Hilšer, Michal Horáček, Vratislav Kulhánek a Mirek Topolánek a po jistém váhání též Pavel Fischer podporu Jiřímu Drahošovi do druhého kola a vyzvali své voliče, aby ho volili. Michal Horáček mu navíc zdarma nabídnul své billboardy, zaplacené i na druhé kolo voleb.

Druhé kolo voleb.

Jiří Drahoš postoupil do druhého kola voleb společně s Milošem Zemanem. Druhé kolo voleb proběhlo v pátek 26. a v sobotu 27. 1. 2018. V sobotu 27. 1. ve 14:00 se všechny hlasy začaly počítat a v 16:00 už byly všechny hlasy spočítané. Vyhrál Miloš Zeman s 51,36 % hlasů (celkem 2 853 390 hlasů), čímž Jiřího Drahoše relativně těsně porazil s 48,63 % hlasů (celkem 2 701 206 hlasů). Celková účast u voleb byla 66,60 %. Jiří Drahoš po uznání porážky prohlásil, že neodchází ani z politiky, ani z veřejného života, a že „to co není nyní, tak bude“.

Kandidatura do Senátu PČR.

V únoru 2018 se v médiích objevila informace, že Drahoš zvažuje kandidaturu ve volbách do Senátu PČR na podzim 2018, a to v obvodu č. 20 – Praha 4, kde dlouho žil. O měsíc později tuto informaci potvrdil. Podporu mu vyjádřily čtyři politické strany, a to KDU-ČSL, TOP 09, hnutí STAN a Zelení.  V samotných volbách získal 52,65 % hlasů a byl tak hned v prvním kole zvolen senátorem. V Senátu nahradil Evu Sykovou. Ještě v říjnu 2018 pak oznámil, že se stane členem senátorského Klubu Starostové a nezávislí.

Politické názory.

Mezinárodní politika.

Otázka českého členství v NATO.

Považuje se za proevropského kandidáta, který jednoznačně stojí za členstvím Česka v NATO: "„Česká republika je součástí demokratické Evropy. Chceme-li mít na Evropu vliv, musíme být její součástí. Další zásadní věcí je bezpečnost státu. Žádný stát naší velikosti není schopen zvládnout bezpečností tematiku samostatně. Proto je naše členství v NATO důležité.“" Je také proti referendu o vystoupení z NATO. Spojené státy považuje za dobrého spojence České republiky a podle Drahoše na tom nic nezměnilo ani zvolení Donalda Trumpa americkým prezidentem.

Otázka referenda o vystoupení z EU a přijetí eura.

O možnosti uspořádání referenda o vystoupení z Evropské unie se vyjádřil skepticky. Jako důvod své opatrnosti uvádí názor, že o složitých tématech, jako je členství v mezinárodních organizacích, nelze rozhodovat „jednoduchými otázkami ANO-NE“. Referendum je v době snadného ovlivňování názorů lidí všemi směry, zejména prostřednictvím Internetu, z jeho pohledu velmi nebezpečné. Na svém webu svůj postoj doplňuje: "„Dnes ale není vystoupení z EU tématem, o kterém by se vedla soustavná celospolečenská debata. Jen ta přitom může přinést informace nezbytné pro pochopení problematiky v celé její šíři. Hlavní slovo dnes bohužel nemají fakta, ale politické emoce a často i cílené dezinformace. To je přesně ta situace, kdy o budoucím směřování země podle mě není správné rozhodovat v referendu.“" Pokud by však takový zákon byl Parlamentem přijat, nebránil by mu. Bylo by však podle něj důležité uspořádat korektní kampaň, v níž by byli občané informování o výhodách členství v EU. Názor mnohých by se pak podle něj změnil. Je však pro referendum na komunální úrovni. Drahoš podporuje zahájení procesu přijetí eura již v následujícím volebním období.

Otázka uvalených sankcí na Rusko.

Nerušil by sankce proti Rusku a podporuje ukrajinskou územní celistvost. Česko by podle Drahoše nemělo sloužit jako most mezi Ruskem a Západem, protože je samo součástí EU, a "„můžeme naopak věrohodně varovat před naivitou, kterou některé síly v západních zemích vůči Rusku projevují.“" Drahoš si spojuje současné Rusko se Sovětským svazem a s invazí vojsk Varšavské smlouvy do Československa v roce 1968, a uvedl, že Češi mají "„zkušenosti s mentalitou Ruska, nejen kvůli jeho blízkosti, ale také kvůli jeho vlivu na domácí poměry po okupaci v roce 1968.“" V rozhovoru pro Český rozhlas spekuloval, že si ruské tajné služby přejí znovuzvolení Miloše Zemana, připustil ale, že pro svá tvrzení nemá žádné důkazy. Rusko označil za hrozbu pro Českou republiku. V jiném rozhovoru pro E15.cz Drahoš prohlásil, že mít dobré vztahy se stabilním Ruskem je v zájmu Evropy i České republiky.

Vztahy s Čínou.

V dubnu 2017 prohlásil, že čínské investice v Česku nepovažuje za přínosné a nepodepsal by také prohlášení českých ústavních činitelů o respektu k čínské územní celistvosti. Ve vysílání Českého rozhlasu 14. ledna 2018 ovšem uvedl, že nemá nic proti obchodování s Čínskou lidovou republikou, protože „Čína je světová velmoc“ a „byznys s ní dělá celá řada států.“

Katalánsko, změny klimatu, armáda a Izrael.

Během katalánské krize v roce 2017 a v době konání referenda o nezávislosti Katalánska vyjádřil Drahoš pochopení pro snahu španělského premiéra Mariana Rajoye zabránit konání neústavního referenda, odmítl ale násilí španělské policie proti katalánským civilistům.  Podle Jiřího Drahoše je také vliv člověka na globální změnu klimatu nepopiratelný a lidskou činností bychom měli důsledky globálních změn eliminovat.  Ohledně armády se vyjádřil tak, že je nedostatečně ozbrojena a výdaje na ni bychom měli zvyšovat pro dodržení závazků se státy NATO a jednotky AČR by se měly i nadále podílet na operacích v Afghánistánu.  Drahoš označil stát Izrael za zemi, která je mu sympatická. Uvedl, že zde se zrodila důležitá část židovsko-křesťanské civilizace, která je pro Evropu klíčová a tradiční vztahy s Izraelem jsou velmi dobré a Drahoš by v těchto vztazích určitě rád pokračoval.

Migrační krize.

Podle svého postoje z ledna 2018 se Jiří Drahoš domnívá, že „přerozdělování uprchlíků na základě kvót je neúčinné a dokonce politicky škodlivé“ a že problém uprchlíků „může narušit politickou, ekonomickou i kulturní stabilitu Evropy“. V říjnu 2015 napsal Drahoš komentář do "Hospodářských novin" pod názvem "„Vážnější migrační vlny ještě přijdou“", ve kterém píše: "„Nesmíme však podléhat populistickým návodům na jednoduchá řešení a musíme si zachovat zdravý rozum. Potřebujeme dlouhodobou strategii migrační politiky, která umožní efektivní zvládání proudu uprchlíků tak, aby to odpovídalo absorpční kapacitě České republiky.“"  Evropská migrační krize se podle Drahoše nevyřeší „zadrátováním hranic,“ ale měla by se řešit na místě, kde vzniká. Jelikož do Evropy přichází řada migrantů z čistě ekonomických důvodů, musíme se prostě smířit s tím, že rozumné řešení bude stát hodně peněz. V červnu 2017 Drahoš uvedl k otázce uprchlických kvót pro členské země EU, že „Přijmout tady nějakých 2 600 z bezpečnostního hlediska prověřených uprchlíků nebo migrantů by neměl být žádný problém.“  Při diskuzi s občany během předvolební kampaně v červenci 2017 Drahoš uvedl, že v Evropě neexistuje žádný úspěšný model integrace muslimů, a prohlásil, že „Evropa nemůže uživit sto milionů Afričanů, je třeba pomáhat jim doma.“ Také řekl, že problémem je vytváření uzavřených muslimských komunit v Evropě, ale také dobrovolná segregace některých skupin obyvatel od většinové společnosti ve Spojených státech.  V otázce migrace a teroru byl přístup Jiřího Drahoše hodnocen jako nejvstřícnější v anketě s anonymními odpověďmi IDNES.cz „Otázka pro prezidenta“:  Na Volební kalkulačce uvádí, že by Evropa migrační krizi měla řešit koordinovaně – „to ale neznamená podřídit se kvótám, koordinovaný postup je vždy účinnější.“ Zároveň Jiří Drahoš považuje členství v EU za „příležitost, jak hájit naše zájmy a podílet se na rozhodování.“

Signatář výzvy "Vědci proti strachu a lhostejnosti".

V srpnu 2015 Drahoš podepsal spolu s 3 500 vědci a 9 000 osobami mimo vědeckou obec výzvu "„Vědci proti strachu a lhostejnosti“", která reagovala na protiimigrační a protimuslimské nálady v české společnosti. Drahoš v souvislosti s podepsáním výzvy označil vědce za „elitu“ českého národa a prohlásil, že vědci „přemýšlejí, analyzují, kritizují a jsou od počátku vedeni k tomu, aby pochybovali. Nevím, kdo víc by měl být elitou.“

Vnitrostátní politika.

V tiskové zprávě po oznámení kandidatury sdělil Drahoš, že hlavním důvodem jeho kandidatury „jsou obavy o osud novodobé české demokracie. Není mi lhostejný nárůst extremismu a populismu a jisté občanské apatie vůči základním demokratickým hodnotám.“ Nejmenoval by vládu, jejíž součástí by byli komunisté. Nejmenoval by premiérem někoho, kdo je obviněn z trestného činu (například v případě možného obvinění Andreje Babiše v kauze Čapí hnízdo).  Institut milosti podle jeho názoru do českého právního řádu patří, jakožto „světélko na konci tunelu“ poskytující každému odsouzenému naději. Uděloval by ji pouze ze sociálních, zdravotních a humanitárních důvodů a před jejím udělením by se radil s odborníky.  Mezi českými politiky ocenil Pavla Bělobrádka pro akceptaci racionálních argumentů, Miroslava Kalouska za plnění svých slibů, „byť byl ministrem ve vládách, které Akademii věd příliš nepřály“ a jako korektního ve vyjednávání ocenil také Jana Fischera. Naopak považoval za nepřijatelné, aby český prezident říkal v Číně, že se tam jezdí učit, jak stabilizovat společnost. V minulosti nebyl a ani nebude členem žádné politické strany. Podporu mu vyjádřili předsedové STAN, KDU-ČSL a TOP09.  Navrhl, aby se z Budapešti do Prahy přestěhovala Středoevropská univerzita, kterou založil a financuje americký miliardář a filantrop George Soros.  Podporuje progresivní zdanění, tedy aby lidé s vyššími příjmy platili procentuálně vyšší daně. Byl by pro zvyšování důchodového věku i nad 65 let. Není proti privatizaci národního podniku Budějovický Budvar.

Otázka EET, rodiny, homosexuálních párů a zákazu kouření.

Souhlasil s elektronickou evidencí tržeb v restauracích a ve většině ostatních segmentů služeb, s tím, že ví o řadě restaurací, které s tím také nemají problém. Nezaváděl by ji však pro trhovce a drobné podnikatele.  Jiří Drahoš zdůraznil svou víru v tradiční rodinu, v níž se učíme „ty nejzákladnější věci o sobě a druhých lidech“. Nebyl by ani proti zákonu umožňujícímu adopci homosexuálními páry, již považuje za lepší alternativu, než aby děti vyrůstaly bez rodiny v dětském domově.  Zákaz kouření v restauracích vnímal tak, že se Česko přiřadilo ke zbytku Evropy a mohl by mít prý také sympatický sociální dopad. Je pro to, aby měl kuřák tak vysoký stupeň pojištění, který odpovídá riziku.

