Symptomy a pacienti.

Stendhalův syndrom postihuje především pacienty v rozmezí 26 až 40 let, kteří málokdy opouštějí domov.  Nejčastějšími průvodními symptomy Stendhalova syndromu je zrychlený tlukot srdce, závratě, omdlévání, žaludeční bolesti, dušnost a záchvaty paniky, u některých pacientů se také objevují halucinace nebo sexuální puzení. Tyto symptomy se mohou rozvinout v dočasnou psychózu.

Historie.

Tento stav byl pojmenován po známém francouzském spisovateli 19. století, Stendhalovi (vlastním jménem Henri-Marie Beyle), který jako první popsal svou zkušenost s tímto jevem během své návštěvy Florencie v roce 1817 ve své knize Neapol a Florencie: Cesta z Milana do Reggia: „"Byl jsem v jakési extázi, z myšlenky, že jsem ve Florencii, blízko velikánům, jejichž hrobky jsem viděl. Pohlcený rozjímáním o posvátné kráse... dosáhl jsem bodu, kdy člověk zažívá s nebeské pocity... Všechno mluvilo tak živě k mé duši. (...) Když jsem opouštěl kostel Santa Croce, měl jsem bušení srdce, jemuž v Berlíně říkají „nervy“. Život ze mě vyprchával. Šel jsem strachuje se, že upadnu."“  Ačkoliv se psychiatři dlouho přeli, zdali tento syndrom vůbec existuje, jeho dopad na jím postižené je dostatečně silný, aby si vyžádal nemocniční ošetření a dokonce antidepresiva. Personál florentské nemocnice Santa Maria Nuova je zvyklý na ošetřování turistů trpících závratným okouzlením a dezorientací po obdivování sochy Davida, mistrovských děl v galerii Uffizi a dalších pokladů tohoto toskánského města. Přestože existuje mnoho lidí poukazujících na tento jev již v raném 19. století, syndrom byl pojmenován až v roce 1979, kdy byl popsán italskou psychiatričkou Graziellou Magheriniovou. Stendhalův syndrom byl poprvé diagnostikován v roce 1982.  Zajímavou skutečností také je, že samotní Italové jsou vůči tomuto stavu imunní – možná je to způsobeno tím, že Italové znají Florencii velice dobře a jsou unaveni její krásou.

Výzkum a studie.

Doktorka Graziella Magherini studuje Stendhalův syndrom již od raných 80. let minulého století. Výsledky svého bádání shrnula v knize Stedhalův syndrom ("La Sindrome di Stendhal"), vydané v roce 1989. Podle Grazielly Magheriniové může pohled na výtvarná umění starých mistrů škodit mentálnímu zdraví jedince. Každý rok pozoruje, jak se u hrstky návštěvníků Florencie rozvíjí podivný patologický jev, způsobený setkáním s kulturními poklady města. Vysvětluje, že mnoho lidí přistupujících k uměleckým dílům podlehne syndromu. Ti ostatní mají mentální imunitu, 'vždy zůstávají racionálními' na rozdíl od estetického požitku z města.  Magheriniová označila jedince, kteří podlehli Stendhalovu syndromu, jako „neintelektuální, ale sensitivní a snadno podléhající emocím“. Dalším vysvětlením je psychický i fyzický stav turistů, kteří jsou většinou vystresováni neklidnou cestou.  Na rozdíl od moderní metodologie profesorky Magheriniové, Stendhalův syndrom naráží na dávný strach ze zhoubného působení kulturního umění na emocionální citlivost. Podle příkladu doktorky Magheriniové zaznamenali její kolegové z italské vědecké komunity více milostných reakcí na umění. Nedávno například sexuoložka Serenella Salomoni zveřejnila svou studii zabývající se Rubensovým syndromem, kde došla k závěru, že nádherné malby mohou provokovat silné sexuální pocity.

Místa provokující Stendhalův syndrom.

Místa, která nejčastěji provokují tyto záchvaty:  Další památky:

Jiné.

Profesor Antonín Heveroch (1869–1927) ve své knize "O podivínech a lidech nápadných" (dostupné ve Wikizdrojích) cituje podle Lombrosa mimo jiné tyto příklady: „Byron dostal křečovitý záchvat, když viděl hráti Keana. Malíř Francia umřel radostí, když viděl obraz Raphaelův. Ampère se bál, že umře radostí, když uviděl pobřeží janovské.“ (kapitola III)  O neschopnosti snést krásu světa mluvil Richard Burton v roce 1974 v rozhovoru s Michaelem Parkinsonem, který přání vyhnout se této kráse uvedl jako důvod svého alkoholismu (tři láhve tvrdého alkoholu denně).