Otázka Sudetských Němců a vyznamenání Mašínů.

V dubnu 2017 uvedl k otázce vysídlení Němců z Československa, že poválečný odsun sudetských Němců byl především důsledek něčeho, co se stalo v předchozích šesti letech. V červnu 2017 ovšem uvedl, že by přijal pozvání na výroční setkání Sudetoněmeckého krajanského sdružení, pokud by s tím souhlasila vláda. Vyjádřil, že má pochopení pro kontroverzní skupinu bratří Mašínů a prohlásil, že „Každý má právo na odpor totalitnímu režimu.“ Vyznamenání by jim ale nepředal: „Příběh bratří Mašínů má zastánce i kritiky – rozděluje národ. Proto je lepší ho nechat historikům a budoucím generacím.“

Otázka církevních restitucí a jejich zdanění.

Jiří Drahoš se také zastal církevních restitucí a odmítl jejich zdanění. V rozhovoru pro IDNES.cz prohlásil, že „vracet se dnes k těmto problémům by mohlo být otevřením Pandořiny skříňky. To bychom už pak mohli danit ledasco.“

Spolková činnost.

Na jaře 2018 Drahoš založil spolek Společně pro Česko, pomocí něhož plánuje nabízet řešení důležitých témat.

Kritika.

Kontroverze.

Marie Cibulková na "Neviditelném psu" upozornila na údajné porušení zákona, kdy byl Jiří Drahoš zvolen v březnu 2013 podruhé předsedou Akademie věd. Podle zákona totiž může být člen Akademické rady zvolen nejvýše na dvě po sobě jdoucí období a rada je tvořena i jejím předsedou. Drahoš zde čtyři roky pracoval jako místopředseda a poté osm let jako její předseda. Na kritiku AV ČR reagovala vyjádřením, že se předseda volí zvlášť.  Během volební kampaně vyvolala kritiku jeho změna názoru, kdy nejdříve prohlašoval, že by vládu podpořenou komunisty nejmenoval, a poté otočil s tím, že by takovou vládu přece jenom jmenoval. Kritizováno bylo také jeho prohlášení na oficiálním facebookovém účtu, týkající se udělování amnestií, názory na amnestii totiž zčásti zkopíroval z facebookového účtu svého tehdejšího protivníka Michala Horáčka a vydával je za své vlastní. V dalším příspěvku se Jiří Drahoš za „kreativitu našeho externího kreativce“ omluvil s vysvětlením, že šlo o „trapné nedorozumění“.  Některá média se pozastavila nad Drahošovým poradcem Jakubem Kleindienstem, členem dozorčí rady společnosti ML Compet, která podle policie ve Středočeském kraji narušovala soutěže ve prospěch Davida Ratha. Českému rozhlasu Kleindienst o kauze sdělil: "„Kdybych něco takového zpozoroval, tak bych to nahlásil. Vůbec se mě to netýkalo. V té firmě jsem vůbec nepůsobil, myslel jsem si, že tu firmu koupím, ale na to nedošlo.“" Jiří Drahoš přiznal, že o Kleindienstově problematické minulosti věděl, ale kritiku novinářů považuje za vytrženou z kontextu a nepřikládá ji důležitost.  Manželka Jiřího Drahoše Eva Drahošová prohlásila dle zpravodajského serveru Aktuálně.cz následující: "„V České televizi nám fandí, ale nesmí to dávat najevo.“" Drahošová ale později uvedla, že byl výrok vytržený z kontextu.  Drahoš v závěrečné prezidentské debatě na ČT před druhým kolem prezidentských voleb, kterou moderovala Světlana Witowská, prohlásil, že nejvíce mu na Zemanovi vadí, že „společnost nespojuje, že ji rozděluje, že je prezidentem dolních deseti milionů.“ Podle některých komentátorů Drahoš myslel frázi „prezidentem dolních deseti milionů“ ironicky, ale podle nich to tak nevyznělo.  Časopis "Reportér" se snažil rozebrat některé výsledky Drahošovy desítky let trvající kariéry vědce ("Aktuálně.cz" uvádí, že pracoval v akademii věd více než 40 let) nebo přesněji některé jeho výsledky, ke kterým patří i patenty, se kterými má být podle média "Reportér" spojen, kde v kritickém článku „Tajemství Jiřího Drahoše. Patenty, vyplacené dotace a sporné výsledky“ uvádí Jiří Štický kupř. že: „Na základě jednoho se například měla stavět linka na recyklaci PET lahví: není z ní nic, dotace na ni však udělena byla.“

Názory na Jiřího Drahoše.

Především před druhým kolem prezidentských voleb vyjádřily Jiřímu Drahošovi podporu různé osobnosti, na druhou stranu další osobnosti se jasně vyjádřily pro jeho protikandidáta Miloše Zemana. Následující vyjádření jsou jen výběrem z mnoha vyjádření pro i proti prof. Drahošovi:

Jiří Drahoš (* 20. února 1949 Jablunkov) je český politik, chemik, vysokoškolský učitel, který v období 2009 až 2017 zastával funkci předsedy Akademie věd České republiky. V roce 2018 kandidoval ve volbách na úřad prezidenta České republiky. Spolu s Milošem Zemanem postoupil do druhého kola, v němž s ním prohrál po obdržení 48,63 % platných hlasů, tj. 2 701 206 hlasů. V říjnu 2018 byl zvolen senátorem za obvod č. 20 – Praha 4 se ziskem 52,65 %, tj. 20 595 hlasů, již v prvním kole volby.


Klubová kariéra.

Caracas FC.

Martínez debutoval za Caracas FC 21. srpna 2010 proti Estudiantes de Mérida. První gól vstřelil proti Deportivu Petare 21. listopadu 2010, utkání skončilo 2:2.

BSC Young Boys.

Dne 3. ledna 2012 Caracas oznámil prodej Martíneze do švýcarského Young Boys. Debutoval 5. února proti Servette, YB vyhráli 3:1. Po dobrých výkonech byl Martínez povolán do reprezentace.

FC Thun (hostování).

Po roce v Bernu byl Martínez poslán na hostování do Thunu. V 18 zápasech vstřelil 8 gólů, což z něj dělalo nejlepšího střelce ligy a Young Boys ho z hostování stáhli.

Turín FC.

V červnu 2014 byl Martínez prodán do Turína za 3 miliony eur. Za Turín debutoval ve 3. předkole Evropské ligy proti švédské Brommapojkarně. První gól vstřelil v odvetném zápase, který Turín vyhrál 4:0. V Serii A debutoval 14. září proti Sampdorii. První gól v italské první lize vstřelil 7. prosince Palermu. O pět dní později sestřelil dvěma góly v Evropské lize dánský FC København.

Atlanta United FC (hostování).

V únoru 2017 byl Martínez poslán na hostování do nového týmu Major League Soccer, do Atlanty. Debut v MLS odehrál 5. března proti New Yorku Red Bulls. Svůj první kariérní hattrick, který byl i prvním hattrickem historie Atlanty, vstřelil o týden později Minnesotě.

Atlanta United FC.

Dne 21. března Atlanta oznámila, že aktivovala Martínezovu výkupní klauzuli. Martínez byl jmenován hráčem měsíce března, ve 3 utkáních vstřelil 5 gólů. O dva dny později si v kvalifikaci na MS proti Peru si poranil levý kvadriceps. Vrátil se po dvou měsících, ale vzápětí se opět zranil. Po návratu po zranění vstřelil hattricky ve dvou po sobě jdoucích utkáních proti New England Revolution a Orlandu a byl jmenován hráčem měsíce září. Atlanta skončila na děleném třetím místě, ale byla vyřazena v prvním kole playoff Columbusem. I přes to, že Martínez odehrál pouze 20 zápasů, s 20 góly byl čtvrtým nejlepším střelcem ligy a byl jmenován do nejlepší jedenáctky ligy. V červnu 2018 zaznamenal proti Philadelphii pátý hattrick v MLS, čímž vyrovnal ligový rekord, mety dosáhl ale nejrychleji ze všech, stačilo mu pouze 44 zápasů.

Josef Alexander Martínez Mencia (* 19. května 1993) je venezuelský reprezentační fotbalový útočník hrající v Major League Soccer za Atlantu.


Vznik a první představení.

"Roland" je klasickou Lullyho operou, složenou z pěti dějství a prologu. Quinault se při psaní libreta inspiroval Ariostovou básní "Orlando Furioso (česky: Zuřivý Roland)". Na rozdíl od většiny Lullyho oper není libreto "Rolanda" inspirováno klasickou mytologií, ale na příběhu středověkého rytířství. Předchozí Lullyho opera Amadis (1684) a následující Armide (1686) jsou rovněž inspirované středověkými příběhy. Je to dáno zejména tím, že Lullyho a Quinaultova díla reflektovala aktuální smýšlení Ludvíka XIV. Ten byl koncem 70. a začátkem 80. let 17. století pod vlivem své tehdejší milenky Madame de Maintenon (která postupně vytlačila poživačnější Madame de Montespan), a proto u dvora klesal počet a nákladnost slavností a představení a zavládla spíše nábožnější atmosféra (která však nikdy zcela nepřevládla), díky čemuž byl pravý čas na operu s křesťanskou tematikou. Opera však měla i vlastenecký charakter. Rytíř Roland se narodil ve Francii a byl hrdinou "Písně o Rolandovi (franc. La Chanson de Roland"), tedy jedné z nejstarších francouzských literárních památek z 11. století.  Premiéru měl "Roland" 8. ledna 1685 ve "Versailles", v podání herců z Národní pařížské opery.  8. března 1685, se konalo první představení "Rolanda" v divadle Palais-Royal.

Inscenační historie.

Nové inscenace "Rolanda" v sídle pařížské opery, Théâtre du Palais-Royal, byly připraveny v letech 1690, 1705, 1709, 1716, 1727, 1743 a naposledy v roce 1755 s hudebními úpravami Louise Auberta. Reprízy v 18. století byly často provázeny parodiemi souběžně hranými v lidových divadlech (Théâtre Italien aj.), včetně loutkových. Zvláštní oblibě se "Roland" nadále těšil i u královského dvora: na žádost Ludvíka XIV. jej soubor pařížské opery provedl ve Versailles v lednu 1690, ve Velkém Trianonu v lednu 1691 a opět ve Versailles roku 1697 při příležitosti svatby králova vnuka vévody burgundského. Přízeň této opeře věnovala později i královna Marie Leszczyńská, která ji dala provést ve Versailles roku 1732, i její snacha a manželka následníka trůnu princezna Marie Josefa Saská, z jejíhož podnětu se "Roland" hrál roku 1749 ve Versailles a o rok později na zámku ve Fontainebleau.  Vedle Paříže byl "Roland" uveden v jiných francouzských městech, totiž v Lyonu (1691, 1740, 1749–1750), Rouenu (1693), Marseille (1694), před rokem 1720 ještě v Lille a také v Metách.  Mimo Francii se "Roland" hrál vedle Amsterdamu (1686) v první polovině 18. století zejména v Bruselu (Théâtre de la Monnaie): doloženy jsou inscenace v letech 1706, 1721, 1726 a 1741. Podle zachované partitury s poznámkami jej ještě před rokem 1686 uvedli rovněž v markrabské rezidenci v Ansbachu.  Když Lullyho opery opustily repertoár, upravil Quinaultovo libreto do tříaktové podoby Jean-François Marmontel. Tuto verzi zhudebnil skladatel Niccolò Piccinni a měla premiéru v pařížské opeře v lednu 1778. Jednalo se o Piccinniho první francouzskou operu a právě jí zahájil estetickou debatu („querelle“) mezi zastánci svého italského stylu opery seria a zastánci reformního stylu Ch. W. Glucka.  V moderní době zazněl Lullyho "Roland" poprvé koncertně a ve zkrácené verzi ve Wolfson Hall londýnské nemocnice Charing Cross Hospital, a to 14.–15. ledna1983. Představení připravila amatérská operní společnost Opera Integra (zopakovala ho v červenci 1983 v kostele Christ Church v londýnské čtvrti Spitalfields). První úplnou a profesionální inscenaci uvedlo pařížské Théâtre des Champs-Elysées (premiéra 26. listopadu 1993) v koprodukci s operním divadlem v Montpellieru (Opéra de Montpellier). Dirigoval René Jacobs a titulní roli zpívali v Paříži José Van Dam a v Montpellieru Laurent Naouri. Novou inscenaci uvedly na přelomu let 2003 a 2004 opera v Lausanne a divadlo v Nîmes; dirigent Christophe Rousset přitom tohoto "Rolanda" představil rovněž koncertně divákův v Bruselu (Palais des Beaux-Arts), Montpellieru a Amsterdamu (Concertgebouw).

Role.

"Dále se v opeře vyskytuje sbor víl, ostrovanů, pastýřů a pastýřek, hrdinů a následovníků Slávy."

Děj opery.

Prolog.

Démogorgon, praotec všech bohů, svolal do svého paláce génie a nymfy a oznamuje jim, že „největší z hrdinů“ zvítězil nad svými nepřáteli a uložil jim mír; nyní je možné opět oddat se rozkoším a hrám (recitativ Démogorgona "Le Ciel m'a fait votre roi" a duet se sborem "On n'entend plus le bruit des armes"). Víty tančí a zpívají o hrůzách války a slastech míru (sbor " Que la guerre est effroyable!" a menuet). Démogorgon oznamuje, že dnes svou hrou oživí příběh francouzského rodáka Rolanda ukazující, do jakých omylů může zavést Láska srdce, které opomíjí Slávu (duet a sbor "Allons faire entendre nos voix"). Géniové a víly zkoušejí tance a zpěvy, které hodlají v představení použít (gigue, gavota a zpěv jedné z víl se sborem "C'est l'Amour qui nous menace"). Na závěr všichni ještě jednou provolávají slávu vítězi, který přinesl opět mír (duet a sbor "Le vainqueur a contraint la guerre").

1. dějství.

(Samota v lese) Čínská královna Angelika je rozrušena; v jejím srdci se bouřlivě sváří láska a hrdost (árie "Ah! que mon cœur est agité!"). Její důvěrnice Témire si to vysvětluje tím, že královna očekává vzácný dar od slavného vojevůdce Rolanda, který pro ni vybojoval mnohá vítězství. Vděčnost, kterou Angelika Rolandovi dluží, ji spíše tíží. Myslí na Rolandovu chrabrost a lásku k ní a obává se, že podlehne (árie "Je songe, autant que je puis"). Témire v podlehnutí Rolandovi neshledává nic zavrženíhodného (árie "Aimez Roland à votre tour"), jenže Angelika prozrazuje, že její podlehnutí se týká Médora, prostého afrického vojáka, kterého našla zraněného v lese a vyléčila, přičemž se do něj zamilovala (recitativ "Mon cœur était tranquile"). Témire jí radí, aby Médora co nejdříve poslala pryč, protože tato láska nemá smysl, a Angelika tak hodlá s těžkým srdcem učinit.  Médor přichází, domnívaje se být sám, a bolestně přemítá o své nenaplnitelné lásce ke královně (árie "Ah! quel tourment"). Když se objeví Angelika, zdraví ji a ohlašuje příchod Rolandových poslů. Jeho povzdech svědčí o závisti vůči Rolandovi, Angelika mu tedy dává najevo, že Rolanda za manžela nechce a že se hodlá vrátit do vlasti sama. Zároveň se ptá Médora, zda je ochoten jí splnit každé přání, a když ten přisvědčí (v árii "Vous servir est ma seule envie"), žádá ho, aby odešel. Médor tvrdí, že bez ní chce zemřít, to mu však Angelika zakazuje: nezachraňovala jeho život nadarmo (árie "Vivez, conservez mon ouvrage"). Život bez Angeliky je však pro Médora nepředstavitelný (árie "Vous voulez que je vive"), ale je nucen královnu poslechnout.  Angelika si uvědomuje, že již Médora neuvidí (árie "Je ne verrai plus ce que j'aime"), a zmítá se mezi přáním dostát svému rozhodnutí (v čemž ji podporuje Témire) a touhou povolat Médora zpět (duet Angeliky a Témire "Le secours de l'absence").  Přichází Rolandovo poselstvo z Východních ostrovů a Ziliante, kníže tohoto lidu, předává Angelice dar od Rolanda – skvostný orientální náramek (pochod, Ziliantův recitativ "Au généreux Roland" a jeho árie se sborem "Triomphez, charmante reine"). Lidé z Východních ostrovů tančí a dva z nich zpívají o tom, jak v jejich zemi je láska bez starostí a jak nikdo z lásky nepronásleduje někoho, kdo ji neopětuje (kuplet "Dans nos climats").

2. dějství.

(Pramen Lásky v hloubi lesa) Angelika, následovaná unavenou a reptající Témire, bloudí lesem. Vydala se do něj, aby našla pramen Nenávisti a zbavila se pomocí jeho vody lásky k Médorovi, cesta ji však přivádí vždy znova k pramenu Lásky. Témire se domnívá, že by její paní lék na lásku našla, kdyby ovšem skutečně chtěla (árie "Vous devez vous guérir du mal qui vous possède"). Ale Angelika se už nesnaží najít pramen Nenávisti, než přestat Médora milovat, raději chce zemřít. Témire (a jeden muž a jedna žena z Angeličina doprovodu) litují srdce, které vzplanulo láskou, protože tento oheň je těžké uhasit (tercet "Non, on ne peut pas trop plaindre"). Pak vidí Angeika přicházet Rolanda a učiní se neviditelnou pomocí kouzelného prstenu, který si vloží do úst.  Roland ke královně spěchá, ale když mu před očima zmizí, trpce si stěžuje na její počínání Témire (recitativ a árie "Belle Angélique, enfin, je vous trouve en ces lieux... Quelle cruauté! Quel mépris!"). Témire se ho snaží uklidnit. Roland si je vědom toho, že spěchaje za svou milovanou nechal na holičkách krále Francie, zatímco Paříž ohrožují Afričané. Naposledy volá Angeliku (árie "Angélique; en vain j'appelle"), pak se rázně rozhoduje s láskou k nevěrné královně skoncovat (árie "Le dépit était ma flamme"), ale jeho rozhodnutí je marné, nedokáže své city překonat (árie "Angélique. ingrate, inhumaine").  Když odejde, Angelika vyplivne prsten a vysvětluje své důvěrnici, že zmizela, aby její přítomnost nedávala Rolandovi klamné naděje, zatímco její srdce směřuje jinam (árie "Mon cœur est engagé, Roland ne peut me plaire"). Výčitky Témire utne a rozdychtěně očekává Médora (árie "C'est l'Amour qui prend soin de lui-même"). Přichází Médor; je stále rozhodnut vzít si život, pokud ho nemůže věnovat Angelice (doprovázený recitativ a árie "Agréables retraites... Fontaine, que d'une eau si pure"). Angelika vystoupí z úkrytu a zadrží jej; přiznává se mu ke své lásce a k úmyslu pojmout jej za manžela a učinit králem Číny. Médorovy nesmělé námitky o rozdílu v urozenosti odmítá (árie "Ma gloire murmure en ce jour"). Médor je zcela ohromen (árie "Témoins du désespoir dont mon cœur fut pressé").  Vyrojí se zástup lesních bytostí: amorů, sirén, vodních božstev, nymf a sylvánů, jakož i sbor šťastných milenců a milenek; tančí a zpívají kolem pramene Lásky, Angeliky a Médora (sbor "Aimez, aimez-vous", gavota, duet dvou šťastných milenek "Qui goûte de ces eaux", balet a sbor "Que pour jamais un nœud charmant nois lie... Tendres amours").

3. dějství.

(Mořský přístav) Témire přesvědčuje Médora, aby odplul Angeličinými loděmi a zachránil se před hněvem svého soka Rolanda. Médor jí nedůvěřuje, protože byla vždy proti němu, a zároveň se obává, zda mu královna – nyní ve společnosti Rolanda – zachová věrnost, protože stále nemůže uvěřit její přízni (árie "S'il fait que ma felicité" a "Je n'osais pas espérer"). Oba ustoupí do ústraní, když se blíží Angelika a Roland.  Roland stále předkládá Angelice svou lásku a vytýká jí krutost. Angelika se ho snaží přesvědčit, ať ji k lásce nenutí. Ale Roland, který kvůli ní opustil svou vojenskou výpravu, se nedá zviklat (árie "J'abandonne ma gloire, et la laisse ternir"). Roland začíná mít podezření, že má u Angeliky rivala, a varuje, že se případnému soku pomstí. Angelika tedy obrátí a předstírá, že jeho prosbám podléhá (árie "Votre constance est triomphante"). Nadšený Roland s ní chce odejít někam, kde budou sami (árie "En des lieux écartés, dans une paix profonde"). Angelika jej posílá napřed.  Médor se objeví a vyčítá Angelice zradu, ale ta mu vysvětluje, že má o něj strach (árie "Médor, je tremble pour vous"). Médor se ničeho nebojí a je ochoten i zemřít, pokud by měl ztratit svou milovanou ve prospěch Rolanda (árie "Roland va m'ôter"), ale Angelika jej chce naživu a ujišťuje o své lásce. Chce jen Rolanda odlákat a pak mu unikne pomocí čarovného prstenu; Médor ať na ni čeká v přístavu, a jakmile se Angelika vrátí, odplují spolu do Číny (milostná scéna, v ní též: árie Angeliky "Médor, je tremble pour vous", árie Médora "Roland va m'ôter", duet "Je ne veux que votre cœur", árie Médora "Vous me quittez et je demeure", árie Angeliky "Vivez pour moi" a duet "Vivons, l'amour nous y convie").  Pak Angelika představuje svému lidu Médora jako budoucího krále a nařizuje, aby mu poddaní vzdali čest. V rozsáhlém zpěvu a tanci lid slavnostně přijímá Médora za krále a manžela své královny a přeje mu lásku i šťastnou vládu (balet, chaconne a sbor "C'est Médor qu'une reine si belle... Heureux Médor! quelle gloire... Que l'amour en tous lieux vous enchante").

4. dějství.