Stendhalův syndrom (známý také jako Florentský syndrom nebo Hyperkulturémie) je psychosomatická nemoc, která způsobuje zrychlený tep, závratě, zmatení a dokonce i halucinace v případě, že je jedinec vystaven zkušenosti mající velký osobní význam, především při pohledu na umění. Termín se může použít i pro podobnou reakci na nezměrnou krásu přírody.


Výroba a vlastnosti.

Není znám postup výroby zbraně, tyto znalosti byly vojenským tajemstvím a nebyly vůbec zapsány.  Zatímco většina středověkých mečů byla vyrobena z měkkého železa s nízkým obsahem uhlíku, ocel meče Ulfberht má mnohem větší úroveň uhlíkové příměsi a minimum nežádoucí strusky, která ocel oslabuje. To dodává zbrani větší pružnost a spolehlivost, že se nezasekne ve štítu nepřítele a lze jí snadněji vyseknout. Kvalita této oceli se podobá spíše kvalitě moderní oceli než středověké.  Tyto meče se vyráběly v období, kdy byla otevřena obchodní cesta do Střední Asie. Podle možné teorie byla tato technologie získána Vikingy, kteří cestovali po obchodní stezce do Střední Asie a získané znalosti poté ještě zdokonalili.  Použitím odhadovaného postupu současný kovář Richard Furrer úspěšně vyrobil repliku meče Ulfberht v odpovídající kvalitě.

Použití.

Ulfberht byl vzácnou zbraní nošenou elitními válečníky a veliteli. Poskytoval svému majiteli výhodu oproti běžným zbraním Vikingské doby díky vysoce kvalitní oceli. Meč dokázal snést mnohem více zásahů a lépe pronikal brněním a štíty než běžný vikinský meč. Jediným na první pohled viditelným rozdílem je nápis "+ULFBERH+T" umístěný blízko jílce a až mikroskop dokáže odhalit velikou čistotu oceli.  Jeho hlavním účelem bylo prolomit se přes nepřátelský štít a zbroj. Jeho čepel byla v porovnání s jinými z té doby velmi ohebná a tak snadno se nezasekla po zásahu do dřeva nebo oceli, což jeho držiteli umožnilo rychleji se pohnout potom co zasáhl nepřítele.

Jméno.

Meče tohoto typu jsou pojmenovány podle nápisu na nich, Franckého slova "Ulfberht", které je na meči vloženo do spodní části čepele.  Jméno samotné je zahaleno tajemstvím a není známo co nebo kdo byl "Ulfberht". Nejpravděpodobněji šlo o jméno výrobce meče, který tento meč poprvé vyrobil a své znalosti dále předal svému synovi nebo učedníkovi. Možné také je, že to byl název kovárny, ve které věděli jak meč vyrobit. Nicméně vychází najevo, že Ulfberth byl známou značkou. Meče s jiným seřazením písmen (+ULFBERHT+) jsou kopie vytvořené z normální středověké oceli. Pravá značka Ulfberth nese nápis +ULFBERH+T.

Ulfberht je jméno vikingských mečů používaných ve Skandinávii před více než tisíci lety. Vyznačují se kvalitní ocelí. Obdobné kvality bylo dosaženo až o 1000 let později v době průmyslové revoluce. Britský historik Alan Williams tvrdí, že Ulfberht byl „nejlepší meč, který kdy byl vyroben“ a překonává zbraně jako katana nebo dlouhý meč. Tyto meče se objevují přes více než 200 let, tedy nejsou dílem jednoho kováře. Nápis na meči je doplněn o kříže a vyskytuje se ve dvou variantách "+ULFBERH+T" nebo "+ULFBERHT+". Meče byly zřejmě napodobovány. Bylo nalezeno 171 takto označených mečů, ale pouze některé jsou autentické meče vyznačující se vysokou kvalitou oceli.


Velké bulváry.

Velké bulváry představují nejstarší ukázku pařížských bulvárů. Nacházejí se na pravém břehu na místě bývalého opevnění Karla V. a Ludvíka XIII. Jedná se o bulváry vedoucí od "Place de la Bastille" přes "Place de la République" až k Place de la Concorde: "Boulevard Beaumarchais", "Boulevard des Filles-du-Calvaire", "Boulevard du Temple", "Boulevard Saint-Martin", "Boulevard Saint-Denis", "Boulevard de Bonne-Nouvelle", "Boulevard Poissonnière", "Boulevard Montmartre", "Boulevard des Italiens", "Boulevard des Capucines" a "Boulevard de la Madeleine".  Hradby vznikly v letech 1370-1382 z podnětu Karla V. Vedly od dnešního náměstí Bastilly až k Louvru. Jejich severozápadní část byla za vlády Ludvíka XIII. nahrazena v letech 1633-1636 novým opevněním (oblast dnešního "Place de la Madeleine").  Kolem roku 1660 bylo opevnění ve špatném stavu a po vítězství Ludvíka XIV. již nebylo potřebné. Zdi byly strženy a příkopy zasypány. Zůstala pouze pevnost Bastilla. Na vytvořených ulicích byly vysázeny dvě řady stromů. Některé opevněné brány byly nahrazeny triumfálními oblouky (Porte Saint-Denis, Porte Saint-Martin).  Tyto práce probíhaly v letech 1668-1705 za Ludvíka XIV., který jimi pověřil architekta Pierra Bulleta (1639-1716). V západní části bulvárů si v přilehlých čtvrtích šlechta a finančníci postavili velkolepé paláce. Naopak ve východní části se objevily lidové atrakce jako divadla, taneční sály, restaurace apod.  V roce 1778 byly bulváry vydlážděny, plynové osvětlení se poprvé objevilo v roce 1817 v pasáži Panoramas a v roce 1826 se rozšířilo na bulváry. První koňský omnibus "Madeleine-Bastille" byl zaveden 30. ledna 1828.  Ve 20. století bylo zejména v západní části mnoho kaváren a restaurací nahrazeno kancelářemi a firemními sídly.

Druhá řada bulvárů.

V letech 1785-1788 bylo postaveno kolem Paříže nové opevnění. Po jeho zboření v 19. století vznikl nový pás bulvárů. Urbanistické plány z 50. let 20. století počítaly s jejich proměnou na městskou dálnici, k čemuž nakonec nedošlo. Jedná se o bulváry od náměstí Place de la Nation po Place des Ternes: "Boulevard de Charonne", "Boulevard de Ménilmontant", "Boulevard de Belleville", "Boulevard de la Villette", "Boulevard de la Chapelle", "Boulevard de Rochechouart", "Boulevard de Clichy", "Boulevard des Batignolles" a "Boulevard de Courcelles". Tyto ulice nesou většinou jména bývalých obcí připojených k Paříži a nemají žádné souhrnné označení.

Maršálské bulváry.

Ve 20. letech 20. století proběhla demolice posledních hradeb, což umožnilo vytvořit pás bulvárů kolem celé Paříže. Tyto bulváry nesou jména maršálů Francie, proto se nazývají souhrnně Maršálské bulváry. Jedná se o 22 bulvárů: "Boulevard Soult", "Boulevard Poniatowski", "Boulevard du Général-Jean-Simon", "Boulevard Masséna", "Boulevard Kellermann", "Boulevard Jourdan", "Boulevard Brune", "Boulevard Lefebvre", "Boulevard Victor", "Boulevard du Général-Martial-Valin", "Boulevard Murat", "Boulevard Suchet", "Boulevard Lannes", "Boulevard de l'Amiral-Bruix", "Boulevard Gouvion-Saint-Cyr", "Boulevard Berthier", "Boulevard Bessières", "Boulevard Ney", "Boulevard Macdonald", "Boulevard Sérurier", "Boulevard Mortier" a "Boulevard Davout". Za nimi vede ještě městský okruh postavený na předpolí hradeb - Boulevard périphérique.

Haussmannovy bulváry.

Jako Haussmannovy bulváry se nazývají ulice, které vznikly při rozsáhlé přestavbě Paříže během Druhého císařství za prefekta Haussmanna. Jsou výsledkem změn v urbanismu města, takže se nenacházejí na místě bývalých hradeb. Mají ovšem podobnou charakteristiku, tj. široké ulice osázené stromy s vybudovanými městskými paláci. Klasickými příklady jsou Boulevard Saint-Germain nebo Boulevard Haussmann. Tyto ulice měly nahradit nevyhovující středověké uličky a byly proto proraženy v hustě obydlených čtvrtích, zatímco dosavadní bulváry vznikaly převážně na méně osídlených okrajích tehdejšího města.  Bez ohledu na dobu svého vzniku mají pařížské bulváry obdobnou koncepci a tvoří snadno rozpoznatelnou část zdejší městské architektury.