(Jeskyně uprostřed háje) Na tohoto odlehlé místo přichází Roland. Má se zde potkat s Angelikou, která pod důvěryhodnou záminkou zmizela pomocí svého prstenu a dala si s ním ze schůzku. Roland stále věří, že konečně získal její lásku (árie "L'objet qu m!enchante"). Jeho společník Astolfe mu vyčítá, že opustil své vojsko ve chvíli, kdy Francii hrozí nebezpečný útok nepřátel (árie "Cet empire en vous seul a mis son espérance"). Ale Roland myslí jen na Angeliku a Astolfovy výzvy, aby jakožto hrdina zvítězil i nad láskou, odmítá a posílá ho pryč (árie Rolanda "Je vois l'Amour qui s'aprête", árie Astolfa "Le grand cœur de Roland").  O samotě hledá Roland Angeliku a netrpělivě čeká na západ slunce, po němž se s ní má sejít. U vchodu do jeskyně nalezne slova napsaná rukama dvou milenců. Poznává rukopis Angeliky a pomalu vyluští, že se jedná o vzájemné vyznání lásky Angeliky a jemu neznámého muže jménem Médor. (scéna Rolanda střídající árie a doprovázený recitativ: "Ah! J'attendrai longtemps!... Ce que je lis m'apprend que l'Amour a conduit... Que Médor est heureux!"). Pak slyší přicházet skupinu pastýřů a pastýřek.  Zatímco Roland hledá po okolí Angeliku, doprovázejí pastýři snoubence Coridona a Bélisu, kteří se zítra žení. Zpívají o tom, jak je tento hájek příznivý milencům, a přejí milencům věčnou ládku (sbor "Quand on vient dans ce boccage", duet "Vivez en paix" a sbor "Aimez toujours de même"). Coridon a Bélise si slibují věrnou lásku (duet "J'aimerai toujours ma bergère") a zpívají, že by své místo nevyměnili ani s Angelikou a Médorem. To zaslechne Roland a vyptává se pastýřů, odkud znají ta jména. Coridon a Bélise Rolandovi vyprávějí o tom, jak ve zdejším lese nalezla Angelika zraněného Médora, vyléčila ho a nakonec učinila tohoto vojáka bez urozenosti i majetku králem, přičemž odmítla stovky nejurozenějších nápadníků. Před očima pastýřů prý složili svatební slib a Bélisin otec Tersandre je odvedl do nejbližšího přístavu.  Tersandre přichází požehnat snoubencům a zahání starosti (árie se sborem "Allez, laissez-nous, soins fâcheux"). Roland se od něho dozvídá, že Angelika a Médor jsou již na cestě do dalekých krajin. Je nadmíru rozrušen, pastýři se domnívají, že láskou. Tersandre se ho snaží uchlácholit (árie "Qui suit les amoureuses loix"). Pak ale zanotuje s pastýři píseň na počest lásky Angeliky a Médora (árie a sbor "Bénissons l'amour d'Angélique"). To Rolanda rozzuří a pastýři se v děsu rozprchnou.  Rolanda, který se cítí zrazen, se zmocňuje šílenství. Ničí nápis v jeskyni, láme větve a odvaluje kameny, trhá své šaty a nakonec má iluzi, že hovoří s Furií, kterou vysílá podsvětí, aby jej věčně trápila (scéna šílenství, doprovázený recitativ a árie "Je suis trahi!... Témoins d'une odieuse flamme").

5. dějství.

(Palác moudré víly Logistille) Rolandovo šílenství působí značné potíže pro francouzské vojsko a Astolfe se přichází poradit o pomoc k moudré víle Logistille (árie Astolfa "Sage et divine fée, à qui tout est possible"). Víla se již postarala o to, aby byl Roland přenesen do jejího paláce a kouzlem udržován v klidném spánku, avšak dosud se jí nepodařilo ho úplně vyléčit: její hlas sice dokáže otřást podsvětím a utišit hrom, ale ukonejšit srdce zraněné láskou je mnohem obtížnější (árie "Vos justes voeux sont prévenus" a "Je puis des éléments intrrompre la guerre").  Víla dává přinést spícího Rolanda a povolává své víly, aby sladkým zvukem a tančenými obřady překonnaly kouzlo lásky („symfonie‟, árie víly "Par le secours d'une douce harmonie" a sbor víl "Heureux qui se défend toujours"). Poté Logistille přivolá z podsvětí stíny slavných hrdinů minulosti, aby jí pomohly vyvést Rolanda z jeho zbloudění a vzbudily v něm touhu vrátit se k válečné slávě (doprovázený recitativ "Ô vous dont le nom est plein de gloire" a árie víly se sborem hrdinů "Roland, courez aux armes").  Roland se budí a seznává své poblouznění; stydí se za své počínání, když byl zaslepen láskou a chce se hanbou uchýlit do ústraní (recitativ "Quel secours vient me dégager?"). Ale víla astíny hrdinů jej utěšují slovy, že nikdo není bez slabosti, a Roland se přidává k jejich volání do zbraně ("Allons, courons aux armes"). Víly a stíny hrdinů projevují svou radost nad Rolandovým rozhodnutím tancem (balet). Do boje jej provází Sláva, před ním letí Hrůza a za ním následuje Věhlas. Zpěvem a tancem víl, hrdinů a družiny Slávy vyprovázejícími Rolanda opera končí (balet a sbor "La Gloire vous appelle").

Roland "(LWV 65)" je francouzská opera "(tragédie lyrique)" od Jeana-Baptiste Lullyho. Libreto sepsal jeho dlouholetý spolupracovník Philippe Quinault, podle Ariostovy básně "Orlando Furioso". Opera měla premiéru 8. ledna 1685 ve Versailles.


Historie.

První zmínka o obraze se objevuje v roce 1696, kdy byl prodán spolu s dalšími Vermeerovými díly jako součást sbírky holandského typografa Jacoba Dissiuse. Později, v roce 1718, ho získal benátský malíř Giovanni Antonio Pellegrini, jehož celou sbírku posléze koupil britský konzul Joseph Smith. Obraz je v současné době součástí britských královských sbírek ("The Royal Collection") a nachází se v Buckinghamském paláci v Londýně. Pro královské sbírky ho zakoupil britský král Jiří III., ovšem jako přívažek k souboru knih, jehož byl součástí a jež krále více zajímaly. Kvůli špatné interpretaci signatury byl obraz původně označen jako dílo Franse van Mierise staršího (1635-1681), teprve roku 1866 v něm francouzský historik umění a sběratel Étienne Thoré-Bürger rozpoznal dílo Jana Vermeera.

Popis.

Na obraze (olej na plátně, výška 73,3 cm, šířka 64,5 cm) je znázorněn výjev odehrávající se v bohatém, jasně osvětleném interiéru poblíž oken. Výjev je vzdálen od diváka; v popředí stojí stůl, pokrytý pestrobarevným kobercem (turecké koberce byly v té době příliš vzácné, než aby jimi byla pokryta podlaha), za ním pak židle s modrým čalouněním. Na stole stojí na plochém stříbrném talíři džbánek z bílého porcelánu se stříbrným víčkem, vedle stolu leží na podlaze z velkých černých a bílých mramorových dlaždic viola da gamba. U stěny proti divákovi stojí druhý hudební nástroj – virginál, spinet či klavesin, na němž hraje stojící žena, která je k divákovi obrácená zády, jejíž obličej je však vidět v zrcadle, zavěšeném nad klavesinem. Na otevřeném víku nástroje je zřetelně vidět latinský nápis: "MUSICA LETITIAE CO[ME]S / MEDICINA DOLOR[IS]" ("Hudba je společnicí v radosti a lékem na bolest"). Další osobou, již malíř na obraze zachytil, je elegantně oblečený muž, naslouchající hudbě, jehož šerpa a vycházková hůl naznačují jeho vysoké společenské postavení.  Na stěně vpravo je vidět část obrazu, nejpravděpodobněji "Caritas Romana" ("Římské milosrdenství") ve stylu Caravaggia. Výjev představuje uvězněného, k smrti hladem odsouzeného Cimona, jehož krmí vlastním mlékem jeho dcera Pero.

Hodina hudby (nizozemsky "De muziekles") – obraz Jana Vermeera datovaný do let 1659-1664. Plátno je signováno ("IVMeer"); signatura se nachází vpravo, na rámu zachyceného obrazu.


Příběh.

Hvězdného data 2534.0 hvězdná loď USS Enterprise NCC-1701 pod vedením kapitána Jamese Tiberius Kirka přilétá do systému M34 Alfa, kde se v blízkosti nachází planety Ekos a Zeon. Na Ekosu by se měl nacházet specialista Federace John Gill, který byl také Kirkovým profesorem na hvězdné akademii. O Ekosu je známo, že tamní civilizace není moc vyspělá, avšak jde o bojovný druh, zatímco Zeon je technologicky mnohem pokročilejší a jde o mírumilovné obyvatelstvo. Ihned po příletu však na "Enterprise" míří řízená střela s termonukleární hlavicí. Tu se podaří sestřelit, ale něco nasvědčuje, že došlo ke kontaminaci proti základní směrnici, protože ani jedna z civilizací by neměla mít k dispozici takovou technologii.  Kirk a Spock se vydávají na povrch na průzkum. Zjišťují, že celému Ekosu vládne nacismus stejně jako na Zemi v 20. století, dokonce i s vlastním vůdcem – Führerem. Z propagandistického videa zjišťují, že celou náplní Ekosů je pouze nenávist k čemukoliv ze Zeonu, ale hlavně, že onen Führer je právě pohřešovaný John Gill. Kromě toho se na videu objevuje dívka Daras vyznamenána za chrabrost. Záhy jsou oba chyceni a mučeni. Ve vězení se potkávají se Zeonem, který byl také zatčen gestapem. Aby unikli, musí si vyndat původně vpíchnuté transpordéry – zařízení umožňující jejich nouzový transport zpět na "Enterprise". Společně s Isakem utíkají do úkrytu odboje, kde se setkávají právě s Daras, která ve skutečnosti pracuje pro odboj, ačkoliv je původem z Ekosu. Protože nacisté připravují „konečné řešení“, což je napadení přímo planety Zeon. Vydávají se tak na setkání, kde má Gill alias führer mít projev. Po úspěšné infiltraci budovy se Kirk spojuje s Uhurou, aby transportovali na povrch McCoye. Spock zahlédl Gilla přes okénko kabiny, odkud se má vysílat jeho projev a konstatoval, že vypadá jako pod vlivem drog. Když se všichni, převlečeni za televizní štáb, dostanou po odvysílání projevu do kabiny, McCoy se snaží probrat omámeného Gilla. Nečekaně jsou dopadeni, ale daří se jim předsedu strany přesvědčit, že chytli Spocka jako špeha a musí jej odvést. V kabině zůstává Kirk a snaží se probrat Gilla z bezvědomí. V původním projevu führer oznámil, že započala invaze na Zeon a tak není mnoho času. Najednou se daří Kirkovi probrat Gilla a ten přes kamery vysvětluje, že takto se civilizace vyvinout neměla a útok na Zeon je pouze útokem jednoho podvodníka, nikoliv Ekosu. Melakon, který do této doby ovládal nadrogovaného vůdce vezme samopal a rozstřílí okno kabiny a tím zabije i Gilla. Válka ale tak končí a společnost ukončuje zabíjení.  Na Enterprise Spock dodává, že stále nechápe jak moudrý historik, jako Gill mohl udělat tak fatální chybu a pro rychlejší vývoj zaostalé společnosti vybrat zrovna za vzor nacistické Německo. McCoy dodává pořekadlo „Absolutní moc absolutně korumpuje.“ a aby se nehádali, musí je přerušit kapitán Kirk a následně velí opustit orbitu.

„Principy moci“ (v originále „Patterns of Force“) je třiadvacátý díl druhé řady seriálu Star Trek, později známého jako "Star Trek: Původní série". Premiéra epizody v USA proběhla 16. února 1968, v České republice 7. března 2003.


Útok.

3. dubna 2017 v petrohradském metru mezi stanicí Technologičeskij institut a Sennaja ploščaď vybouchlo výbušné zařízení obsahující asi jeden kilogram výbušniny. Podle stanoviska ruského ministra pro nouzové situace bomba vybuchla v třetím voze metra. Očití svědci prohlásili, že výbuch se odehrál nedaleko dveří a okamžitě po explozi nástupiště zaplnil kouř. Video ze sociálních sítí ukázalo, že kovové dveře byly silou výbuchu zkrouceny. Po výbuchu byly uzavřeny všechny stanice petrohradského metra. Pozdě večer byly stanice metra opět obnoveny na lince číslo 3, 4 a 5.  Druhá bomba byla nalezena na stanici Ploščad Vosstanija, ale byla následně zneškodněna. Výbušné zařízení údajně používalo kuličkové ložisko, šroubky a šrapnel. Toto zařízení údajně bylo skryto v hasicím přístroji a obsahovalo ekvivalent jednoho kilogramu TNT.

Následky.

Bezpečnost petrohradského metra byla v reakci na útok zvýšena, například byly znovuzavedeny do chodu detektory kovů. Moskevské metro, které bylo terčem útoků sedm let zpět, taktéž zvýšilo bezpečnost a nabídlo petrohradeckému metru pomoc v případě, že nějaká bude třeba. Lokální média uvedla, že úřady nalezly podezřelé balíčky ve třech moskevských stanicí metra, Nagatinskaja, Savelovskaya a Ugrezhskaya, oblast byla následně uzavřena. Bezpečnost mezinárodního letiště Pulkovo byla také v reakci na výbuchy navýšena.  Možný podezřelý byl podle neověřených zpráv viděn v bezpečnostních kamerách metra. Vyšetřovací komise Ruska uvedla, že rozhodnutí řidiče nezastavit metro po explozi pomohlo vyhnout se mnohem vyššímu počtu obětí. Podle reportérů ruské televize REN-TV byla před explozí na metro vhozena aktovka.  K bombovému útoku v Petrohradě se do 4. dubna 2017 nikdo nepřihlásil. V 16:30 moskevského času (14:30 českého času) 3. dubna 2017 byl útok vyšetřovací komisí označen za teroristický sebevražedný bombový útok.

Útočník.

Podezřelý strůjce útoků byl identifikován kyrgyzskými zpravodajskými službami jako Akbaržan Džalilov, dvaadvacetiletý v Kyrgyzstánu narozený ruský občan. Džalilov se narodil v roce 1995 v Oshu. Podle ruských MK pracoval jako kuchař v sushibaru v roce 2015. Později zmizel.

Původní zprávy.

Vyšetřovatelé 3. dubna 2017 uvedli, že věří, že útok byl sebevražedným a prohlásili Střední Asii za hlavního podezřelého. Některé zprávy místo toho uvádí jako podezřelého jako dvaadvacetiletého imigranta z Kazachstánu, ale později byl místo toho prohlášen za oběť útoku. Za podezřelého byl ještě později označen dvaatřicetiletý muž s ruským občanstvím narozený v Kyrgyzstánu a s kontakty v mezinárodních vojenských organizacích. Policie původně zveřejnila portréty dvou rozdílných osob podezřelých ze zapojení do útoku. Jedna z těchto osob okamžitě prohlásila svou nevinu a nezávislá ruská soukromá novinářská agentura Interfax uvedla, že do útoku byla zapojena pouze jedna osoba.

Reakce.

Ruské.

V Petrohradu ve stejnou chvíli probíhala schůzka ruského prezidenta Vladimira Putina s běloruským prezidentem Alexandrem Lukašenkem. Ruský prezident přislíbil důkladné vyšetřování a uvedl, že „posuzují všechny možné příčiny včetně terorismu“. Později navštívil oblast útoku, což bylo zakázáno Federální ochrannou službou kvůli bezpečnosti. Informace byla následně dementována RIA Novosti. Jeho tvrzení bylo následováno Lukašenkovým, který vyjádřil svůj zármutek nad útokem.  Starosta Moskvy Sergey Sobyanin podle vlády města vyjádřil své kondolence obětím útoků a nařídil posílení bezpečnostních opatření týkajících se dopravní infrastruktury hlavního města.  Ministryně zdraví Veronika Skvortsova nařídila federálním lékařům pomoci lékařům v Petrohradě asistovat obětím.  Prezident Čečenska Ramzan Kadyrov volal po identifikaci a potrestání strůjců útoku  Islámský stát pohrozil útoky proti Rusku. Ačkoliv na sebe nevzali zodpovědnost za útok, stoupenci IS tuto událost oslavovali sdílením fotografií mrtvol lidí zabitých výbuchem.

České.

Z českých politiků tento zločin odsoudili a pozůstalým obětí vyjádřili soustrast prezident Miloš Zeman, premiér Bohuslav Sobotka, ministr zahraničí Lubomír Zaorálek, předseda sněmovny Jan Hamáček, eurokomisařka Věra Jourová, poslanec Evropského parlamentu Jiří Pospíšil a předseda KSČM Vojtěch Filip.

Mezinárodní.

Soustrast a sympatie s oběťmi byla nabídnuta několika významnými mezinárodními osobami, včetně zástupců Dánska, Číny, Francie, Gruzie, Indie, Indonésie, Íránu, Izraele, Malajsie, Pákistánu, Polska, Portugalska, Švýcarska, Ukrajiny, Spojeného království, Spojených států amerických, NATO a Evropské unie.  Ukrajina také zpřísnila bezpečnostní opatření ve svých vlastních stanicích metra kvůli strachu z podobného útoku na svém území.

Bombový útok v Petrohradu se odehrál 3. dubna 2017 mezi stanicemi Technologičeskij institut a Sennaja ploščaď na modré lince petrohradského metra. Bezpečnostní kamery pravděpodobně zachytily strůjce útoku, který nálož umístil do aktovky v třetím voze jedoucího metra. Amatérská nálož obsahovala kovové úlomky, šrouby a střepy. Po explozi strojvedoucí pokračoval se soupravou v jízdě až do nejbližší stanice. Při explozi zahynulo nejméně 14 osob a nejméně dalších 50 bylo zraněno. Další tři lidé zemřeli v nemocnici a celková bilance se zvýšila na 14 mrtvých. V reakci na útok byly uzavřeny všechny stanice metra v Petrohradu. Další nálož byla objevena a zneškodněna ve stanici Ploščaď Vosstanija ("Náměstí povstání"). Mimořádná bezpečnostní opatření byla přijata i na petrohradském letišti Pulkovo. Z důvodu kolapsu podzemní dopravy byly ostatní druhy dopravy poskytovány zdarma. Jedná se o první útok v systému metra v historii Petrohradu.


Princip hry.

Hra používá balíček 55 kulatých karet, na každé je vytištěno osm různých symbolů. Libovolné dvě karty vždy sdílejí právě jeden odpovídající symbol. Cílem hry je být prvním, kdo najde obrázek, který je na dvou daných kartách společný.

Vývoj hry.

V roce 1976 vymyslel francouzský matematický nadšenec Jacques Cottereau hru, vycházející z Kirkmanovy úlohy o školačkách. Hra obsahovala 31 karet, kde se na každé nacházelo šest obrázků hmyzu s právě jednou shodou mezi každým párem karet. V roce 2008 se několik karet „hmyzí hry“ dostalo k novináři a hernímu designenovi Denisi Blanchotovi, který následně přišel s myšlenkou hry "Dobble".  Hra "Dobble" byla poprvé vydána ve Francii v roce 2009, následně v roce 2011 pod hlavičkou společnosti Blue Orange Games ve Velké Británii a Severní Americe. V roce 2015 pak získala práva na "Dobble" a "Spot It!" francouzská společnost Asmodee.

Matematika.

Zvláštní způsob uspořádání symbolů na kartách "Dobble" lze pochopit pomocí geometrie. Pokud reprezentujeme každou kartu přímkou a každý symbol bodem, ve kterém se dvě přímky protínají, pak jsou vlastnosti "Dobble" následující:  Tato geometrická struktura je příkladem konečné projektivní roviny.  Pokud na každé přímce leží 3 body, struktura se nazývá Fanova rovina. Ta představuje jednodušší verzi hry "Dobble" se 7 různými symboly, 7 kartami a 3 symboly na každé kartě.  Obecně má konečná projektivní rovina s n+1 body na každé přímce n +n+1 bodů i přímek.  Aby se "jednalo" o skutečnou hru "Dobble", musí na každé přímce ležet 8 bodů. Výsledkem je struktura s 57 přímkami a 57 body (7+7+1=57).  Balíček karet "Dobble" obsahuje 57 symbolů, ale pouze 55 karet. Chybí tedy ještě 2 možné karty.

Dobble je hra, ve které hráči musí najít společné symboly mezi dvěma kartami. Jednalo se o nejprodávanější hru Spojeného království v letech 2018 a 2019.


Historie.

Chemická inženýrka Catherine Hettingerová je označována za vynálezkyni fidget spinnerů. Sama však uznala, že její původní nápad nemá se současnou hračkou moc společného. V roce 1993 podala společnost Hettinger patentovou přihlášku pro „spinningovou hračku“. Hlavním cílem fidget spinners je zábava. Některé kousky jsou vyráběny hlavně s důrazem na vzhled, jiné hlavně pro „fidgeting“.

Dělení a druhy.

Existuje mnoho druhů fidget spinnerů. Spinnery můžeme dělit dle materiálu. Tělo spinnerů je vyrobeno z plastu či kovu. Fidget spinnery se vyrábí v různém tvaru, nejčastější je tvar se 3 hlavami, na trhu najdeme však také dvouhlavé spinnery. Dále mohou mít kruhový, čtvercový či jiný atypický tvar.  Můžete se setkat i se spinnery, které ve tmě svítí či mají v sobě zabudované LED diody a při točení blikají.  Rozhodující vliv na kvalitu spinneru má druh použitého ložiska a také vlastní hmotnost těla fidget spinneru (větší hmotnost = větší setrvačnost po roztočení). U levných fidget spinnerů se používají levná celokovová ložiska. U dražších typů ložiska kombinovaná (ocel-keramika) nebo celokeramická. Rozdíly v kvalitě jednotlivých kusů ložisek stejného typu jsou však dost výrazné.

Spotřebitelské testy.

Ve spotřebitelských testech bylo prokázáno, že některé spinnery mohou ohrožovat zdraví. Dánská spotřebitelská rada zveřejnila v září 2017 výsledky laboratorních testů, které u 4 z 12 testovaných spinnerů nalezly závažný problém, protože v nich byla vysoká koncentrace olova, uvolňovaly nikl nebo baterie v nich nesplňovala pravidla pro hračky.

Dvojí rotace čtyřložiskových spinnerů.

Ačkoli většina levných spinnerů, které dnes zaplavují výprodeje, má jediné ložisko, pro držení v prstech, původní trojramenný spinner měl ložiska čtyři:  Pak nejen že se při roztočení otáčelo středové ložisko, a to dlouho, díky velkému momentu setrvačnosti celého spinneru, nýbrž díky masivním nábojům vrcholových ložisek se svou setrvačností okamžitě roztočila i tato. Vrcholová ložiska se sice při otáčení spinneru posouvají po společné kruhové dráze, díky své setrvačnosti si však zachovávají orientaci v prostoru. Tedy při zanedbání tření: Postupně se zpomaluje jak celý spinner, tak se časem i zastavují ložiska v ramenech, jejich středové náboje. Pro zlepšení tohoto efektu mají čtyřložiskové spinnery ve vrcholových ložiscích úmyslně masivní a těžké vnitřní kroužky. A při jejich barevném označení, například na čtvrtiny jako má terčík na crash test dummy nebo znak BMW, je prvotní efekt dobře pozorovatelný, než se terčíky postupně před očima také roztočí, tedy zpomalí vůči svým ložiskům.  Pro tento efekt dvojí rotace je však potřeba spinner kvalitní, s ložisky s minimálním třením, což však u levných výprodejových nemá smysl očekávat. Pro levnou výrobu, která neumožňuje dosáhnout potřebné kvality ložisek, a také pro snižování výrobnách nákladů obecně, už vlastně levné modely ani tolik ložisek nemají, jen jedno středové: Levní výrobci spinnerů na okrajová ložiska rezignovali.

Pozorování dvojí rotace.

Efekt dvojí rotace lze pozorovat  Frekvenci záblesků stroboskopu pak  Jednotlivá pole terčíků při pozorování lze identifikovat i konkrétně: Uvažujeme-li dvě světlá pole na čtvrťových terčících, stačí označit jediné světlé pole na každém terčíku. Nejpraktičtější jsou takové značky, jež se nepřekrývají (nekolidují), ani při překryvu obrazů všech tří terčíků, tedy například jako na šestibokých herních kostkách:  Výsledný obrazec při prolnutí všech tří obrazů bude vypadat jako 1 a 6 z herních kostek, ve tvaru „H“. Jde sice na první pohled o složité značení, zato se jím garantuje:

Účinek spinnerů.