Pařížské bulváry jsou široké a významné ulice, které tvoří důležitou součást v urbanismu města. Byly postaveny z podnětu ústřední vlády zpočátku na místě bývalých městských hradeb poté, co bylo opevnění zrušeno jako zastaralé. Proto bulváry vytvářejí obloukové trasy. Některé ovšem byly proraženy středem města bez ohledu na polohu bývalých hradeb (např. "Boulevard Richard-Lenoir", "Boulevard Raspail", "Boulevard de Sébastopol", "Boulevard de Magenta" aj.) Na pravém břehu se v Paříži nacházejí tři řady bulvárů. "Velké bulváry" (Grands Boulevards) v prostoru středověkých hradeb, dále bulváry postavené na místě hradeb z 18. století (bez konkrétního pojmenování) a nakonec tzv. "Maršálské bulváry" (boulevards des Maréchaux) postavené po zničení Thiersových hradeb z 19. století. Boulevard périphérique, který rovněž vznikl na místě bývalých hradeb, je klasický městský okruh a nemá tedy charakter obvyklých pařížských bulvárů.


Historie.

Ve středověku byl boj proti požárům v rukou samotných obyvatel a neexistoval žádný profesionální sbor. Policejní nařízení z let 1371, 1395 a 1400 ukládala majitelům domů mít k dispozici velký sud s vodou pro případ požáru.  V roce 1524 pařížský parlament nařídil, že obyvatelé mají mít v domech nádoby s vodou a v oknech mají být v noci rozsvícené svítilny, což bylo první pouliční osvětlení v Paříži.  Dne 31. července 1681 byly v Paříži a na předměstích (v klášterech, domech konšelů a bohatých měšťanů) rozmístěna vědra a háky. Hlavní sklad byl na radnici. Protože však členové náboženských řádů a měšťané nebyli schopni se požárům účinně bránit, nařídil Ludvík XIV., že hlavními bojovníky proti požárům budou členové švýcarské a francouzské gardy.  Další povinností bylo udržovat studny a vodní nádrže v dobrém stavu a stejně tak všechny prostředky k ochraně. V roce 1699 François Dumouriez du Perrier získal královské povolení, aby vylepšil situaci ve městě a získal na 30 let koncesi na postavení vodních čerpadel a dodávku kožených hadic ve městě.  V roce 1715 byl François Dumouriez du Perrier jmenován Ludvíkem XIV. hlavním dozorcem veřejných čerpadel, která sloužila obyvatelstvu bezplatně v případě požárů, čímž se stal prvním profesionálním hasičem ve Francii. V roce 1719 bylo v Paříži 17 veřejných čerpadel, která udržovalo a obsluhovalo 40 osob. V roce 1722 Ludvík XV. založil "Compagnie des Gardes des Pompes du Roy" (Společnost strážců královských čerpadel). Tento první hasičský sbor měl 62 mužů.  Hasičský sbor byl přeměněn v roce 1793 na "Corps des gardes-pompes de la ville de Paris" (Sbor hasičů města Paříže). Po požáru na rakouském velvyslanectví 1. července 1810, při kterém zahynulo asi 100 osob, přeměnil Napoleon sbor výnosem z 18. září 1811 s novým názvem "Bataillon de sapeurs-pompiers de Paris" (Hasičský prapor v Paříži) na vojenskou jednotku. V roce 1867 se hasiči přejmenovali na "Régiment de sapeurs-pompiers de Paris" (Hasičský pluk v Paříži) a od roku 1967 používají dnešní název.

Rozdělení.

BSPP má 77 hasičských stanic, které jsou rozděleny do třech základních skupin. Skupina 1 zahrnuje severovýchodní část metropole a departement Seine-Saint-Denis, skupina 2 jihovýchodní část Paříže s departementem Val-de-Marne a skupina 3 zahrnuje západní část města včetně departementu Hauts-de-Seine. V samotné Paříži se nachází 25 hasičských stanic, zbývajících 52 leží v departementech. Velitelství sídlí na "Place Jules Renard" v blízkosti Porte Maillot.

Statistika.

BSPP má 130 požárních vozů a 63 žebříků. Se svými 7 412 zaměstnanci (2005) je po hasičském sboru v New Yorku (16 000) druhým největším hasičským sborem na světě. Třetí je Londýn s necelými 7 000 zaměstnanci.  Sbor každoročně provede na 430 000 výjezdů, z nichž většina (75 %) připadá na lékařskou pohotovost a dopravní nehody. Na technická nebezpečí připadá 15 % a na samotné požáry jen asi 5% výjezdů.  Roční rozpočet v roce 2005 činil 323,7 miliónů eur, z něhož 78,2 % tvořilo platy a sociální pojištění, 10,5 % materiál, 8,8 % stavební investice a 2,5 % nájemné. Na financování se spolupodílí departementy (29 %), město Paříž (26 %), ministerstvo vnitra (24 %) a ostatní obce (21 %).