Vlna zájmu o spinnery byla spojena se zprávami, že by měly údajně pomoci dětem s hyperaktivitou nebo dospělým při léčbě závislostí. Odborníci jsou k takovým tvrzením skeptičtí, podle psychologů nejsou k dispozici objektivní vědecké důkazy, že jde o víc než o běžnou hračku.

Fidget spinner (anglická výslovnost [ˈfidžit ˈspinə(r)]; též finger spinner, ), je druh odreagovací hračky. Principiálně jde o setrvačník. V jejím středu je ocelové či keramické ložisko, díky kterému se otáčí zbytek hračky, ten může být z materiálů jako mosaz, nerezová ocel, titan, měď či plast, ale třeba i ze zlata. Byl prodáván jako hračka, která má pomáhat lidem s různými problémy jako hyperaktivitou, ADHD, autismem, úzkostí či „vrtěním“ (v angličtině „fidgeting“), ale odborníci takové tvrzení považují za fakty nepodložený marketing.


Rakousko-uherské síly.

Rakousko-uherské lodě vytvořily dvě útočné skupiny. První skupině velel admirál Miklós Horthy a skládala se z lehkých křižníků "Helgoland", "Novara" (vlajková loď) a "Saida". Druhé skupině velel fregatní kapitán Johannes von und zu Liechtenstein a tvořily ji torpédoborce třídy "Tátra" – "Csepel" a "Balaton".  Krycí svaz tvořil pancéřový křižník "Sankt Georg", torpédoborce "Tátra", "Warasdiner" a torpédovky "Tb 84 F", "Tb 88 F", "TB 99 M" a "Tb 100 M". Svazu velel kontradmirál Alexander Hansa. Druhý svaz, který byl v pohotovosti tvořila pobřežní obrněná loď "Budapest" a torpédovky "Tb 86 F", "Tb 91 F" a "Tb 95 F". Nasazeny byly i tři ponorky. Rakousko-uherské "U 4" a "U 27" hlídkovaly před Valonou a Brindisi, zatímco německá "UC 25" u Brindisi položila minové pole.

Napadení úžiny.

Aby bylo dosaženo co největšího účinku, měl každý z rakousko-uherských křižníků zaútočit v jiném sektoru. "Csepel" a "Balaton" společně pátraly po nákladních lodích. Dne 15. května ráno ve 3:00 oba torpédoborce u albánského pobřeží zpozorovaly a napadly malý italský konvoj. Potopily torpédoborec "Borea" a nákladní lodě "Carroccio" a "Veritä". Nákladní loď "Bersagliere" se zachránila.  Rakousko-uherské křižníky se rozdělily a samostatně v různých místech napadly britské a italské trawlery střežící protiponorkovou bariéru (celkem jich bylo 47). Palbu zahájily v různých časech mezi půl pátou a pátou hodinou ranní. Potopily 14 trawlerů a tři poškodily. Další trawlery odpojily protiponorkové sítě a daly se na útěk. Například trawler "Gowan Lee" boj se silnějším protivníkem přijal, za což byl jeho kapitán Joseph Watt vyznamenán Viktoriiným křížem. Bariéra tak byla na několik týdnů narušena. Křižníky se poté opět spojily a začaly se z oblasti vzdalovat.

Hlavní střet.

Zpráva o útoku na italský konvoj vyvolala nutnou reakci. Z Brindisi vyplula smíšená italsko-anglická eskadra, které velel kontradmirál Alfredo Acton. Tvořily ji britské lehké křižníky "Dartmouth", "Bristol" a čtyři torpédoborce (ještě se k němu připojil velký torpédoborec "Aquila"). Další torpédoborce v oblasti byly upozorněny na přítomnost rakousko-uherských lodí.  Actonův svaz se nejdříve střetl s rakouskými torpédoborci, které z boje vyřadily torpédoborec "Aquila". I přes jeho velkou převahu mu rakouské lodě unikly. Před sedmou hodinou potkaly rakouské křižníky čtyři dohodové torpédoborce. Došlo ke krátké přestřelce, po které torpédoborce zaujaly pozici za rakouským svazem a zdálky ho sledovaly. Krátce po deváté hodině narazily Horthyho křižníky na silnější Actonův svaz. I tentokrát však lodě Dohody promarnily šanci využít své výrazné převahy.  Palba britských křižníků poškodila nejprve "Helgoland", na jehož přídi vypukl požár. Zasažena byla i "Novara", dokonce byl vážně zraněn admirál Horthy. Po zásahu do strojovny "Novara" ztratila chod. V nejkritičtějším okamžiku se však Actonův svaz odpoutal. Kontradmirál Acton se totiž rozhodl spojit s dalším italským svazem (přestože i tak měl velkou převahu), který se blížil z Brindisi. Ztracený kontakt s rakouskými křižníky už ale nenavázal.  "Saida" vzala poškozenou "Novaru" do vleku a "Helgoland" kryl jejich ústup. Útoky italských torpédoborců byly neúspěšné. Brzy se navíc přiblížil krycí svaz s pancéřovým křižníkem "Sankt Georg" v čele, což italského velitele spolehlivě odradilo od dalšího boje. Rakouské lodě se tak mohly v pořádku vrátit do Boky Kotorské.

Po bitvě.

Britský křižník "Dartmouth" během návratu torpédem těžce poškodila německá ponorka "UC 25". Posádka loď nejprve opustila, nakonec se ji však podařilo odvléct do Brindisi. Z přístavu vyplulo na pomoc několik torpédoborců, z nichž francouzský "Boutefeu" najel na minu položenou "UC 25" a potopil se.

Závěr.

Bitva v Otrantské úžině byla vítězstvím Rakousko-Uherska. Dohoda ztratila dva torpédoborce, čtrnáct trawlerů a dvě nákladní lodě. Křižník "Darmouth", nákladní loď a tři trawlery byly poškozeny. Na rakouské straně byla vážněji poškozena pouze "Novara". Rakousko-uherské ztráty činily 15 mrtvých a 31 raněných. Ztráty Dohody byly 76 mrtvých, 100 zraněných a 72 zajatých. Protiponorková přehrada byla na několik týdnů narušena. Poté byla přesunuta dále na jih, což ještě snížilo její beztak nízkou efektivitu.

Bitva v Otrantské úžině bylo námořní střetnutí první světové války. Ráno 15. května 1917 napadlo Rakousko-uherské loďstvo protiponorkovou bariéru Otrantského průlivu. Tu vytvořily státy Dohody, aby v Jaderském moři zablokovaly nepřátelské ponorky. Bitva byla úspěchem rakousko-uherských lodí, které s minimem ztrát vážně narušily protiponorkovou bariéru. Válečné lodě Dohody přitom měly v bitvě výraznou materiální převahu, které ovšem nevyužily.


Původ a vzdělání.

Édouard Philippe se narodil v Rouenu v Normandii. Oba jeho rodiče pracovali jako učitelé francouzštiny a byli levicového politického zaměření. Maturitu složil v německém městě Bonnu, kde jeho otec působil několik let jako ředitel Francouzského gymnázia ("Lycée Français"). Ovládá proto perfektně němčinu. Poté studoval na institutu Sciences Po, který absolvoval v roce 1992. V letech 1995 až 1997 dokončil svá studia na prestižní École nationale d'administration.  Při studiích na Sciences Po byl ovlivněn politickým směrem bývalého premiéra Michela Rocarda. Hlásil se k jeho sociálně-demokratickému křídlu v Socialistické straně. Když ale byl Rocard sesazen z vedení strany, odvrátil se Philippe od socialistů.  Po absolvování ENA v roce 1997 nastoupil zaměstnání jako spolupracovník Státní rady, přičemž se specializoval na právo veřejných zakázek.

Politická kariéra.

V roce 2001 Philippe se stal náměstkem primátora Le Havre Antoinea Rufenachta a měl na starost právní věci. Rufenacht sloužil ve funkci starosty v letech 1995 až 2010, řídil také kampaň Jacqua Chiraca pro prezidentské volby v roce 2002. Když si Philippe uvědomil názorovou spřízněnost mezi Michelem Rocardem a Alainem Juppém, podporoval Juppého v době vzniku Unie pro lidové hnutí (UMP) v roce 2002. Ve stejném roce kandidoval v parlamentních volbách, ale neuspěl. Následně pracoval generální ředitel UMP pod Juppého vedením až do roku 2004, kdy byl Juppé odsouzen v případě fiktivních zaměstnanců. Philippe pak získal práci v soukromém sektoru a začal pracovat s americkou právní firmou Debevoise & Plimpton LLP. V roce 2004 byl také zvolen do rady regionu Horní Normandie.  Po vítězství Nicolase Sarkozyho v prezidentských volbách v roce 2007 krátce sloužil jako ministr životního prostředí v Juppého vládě. Následně byl jmenován ředitelem pro vztahy s veřejností ve společnosti Areva, kde pracoval od roku 2007 do roku 2010. V roce 2008 byl zvolen do generální rady departementu Seine-Maritime a v roce 2010 se stal po rezignaci Rufenachta starostou města Le Havre a také předsedou zastupitelstva aglomerace Le Havre. V roce 2012 po smrti Jeana-Yvese Besselata nastoupil jako jeho náhradník na místo poslance Národního shromáždění a obhájil ho úspěšně ještě v témže roce v parlamentních volbách. V roce 2014 v komunálních volbách obhájil i svůj mandát starosty Le Havre, když hned v prvním kole získal 52 % hlasů.  V roce 2016 se zúčastnil zasedání mezinárodního uskupení Bilderberg v Drážďanech.  V pravicových prezidentských primárkách v roce 2016 pracoval pro kampaň Alaina Juppého jako jeho mluvčí. Následně se připojil ke kampani Françoise Fillona, ale opustil ho, když byl Fillon předvolán před soud 2. března kvůli své aféře s nelegálními zaměstnanci. Vzhledem k červnovým parlamentním volbám vyhlásil, že už nebude kandidovat, aby neporušil zákon o kumulaci funkcí.  15. května 2017 nový prezident Emmanuel Macron jmenoval Philippa předsedou vlády.

Osobní život.

Jeho žena Edith Chabreová je pedagožka na Sciences Po, spolu mají tři děti.

Édouard Philippe (* 28. listopadu 1970 Rouen) je francouzský právník, politik a od 15. května 2017 předseda francouzské vlády. Jako člen Unie pro lidové hnutí, později přetransformované do Republikánů, byl od roku 2012 poslancem Národního shromáždění za obvod Seine-Maritime č. 7. V roce 2010 se stal starostou města Le Havre.


Námět.