Hasičská brigáda v Paříži (francouzsky "Brigade de sapeurs-pompiers de Paris", zkráceně BSPP) je profesionální hasičský sbor v Paříži. Jedná se o jednotku francouzského vojska, která je však podřízena policejnímu prefektovi a tudíž podléhá ministerstvu vnitra. Jeho pravomoc se vztahuje na město Paříž a sousedící departementy Hauts-de-Seine, Seine-Saint-Denis a Val-de-Marne. Od roku 1969 zajišťuje protipožární zabezpečení kosmodromu v Kourou ve Francouzské Guyaně. Heslo pařížských hasičů zní „"Sauver ou périr"“ (Zachránit nebo zahynout).


Středověká pařížská škola.

Jako středověká "École de Paris" je označováno množství iluminátorů, jejichž identita je povětšinou neznámá, a kteří učinili z Paříže významné evropské centrum knižních maleb v celém románském a gotickém období a též pro určitý čas v období renesance. Nejznámějšími umělci této doby byli Jean Pucelle (kolem 1300–1334) a Jean Fouquet. K této škole se řadí také bratři z Limburka, kteří pocházeli původně z Nizozemí, ale mnoho času strávili i v Paříži. Nicméně jejich styl nebyl typický pro pařížskou školu té doby.

Moderní pařížská škola.

Oproti jiným uměleckých směrům označovaných jako škola, nemá moderní "École de Paris" žádný sjednocující prvek a je chápána jako celkové označení pro kulturní centrum, které se vytvořilo v Paříži koncem 19. století a v 1. polovině 20. století. Pařížská kulturní scéna tohoto období byla formována mnohdy umělci, kteří nepocházeli přímo z Francie. K nim se v první řadě počítají Pablo Picasso, Juan Gris a Amedeo Modigliani, z francouzských umělců pak Henri Matisse, André Derain a Georges Braque. Dalšími významnými umělci té doby působícími v Paříži byli Marc Chagall, Giorgio de Chirico, Kees van Dongen, Max Ernst, Joan Miró a Piet Mondrian a Francouz Pierre Bonnard. V období před rokem 1900 převládal v Paříži impresionismus, postimpresionismus a secese, mezi lety 1901–1914 dominovali fauvismus a kubismus. Expresivnější zaměření se nalézají v díle Georgese Rouaulta a v raném Picassově období.  Mnozí z nich po první světové válce pokračovali v tvorbě v Paříži až do vypuknutí druhé světové války. K nim nově přibyli také Hans Arp, Robert Delaunay, Sonia Delaunay, Constantin Brâncuși, Raoul Dufy, René Iché, Arthur Kolnik, Tsuguharu Foujita nebo Chaïm Soutine. V této době se objevuje rovněž dadaismus a po roce 1925 surrealismus.

Nová pařížská škola.

Po druhé světové válce až zhruba do roku 1960 se jako "nová pařížská škola" (Nouvelle École de Paris) nebo též "druhá pařížská škola" označuje skupina soudobých malířů, kteří se věnovali především abstraktnímu malířství. Tuto "Nouvelle École de Paris" tvořila nijak pevně organizovaná skupina malířů Jean Dubuffet, Pierre Soulages, Nicolas de Staël, Hans Hartung, Serge Poliakoff, Bram van Velde, Georges Mathieu, Jean René Bazaine, Alfred Manessier, Jean Le Moal a Gustave Singier. K nim patřili další umělci, kteří však působili více umělecky samostatně jako Arnold Fiedler, Nicolas de Staël, Maria Helena Vieira da Silva, Raoul Ubac, Wols, francouzsko-čínský umělec Zao Wou-Ki nebo členové skupiny CoBrA. Mnozí tito umělci byli zástupci lyrické abstrakce a tachismu, takže se často "Nouvelle École de Paris" používá jako synonymum pro tachismus.  "École de Paris" bylo rovněž označení pro sérii výstav moderního umění v Paříži. K nejvýznamnějším patří výstava "École de Paris 1957" v galerii Charpentier. Této výstavy se účastnilo přes 150 umělců, mezi jinými Hans Hartung, Roger Bissière, Édouard Pignon, Gustave Singier, Pierre Soulages, Jean Carzou, Roger Chapelain-Midy a mnozí další.