Geniální a výstřední zoolog, profesor Vladimír Ipatjevič Persikov, náhodou objeví úžasné stimulační účinky červeného světla na embrya. Organismy, které jsou ve fázi vývoje ozářeny paprskem, jejž profesor Persikov objevil (např. zárodky ve vejcích), se začnou vyvíjet mnohem rychleji a dosahují větších rozměrů než "originály". Navíc jsou agresivní a neuvěřitelně rychle se rozmnožují.  Právě tou dobou se po celé zemi rozšířil kuřecí mor a ředitel sovchozu (státem vlastněného zemědělského podniku v bývalém SSSR) "Červený paprsek" Alexandr Semjonovič Osud se Persikovův objev rozhodne využít pro obnovu chovu slepic. Na základě příkazu shora Osud zabaví kamery, pomocí kterých profesor Persikov prováděl pokusy, a odveze je. Osud ze zahraničí objedná slepičí vejce a Persikov hadí, krokodýlí a pštrosí vejce pro experimenty. Persikovova zásilka je však nedopatřením doručena Osudovi. Když na "slepičích" vejcích Osud vidí "nějaké svinstvo", volá profesoru Persikovovi, který se domnívá, že je to omyl, protože "svinstvo" na vejcích být nemůže, a proto Osudovi řekl, ať je neumývá.  Osud zahájí ozařování vajec, ale z oranžerie s vejci dva vylíhnuté zárodky záhy uniknou. Když si následujícího dne chce zaplavat v rybníku, spatří obrovského hada. Had zabije Osudovu ženu Máňu, samotnému Osudovi se podaří utéct. Druhý den ráno se dostaví na železniční stanici Dugino, která se nachází 20 verst od sovchozu. Tam se setkává s agenty GPU a vypráví jim, co se stalo. Ti mu sice nevěří, přesto se ozbrojí a okamžitě jedou do sovchozu. Osud odjede vlakem do Moskvy. Když agenti Ščukin a Polajtis do sovchozu dorazí, nikoho tam nenajdou. Sotva však nahlédnou do oranžerie, spatří obří hady a v nerovném boji s nimi záhy umírají. Persikov, připraven experimentovat, obdrží slepičí vejce. Profesor je tímto omylem pobouřen. Jeho asistent, docent Ivanov, mu ukazuje "zvláštní přílohu" k nejnovějšímu vydání novin, kde je snímek anakondy obřích rozměrů... z provincie Smolenska! Persikovovi dochází, že došlo ke strašlivému omylu: slepičí vejce byly zaslány jemu a hadí Osudovi do sovchozu. Za "svinstvo" Osud považoval síťový vzor na hadích vejcích. Plazů neustále přibývá; je jich celá horda, pohybující se směrem k Moskvě, která smete vše, co jí stojí v cestě.  V boji s plazy zasahují i vojska Rudé armády, ale nemohou je zastavit ani pomocí chemických zbraní.  Hlavní město, stejně jako zbytek země, zachvátila panika; šílený dav v domnění, že plazy vypustil Persikov, s běsněním vpadne do ústavu, kde profesor pracuje, a zabije ho. Nicméně v noci z 19. na 20. srpna náhle udeří hrozné mrazy - minus 18 stupňů. Dvoudenní mráz plazi nepřežili. A přestože se ještě po dlouhou dobu z mrtvol plazů a lidí šířila epidemie, hlavní nebezpečí pominulo.  Ačkoli se profesor Pjotr Stěpanovič Ivanov, bývalý poradce profesora Persikova a nyní vedoucí ústavu, snažil záhadný paprsek získat znova, nevyšlo to. "Je zřejmé, že k tomu kromě znalostí bylo potřeba i něco zvláštního, co měl pouze jediný člověk na světě - nebohý profesor Vladimír Ipaťjevič Persikov."

Historie publikace.

Povídka byla poprvé publikována v 6. čísle časopisu "Nědra" roku 1925. Je také součástí sborníků: Ve zkrácené podobě, nazvané "Paprsek života", byla povídka "Osudná vejce" otištěna v periodiku "Rudá panorama" číslo 19 až 22 roku 1925 (přičemž v čísle 22 již pod názvem "Osudná Vejce").

Zajímavá fakta.

Děj knihy odkazuje na román "Pokrm bohů", který roku 1904 napsal Herbert Wells. V románu dva vědci vynalezli prášek, který výrazně stimuluje růst živočichů a rostlin. Experimenty s práškem na staré farmě vedou k nepředvídatelným důsledkům, v Anglii se objeví monstra útočící na lidi (obří krysy a vosy). Objevily se také obří slepice, rostliny i lidé.  V povídce je přímo zmínka o tomto románu:  — Ano, — pokračoval Ivanov, — získáte světové renomé... Až se mi z toho točí hlava. Chápejte — pokračoval vášnivě, — hrdinové Wellsových knih jsou ve srovnání s vámi břídilové... A já si myslel, že jsou to všechno pohádky... Vzpomínáte na jeho "Pokrm bohů"?  — Аha, to je román, — poznamenal Persikov.  — No ovšem, a jak známý, panebože!  — Zapomněl jsem už, o čem to bylo, — odpověděl Persikov, — pamatuji se, že jsem ho četl, ale nevzpomínám si už na obsah.  Podle názoru A. A. Klimentova chování protagonistů povídky odpovídá výroku O. von Bismarcka:,Revoluci připravují géniové, uskutečňují fanatici a jejími plody se těší podvodníci." Génia zde představuje Persikov, který zformuloval revoluční myšlenku v oblasti biologie, fanatika Ivanov, který sestrojil kamery, díky nimž byly myšlenky Persikova zrealizovány, a podvodníka Osud, který se zjevil odnikud a stejně náhle zase zmizel.  V sovětském filmu "Psí srdce" (1988) režiséra Vladimíra Bortko se objevil Nikolaj Nikolajevič Persikov, ředitel moskevského veterinárního institutu, který je jmenovcem profesora Vladimíra Ipaťjeviče Persikova.  Myšlenka životodárného paprsku mimochodem zazněla v americkém hororu "Frankenstein" (1931), natočeném podle divadelní hry Peggy Wembling v adaptaci Johna Balderstona, není však zmíněna v následném pokračování filmu a v řadě překladů tato pasáž zcela chybí.  Ke střetu vojenských jednotek s pštrosími hejny skutečně došlo v roce 1932, sedm let po jeho prvním vydání, nikoli však v Rusku, nýbrž Austrálii, kde několik vojáků z australské armády, vyzbrojených kulomety Lewis, ostřelovalo přemnožené emu (kteří se až do roku 1980 řadili k pštrosům), ohrožující místní farmáře.

Kritika.

Filolog Boris Sokolov věnoval tomuto dílu kapitolu v knize "Michail Bulgakov: tajemství tvorby". Sokolov se domnívá, že prototypem profesora Persikova mohl být sovětský biolog Alexandr Gurvič, který objevil mitogenetické záření, a Vladimir Lenin.

Osudná vejce je fantastická povídka Michaila Bulgakova, poprvé publikovaná v roce 1925. V tomtéž roce byla otištěna také ve zkrácené podobě pod názvem „Paprsek života“. Hrdiny své povídky z roku 1924 Bulgakov zasazuje do roku 1928.


Historie systému.

Vznik systému SYSTRAN se datuje do poloviny dvacátého století, tedy do doby, kdy již probíhaly první pokusy o strojový překlad. Navrhl jej Maďar Petr Toma, který už měl se strojovým překladem bohaté zkušenosti. Po emigraci do Spojených států amerických a práci v kalifornském "Institut of Technology" byl mezi lety 1958–1961 zapojen do vývoje Georgetownského systému. Sám si pak v Los Angeles založil společnost "Computer Concepts", kde se věnoval dalšímu zkoumání strojového překladu, zejména v oblasti atomové energie a medicíny. Vyvinul zde rusko-anglické překladové systémy AUTOTRAN a TECHNOTRAN.  V roce 1964 se Toma přestěhoval do Německa, kde začal konečně pracovat na rusko-anglickém systému SYSTRAN. K jeho vývoji založil další vlastní společnosti, tentokrát ve Spojených státech amerických – "Latsec Inc." (1968, La Jolla, Kalifornie) a "World Translation Center" (1975).  Úlohou SYSTRANu bylo zprvu zajistit během Studené války překlad z ruštiny do angličtiny pro letectvo Spojených států amerických. V roce 1972 hrozilo zastavení financování projektu, avšak Tomovi se podařilo obhájit své vize a finanční podpora byla obnovena. V návaznosti na to využil možnosti strojově překládat dokumenty pro vládní agenturu NASA v rámci vesmírného projektu Apollo-Sojuz (1974–1975). Překlad byl často pouze velmi přibližný, ale pro porozumění obsahu dokumentů postačoval.  Výrazněji se SYSTRAN začal rozvíjet v roce 1975, kdy byl nabídnut prototyp jeho anglicko-francouzské verze zástupcům Evropské komise. Systém vyhovoval její zvýšené poptávce po překladech, která vznikla již po podepsání Římských smluv, a tak s ním uzavřela smlouvu pro vyvinutí dalších verzí programu, které by překládaly i jazyky ostatních států Evropských společenství. Výsledná anglicko-francouzská verze vznikla v roce 1976, následovala francouzsko-anglická verze (1978), anglicko-italská (1979) a anglicko-německá.  Jazykové páry přibývaly i nadále, přičemž SYSTRAN s sledoval výsledky posledních výzkumů týkajících se strojového překladu a lingvistiky. Stejně jako ve spojených státech amerických i jinde byly založeny společností k jeho vývoji – např. "Systran Institut" v Německu, "Word Translation Corporation" v Kanadě a "Systran Corporation" v Japonsku. Ve spolupráci s Japonskem vznikl i anglicko-japonský a japonsko-anglický překlad.  V roce 1986 byla společnost prodána zájemci z Paříže a pak znova v roce 2014 korejské společnosti "CSLi". Ta změnila název na "SYSTRAN International". Jeho hlavním sídlem je teď Soul, další pobočky jsou v Tedžonu (Jižní Korea), Paříži (Francie) a San Diegu (Kalifornie).

Vývoj systému.

V mnoha ohledech mohl být SYSTRAN považován v zásadě za vylepšeného nástupce Georgetownského systému přímého překladu. Lišil se zejména ve striktní separaci dat od počítačových procesů a v modularitě, která umožnila modifikaci jakékoliv části procesu bez ovlivnění překladu jako celku.  Na počátku byl SYSTRAN typickým představitelem tzv. slovníkového překladu, postupem času se snažil vývojově přiblížit spíše k překladu transferovému. Dlouho využíval pravidlových metod, ale v roce 2010 představil jako první na trhu hybridní strojový překlad – kombinaci pravidlových a statistických metod, který díky statistickým metodám ještě více snižuje náklady na překlad. Díky hybridní metodě se software automaticky učí z již existujících a ověřených podkladů a jednoduše se přizpůsobuje. Redukuje také množství dat potřebných k trénování sofwaru a snižuje velikost statistických modelů. Výsledky post-editace jsou jednoduše znovu začleněny do softwaru (slovník, dodatečné natrénování), čímž se zamezí tomu, aby systém udělal stejnou chybu dvakrát.  Také uživatelé mohou zadat svůj vlastní zdroj (slovník), natrénovat software pro svoje potřeby podle toho, z jaké oblasti má být jejich text přeložen (cestování, IT, elektronika atd.), a tak vylepšit kvalitu překladu ve specifické oblasti.

Základní rysy systému.

"Následuje popis základních rysů starších verzí systému SYSTRAN (ze sedmdesátých a osmdesátých let 20. století). Základní postup se prakticky objevil již ve verzi systému pro americké letectvo."  Struktura systému je do značné míry modulární, díky čemuž je vývojářům umožněno vytvářet velký počet jazykových párů. Je tvořen více či méně nezávislými programy, které od sebe přebírají úlohy analýzování zdrojového textu či generování textu výstupního. Obsahuje dva hlavní typy programů:  Systémové programy (System Programs) – psány v jazyce symbolických adres, jsou nezávislé na konkrétních jazycích. Patří sem hlavní programy (pro vstup), vyhledávání ve slovníku a kontrolují překladový proces.  Překladové programy (Translation Programs) – pro analýzu zdrojového jazyka a syntézu jazyka na výstupu jsou do určité míry nezávislé na konkrétním jazykovém páru. Jsou rozděleny do programů pro analýzu zdrojového jazyka, transfer a generování. Liší se podle jazyků, se kterými se pracuje.  Slovníky  Velká část úspěchu SYSTRANU závisela vždy na slovnících. Velké bilingvní slovníky neobsahují pouze lexikální ekvivalenty, ale také gramatické a sémantické informace, které se používají během analýzy a generování. Většina těchto informací je ve formě algoritmů, které jsou vyvolány během různých fází překladu.  Slovníková databáze systému SYSTRAN obsahuje dva bilingvní slovníky:  Main Stem dictionary – obsahuje všechna slova zdrojového jazyka s jejich kompletním morfologickým, syntaktickým a sémantickým popisem (gramatické kategorie, valence atd.) a překlad jeho kmenové formy do cílového jazyka (slova jsou rozdělena na kořeny a koncovky, vyjma slov v angličtině, kde to není potřeba).  Slovníky víceslovných výrazů (multi-word „contextual“ dictionaries) – zajišťují data umožňující analýzu slova nebo jeho překlad, který může být změněn podle kontextu. Patří mezi ně například idiomatický slovník, slovník slovních spojení, výjimek z gramatiky atd.  Nejprve se nejednalo ani o typický vícejazyčný systém (systém zahrnující více než 2 jazyky) a jednalo se spíše o soubor dvojjazyčných systémů, protože moduly jednotlivých jazyků byly na sobě v zásadě nezávislé a byly vyvíjeny zvlášť. Lze si též povšimnout, že překlad neplatil oboustranně – anglicko-francouzský systém se lišil od francouzsko-anglického skoro ve všech rysech. Až později se podařilo jednotlivé struktury více sjednotit.  Další vylepšení proběhlo co se týče slov, která ve slovnících nejsou obsažena. V prvotním systému pro americké letectvo zůstávala tato slova nepřeložena, ale v systému pro Evropská společenství se zacházelo třeba i se slovy, která měla pravidelné koncovky.