Pařížská škola (francouzsky "École de Paris") je označení pro různé skupiny umělců, kteří v minulosti působili v Paříži. Jedná se jednak o skupinu středověkých iluminátorů, dále o skupinu umělců v Paříži před první světovou válkou, obdobnou skupinu v meziválečném období a rovněž skupinu novodobých malířů po druhé světové válce.


Původ.

Dvoupatrový dům postavený ve federálním stylu na horním Manhattanu byl dokončen v roce 1802, jen dva roky před Hamiltonovou smrtí způsobenou následky zranění z jeho souboje s Aaronem Burrem 11. července 1804. Panství bylo pojmenováno „Grange“ po hospodářství Hamiltonova dědečka ve Skotsku. Grange byl jediný domov, který kdy Hamilton vlastnil, a několikrát týdně tam dojížděl dostavníkem ze své advokátní kanceláře. Dům zůstal ve vlastnictví rodiny dalších 30 let po jeho smrti.

První přemístění.

V roce 1889 přešlo sídlo do vlastnictví farnosti St. Luke's Episcopal Church v Greenwich Village. V té době se ulice na Manhattanu přestavovaly (projekt Manhattan street grid - Síť ulic na Manhattanu) a farnost musela dům přemístit o půl bloku na východ a asi o dva bloky na jih v souladu se zmíněným projektem.  Grange byl v prosinci 1960 vyhlášen národní kulturní památkou. Soukromý fond National Park Foundation koupil dům i s pozemkem a převedl ho na National Park Service. Kongres ustanovill Grange národní památníkem 27. dubna 1962. Zároveň požadoval, aby byl dům přemístěn na jině místo a obnoven do podoby z let 1802–1804, kdy Hamilton v domě žil. Do Národního registru historických míst byl památník zapsán 15. října 1966.

Druhé přemístění.

V únoru 2008 začaly práce na přesunu domu, ten byl dokončen o čtyři měsíce později 7. června 2008. Dům byl přemístěn o jeden blok na jih na ulici Convent Avenue a o jeden blok na východ na 141. ulici do nové lokality v St. Nicholas Parku. Sídlo bylo zrestaurováno a v zahradě kolem domu bylo kromě jiných rostlin vysázeno i třináct stromů ambroní západních (sweet gum "Liquidambar styraciflua)" jako v původní Hamiltonově zahradě. Stromy představují třináct prvních amerických statů.  Grange byl znovu otevřen pro širokou veřejnost 17. září 2011.

Národní památník Hamilton Grange, také známý jako Grange nebo Hamilton Grange Mansion, je přemístěné panské sídlo Alexandra Hamiltona, jednoho z Otců zakladatelů. Sídlo stojí na pozemku National Park Service v St. Nicholas Parku na Manhattanu. Je to jeho třetí adresa od doby vzniku stavby.


Historický vývoj znaku.

Prvním oficiální znakem pruska se černá orlice stala, když v roce 1525 velmistr Řádu německých rytířů Albrecht Braniborský (z rodu Hohenzollernů) sekularizovat území řádu a prohlásil se světským vévodou a pruské území vévodstvím. Jako znak přijal černou orlici na bílém štítu, kterou mohl díky povolení čísaře používat velmist Řádu německých rytířů, orlice ale na hrudi nesla štít s písmenem "S", které znamenalo Sigismund, česky Zikmund, tedy jméno polského krále, což vyjadřovalo lenní příslušnost Pruska.  Když zdědil pruské vévodství v roce 1618 braniborský kurfiřt, tak ho spojil s braniborskem do soustátí Braniborsko-Prusko, obě země si zachovaly vládu i symboly. Změnil se ale znak braniborského kurfiřta a pruského vévody, v němž pruská orlice zaujímala druhořadé místo.

Znak pruského království.