Dnešní využití SYSTRANu.

Nyní pracuje systém s přibližně 52 jazykovými kombinacemi (včetně slovenštiny a češtiny). Společnost se chlubí tím, že ročně investuje 20 % zisků do dalšího vývoje a výzkumu. Slibuje rychlý překlad rozsáhlých textových dokumentů.  Komerční verze SYSTRANu je možné využít na operačních systémech Microsoft Windows, Linux a Solaris. Společnost poskytovala svou technologii pro Yahooo!, Babel Fish a do roku 2007 ho využíval i Google Translate (poté začal využívat statistických metod). SYSTRAN byl prvním překladovým softwarem pro mobilní zařízení.  Překládání pomocí SYSTRANu si lze vyzkoušet zdarma na adrese http://www.systranet.com/translate/.

SYSTRAN (zkratka pro "„System translation“") je jeden z nejstarších systémů strojového překladu. V roce 1964 jej navrhl Peter Toma. Přestože byl SYSTRAN původně určen pro armádní účely, je teď i komerčním produktem. Systém je velmi rozšířený a počet jeho jazykových párů roste každým rokem.


Architektonická soutěž.

Soutěž byla vyhlášena 7. ledna 2002. Z historicky rekordního množství návrhů jich 20 postoupilo do užšího výběru, posuzování bylo dokončeno 2. června 2003. Vítězná firma Heneghan Peng Architects byla založena v roce 1999 v New Yorku, ale v roce 2001 přesídlila do Dublinu. Jejími zakladateli jsou Roisin Heneghan and Shi Fu Peng. V době konání soutěže v ní pracovalo jen pět lidí. Při další práci na projektu muzea začala spolupracovat s britskou firmou Buro Happold.  Mezi dvacítku nejlepších se dostal i projekt českých architektů Martina Roubíka a Reginy Loukotové. Spolu s dalšími šesti projekty nakonec získali čestné uznání.

Stavba.

Stavba má být částečně zapuštěná do země s výhledem na pyramidy. Obehnána bude zdí z trojúhelníků, která má být složena z půl milionu kamenů. Návštěvníci by v něm měli mít možnost vidět i sochu Ramsese II., která je přibližně 3200 let stará.

Realizace a financování.

Termín realizace se několikrát posunul. Podle původních plánů měl být projekt dokončen již v roce 2008. Poté se hovořilo o zahájení na začátku roku 2009 a dokončení v roce 2010. Výstavba však byla zahájena až v březnu 2012, hotova by údajně měla být během roku 2018.  Odhadovaná cena výstavby v roce 2008 dosahovala 550 milionů dolarů (asi 10,7 mld. Kč), v roce 2012 se již udávalo 63 mld. jenů (asi 12,3 mld. Kč) či 5 mld. EGP (asi 13,9 mld. Kč). Značná část stavby má být přitom financována z japonských půjček.

Reference.

"V tomto článku byly použity informace z článků a na anglické Wikipedii."

Velké egyptské muzeum (anglicky "The Grand Egyptian Museum") se má v budoucnu stát hlavním centrem, které bude přechovávat a vystavovat cenné artefakty z historie Egypta. Vyrůstá nedaleko pyramid v Gíze a hlavního města Káhiry. Výstavbě muzea, které bude zaujímat plochu asi 50 ha a bude obehnáno mohutnou zdí, předcházela nejrozsáhlejší architektonická soutěž v historii. O prvenství v ní usilovalo 1557 návrhů z 82 zemí. Zvítězilo irské architektonické studio Heneghan Peng Architects z Dublinu.


Specifikace.

Model A110 je postaven na celohliníkové konstrukci a je poháněn 1,8 litrovým čtyřválcovým motorem s turbodmychadlem a přímým vstřikováním spojeným se sedmistupňovou automatickou převodovkou značky Getrag. Motor, vyvinutý koncernem Renault-Nissan a přepracovaný inženýry Alpine, má výkon 249 koňských sil (185 kW). Z 0 na 100 km/h dle výrobce vůz zrychlí za 4,5 sekund. Maximální rychlost je elektronicky omezena na 250 km/h.  A110 je k dispozici ve třech výbavách: Pure, Première a Legende. Základní výbava Pure obsahuje 17-palcová kola z lehkých slitin. Výbava Première, představena jako první a omezena na prvních 1,955 kusů, je vybavena kovanými slitinovými koly, koženými sportovními sedadly Sabelt, parkovací kamerou a speciálním metalickým modrým lakem. Výbava Legende obsahuje nastavitelná sportovní sedadla, černé nebo hnědé kožené čalounění interiéru, vylepšený Hi-Fi zvukový systém a exkluzivní kola. Všechny tři výbavy sdílejí stejný motor a převodovku.

A110S.

Model představený v červnu 2019, A110S je lehčí a výkonnější varianta A110. Výkon byl zvýšen z 249 na 288 koní (215 kW), vůz dostal tužší pružiny, vylepšený stabilizátor, karbonové keramické brzdy a vylepšené tlumiče. Světlá výška podvozku byla snížena o 4 milimetry. Vůz je vybaven speciálními pneumatikami Michelin Pilot Sport 4, které přispívají k lepší přilnavosti k asfaltu  Mezi estetické změny patří motivy francouzské vlajky na karoserii, oranžové brzdové třmeny, volitelné matné šedé lakování a kola z lehké slitiny značky Fuchs. Volitelná střecha z uhlíkových vláken s lesklým povrchem snižuje váhu vozidla o 1,9 kilogramu na celkových 1,114 kilogramů.  A110S zrychluje z 0 na 100 km/h za 4,4 sekundy a maximální rychlost je elektronicky omezena na 250 km/h.

V médiích.

Vůz přitáhl značnou pozornost v únoru 2018, když auto poskytnuté samotnou automobilkou pro epizodu britského televizního programu "Top Gear" během natáčení vzplálo. Zasahujícím hasičům se nepodařilo oheň uhasit a vůz kompletně shořel.  James May se k vozu vyjádřil následovněː „Má 248 koní, váží druhou odmocninu ničeho a je to ta nejlepší věc, která přišla z Francie od dob struhadla na sýr Mouli.“ May si vůz koupil v polovině roku 2018 a nazval ho autem roku.  A110 Première se prostřednictvím aktualizace společně se svým předchůdcem objevil v únoru 2018 ve videohře "Gran Turismo Sport".  Vůz skončil druhý v anketě Evropské auto roku 2019. Získal stejný počet bodů jako konečný vítěz (Jaguar I-Pace), ale s méně hlasy na prvním místě.

Vůz se začal prodávat v kontinentální Evropě na konci roku 2017 a následně v roce 2018 dorazil do Velké Británie, Japonska a Austrálie. Jak názvem, tak designem, odkazuje na původní Alpine A110, vyráběný v letech 1961 až 1977.


Biografie.

V roce 1941 nastoupil základní vojenskou službu v armádě Slovenského státu, v lednu 1943 na východní frontě z ní přeběhl k Rudé armádě. Příslušníkem československé vojenské jednotky v SSSR byl od června 1943. Zúčastnil se bojů o Kyjev, Dukelský průsmyk, také i o své rodné město Liptovský Mikuláš.  V roce 1946 se stal vojákem z povolání. Vykonával řadu funkcí, především v týlu 2. vojenského okruhu. V letech 1958 až 1968 byl náčelníkem týlu – zástupcem ministra národní obrany. V dubnu 1968 byl jmenován do funkce ministra národní obrany v první vládě Oldřicha Černíka. Na post se dostal díky přátelství s Alexanderem Dubčekem. Zároveň měl, coby absolvent válečné školy Generálního štábu SSSR, dobré jméno i v Moskvě.  V srpnu 1968 byl prvním členem československé vlády, který se oficiálně od sovětských míst dozvěděl o začínající invazi a byl varován, aby československá armáda nekladla odpor. Sověti mu tvrdili, že invaze probíhá se souhlasem vedení KSČ a Dzúr tak přislíbil, že okupaci nebude vojensky bráněno. Ještě v noci na 21. srpna byl nicméně invazními jednotkami internován. O rok později v srpnu 1969 dal příkaz ČSLA k násilnému potlačení demonstrací při příležitosti prvního výročí vpádu vojsk Varšavské smlouvy.  Po nástupu normalizace se udržel ve vysokých funkcích. Ministerskou funkci zastával až do roku 1985 v druhé vládě Oldřicha Černíka, třetí vládě Oldřicha Černíka, první vládě Lubomíra Štrougala, druhé vládě Lubomíra Štrougala, třetí vládě Lubomíra Štrougala a čtvrté vládě Lubomíra Štrougala.  V dubnu 1969 se účastnil schůzky mezi československými představiteli a sovětským maršálem Andrejem Antonovičem Grečkem, na které sovětské vedení nastolilo nutnost odchodu Alexandera Dubčeka z vedení strany. Zastával i stranické a parlamentní posty. V letech 1968-1981 se uvádí jako účastník zasedání Ústředního výboru Komunistické strany Slovenska. Vysočanský sjezd KSČ ho zvolil za člena Ústředního výboru Komunistické strany Československa, formálně pak byl do této funkce kooptován k 31. srpnu 1968. XIV. sjezd KSČ, XV. sjezd KSČ a XVI. sjezd KSČ ho v této funkci potvrdil. Po volbách roku 1971 zasedl do Sněmovny lidu (volební obvod č. 189 – Michalovce, Východoslovenský kraj). Mandát obhájil ve volbách v roce 1976 (obvod Trenčín) a volbách v roce 1981. Ve Federálním shromáždění setrval do své smrti roku 1985. Nahradil ho pak Milan Václavík.  V roce 1969 mu byl udělen Řád práce, roku 1974 Řád Vítězného února, roku 1983 Leninův řád. V dubnu 1981 obdržel medaili Za upevnění bojové družby, kterou mu propůjčil Nejvyšší sovět SSSR v souvislosti s 25. výročím Varšavské smlouvy. 2. října 1984 byl také vyznamenán Řádem Klementa Gottwalda. 11. ledna 1985 jej prezident Gustáv Husák z vážných zdravotních důvodů odvolal z funkce ministra; nástupcem byl téhož dne jmenován generálplukovník Milan Václavík. O čtyři dny později zemřel.  Byl tchánem geografky Dagmar Dzúrové.

Martin Dzúr (12. července 1919 Ploštín u Liptovského Mikuláše – 15. ledna 1985 Praha) byl slovenský a československý politik Komunistické strany Slovenska, armádní generál, dlouholetý ministr národní obrany ČSSR (od 24. dubna 1968 do 11. ledna 1985) a poslanec Sněmovny lidu Federálního shromáždění za normalizace.