Když se v roce 1701 prohlásil pruský vévoda a braniborský kurfiřt Fridrich III. pruským králem Fridrichem I., dal nařídit změnu znaku Pruska (nyní království). Byla to největší změna v historii znaku. Samotná pruská orlice dostala královskou korunu, na hrud byly přidány iniciály ""FR"" (Fridericus Rex = král Fridrich). Nad štít byla posazena královská koruna (reálný vzhled), kolem štítu byl obtočen pruský Řád černé orlice a štít z boku podpírali 2 štítonoši tzv. bájní Heráklové neboli diví mužové (vyskytujíc se v keltské a germánské mytologii, také ve znaku Dánska, odtud inspirace). Takový znak byl tzv. malým znakem pruského království, dále nechal král Fridrich I. ustanovit velký znak, který měl barokní tvar a byl navíc položen na královský stan nad kterým byla další královská koruna. Inspiraci použít ve znaku královský plášť našel Fridrich I. ve znaku Francie a Dánska.  V roce 1709 došlo ke změněn velkého znaku. Štít dostal zpět gotický tvar a do znaku byly přidány znaky některých dalších malých pruských území. Nad štítem se objevila helmice na které byla umístěna královská koruna, kolem štítu byl obtočen Řád černé orlice, navíc štítonoši dostali do rukou každý po jedné korouhvi, pruské a braniborské. Nad celým královským pláštěm (stanem) byl prapor s pruskou orlicí. Pod stan byl umístěn podstavec na, kterém bylo heslo "Gott mit uns" („Bůh s námi“).  Syn Fridricha I., král Fridrich Vilém I. nechal znak rozšířit tak, že nechal pruské orlici ve všech znacích přidat královské žezlo a jablko, jako výraz královské moci. Za vlády jeho syna Fridricha II. byl velký znak Pruska opět rozšířen o znaky nově dobytých (či nárokovaných) území: Slezsko, Východní Frísko a knížectví Oranžské.  Za vlády Fridricha Viléma III., který byl synem krále Fridricha Viléma II. byl ke znaku přidán braniborský Řád červené orlice. Do štítu byly přidány znaky zemí Vestfálsko, Dolní Sasko, Sasko.  Po Prusko-rakouské válce v roce 1866 a Prusko-francouzské válce v roce 1870–1871 a vytvoření Německého císařství v roce 1871 byl nařízením krále Viléma I. opět velký a střední znak Pruska změněn. Do středního znaku byly přidány znaky dobytých území: Hohenzollernsko, Hanonoversko, Hessensko-Nassavsko, Šlesvicko, Holštýnsko Od malého znaku se střední lišil tím, že obsahoval více znaků (a byl obtočen řádem černé orlice). Malý znak byl také upraven a to tak, že z něho zbyl jenom štít s orlicí, byly odstranění jak štítotoši, tak podstavec pod nimi a i královská koruna.  Velký znak byl rozšířen o tyto znaky (celkem 48 malých a 3 strdeční: Prusko, Braniborsko a Hohenzollernsko)a také přibyly další záslužné řády obtočené kolem štítu. Podle nejvýznamnějšího, od spodu nahoru: Řád černé orlice, Řád červené orlice, Královský hohenzollernský domácí řád a Řád pruské koruny. Motto "Gott mit uns" („Bůh s námi“) bylo přesunuto na kopuli stanu.

Znak svobodného státu Prusko.

V roce 1920 tj. 2 roky po svržení monarchie v Německu byl zaveden nový znak Pruska resp. svobodného státu Prusko jak zněl oficiální název Pruska, vyjadřující poválečnou situaci Pruska, které přišlo jak o území na západě a severu tak především na východě, proto byla nyní pruská orlice (zbavena královských reálií – koruny, žezla a jablka) zobrazena v "obraném postavení".  Za nacistické éry byla orlici na hruď přidán hákový kříž do jednoho pařátu meč a do druhého 2 blesky, nad orlicí bylo heslo "Gott mit uns" ("Bůh s námi").

Státní znak Pruska tvoří černá orlice na bílém štítu. V letech 1701–1918 s královskou korunou, zlatou zbrojí a královským žezlem a jablkem. Jedná se tak o malý znak Pruska, až na insignie královské moci tj. koruna, jablko, žezlo a iniciály "FR" (Fridericus Rex = král Fridrich) byl znak téměř nezměněl používán po celou existenci pruského státu. Od roku 1947, kdy byl pruský stát oficiálně zrušen není znak používán.


Popis.

Topol osikovitý je dvoudomý, opadavý, rychle rostoucí strom, který může dorůstat výšky až 35 metrů, s kmenem silným výjimečně až 1 m v průměru a s úzkou, oválnou korunou. Je pokryt relativně tenkou, světle šedozelenou borkou, v mládí hladkou, ve stáří s mnoha tmavými horizontálními jizvami. Střídavě posazené listy jsou poměrně drobné, leskle zelené, téměř okrouhlé, 4–7 cm dlouhé, celokrajné či mělce zubaté; jejich řapík je výrazně zploštělý, což má za následek, že listí se chvěje při sebemenším závanu větru, podobně jako u evropské osiky. Na podzim se listy barví do zářivě žlutého odstínu, zřídka též s nádechem do červena.  Samčí i samičí jehnědy jsou 4–7 cm dlouhé, průměrně s 50–65 drobnými květy, rozvíjejí se brzy zjara ještě před olistěním, opylovány jsou větrem. Plody jsou malé úzce vejčité tobolky obsahující lehká ochmýřená semena.

Ekologie a rozšíření.

Areál rozšíření topolu osikovitého zahrnuje značnou část Severní Ameriky. Roste na většině území Kanady včetně Severozápadního teritoria a Nunavutu a též v Brooksově pohoří na Aljašce, kde překračuje Severní polární kruh. Ve Spojených státech obývá Novou Anglii a oblast okolo Velkých jezer, rozšířen je též ve vyšších polohách na většině území Skalnatých hor, na jihozápadě USA a v Kalifornii, drobné arely sahají až do centrálního Mexika. Chybí na jihovýchodě USA a na Floridě.  Nejlépe prospívá v hlubokých, humózních, setrvale vlhkých, ale dobře odvodněných půdách na plném slunci, snese ale velmi různé životní podmínky. V praxi vyrůstá na široké škále stanovišť od skalnatých pohoří po písčité a štěrkovité náplavy nížin, roste na březích vodních toků i na narušených ruderálních stanovištích, na přechodech mezi prériemi a tajgou či na okrajích horských lesů. Svědčí mu chladnější severské klima: na severu areálu roste v nízkých polohách až k mořské hladině, na jihu Skalistých hor a v Mexiku naopak šplhá až do nadmořských výšek přes 3000, vzácně až 4000 m n.m. Na suchých stanovištích roste pomaleji a dožívá se vyššího věku než na vlhkých, obvykle kolem 100–120 let, na vlhčím východě Ameriky pak žije pouze okolo 60 let. V krajině bývá pionýrskou dřevinou, která se objevuje na pasekách či po požárech a později je sukcesně nahrazována náročnějšími klimaxovými druhy stromů.

Rozmnožování.

Topol osikovitý se jen zřídka rozmnožuje generativně: vytváří sice semena, která jsou ovšem velmi malá a klíčivost si podržují jen po velmi krátkou dobu. Hlavním způsobem rozmnožování tohoto stromu je vegetativní rozrůstání pomocí kořenových výběžků. Takto dokáže vytvořit velmi rozsáhlé klonální porosty, které se skládají ze stovek i tisíců kmenů a mohou dosáhnout rozlohy až 1 km2. Nejslavnější takovou výmladkovou kolonií je les Pando v Utahu, považovaný za největší, nejtěžší a nejstarší organismus na světě. Vzhledem k tomu, že se jedná o dvoudomý strom a celé tyto klonální háje jsou geneticky identické, obsahují vždy pouze samčí, či pouze samičí jedince, což rovněž přispívá k obtížnosti pohlavního rozmnožování. Přesto však byli zaznamenáni spontánní hybridi s topolem "Populus grandidentata".

Význam.

Ekologický význam stromu je velký, neboť slouží jako potrava velkému množství živočišných druhů: listy, mladé větvičky a pupeny jsou spásány jeleny, losy, divokými ovcemi a kozami; bobři a zajíci ohlodávají kůru, tetřívci a křepelky zase vyštipují zimní pupeny. Člověkem je strom využíván pro dřevo, které je ovšem poměrně měkké a málo odolné; používá se jednak na přípravu celulózy, jednak na výrobu zápalek, bedýnek, dřevotřísek či menších částí nábytku. V klimaticky příznivých oblastech je vysazován též pro okrasu, především kvůli svému atraktivnímu podzimnímu zbarvení.

Topol osikovitý ("Populus tremuloides") je druh listnatého stromu z čeledi vrbovitých, rostoucí v Severní Americe. Ze všech severoamerických dřevin zaujímá největší areál rozšíření. Šíří se vegetativním vytvářením klonálních porostů, které mohou dosahovat značné rozlohy. Je národním stromem státu Utah. V rámci rodu topol je řazen do sekce "Populus" sect. "Populus", je tedy blízce příbuzný mj. s eurasijskými druhy topolem osikou a topolem bílým.


Historie školy.

Předchůdkyní školy se stala "École royale de peinture et de sculpture", kterou v roce 1648 otevřela Královská akademie malířství a sochařství (Académie royale de peinture et de sculpture). Samotná škola byla založená 20. dubna 1797 jako "École spéciale de peinture, de sculpture et d'architecture" (Speciální škola malířství, sochařství a architektury), v roce 1819 královským výnosem změněna na "École royale et spéciale des beaux-arts" (Královská a speciální škola krásných umění). Po několika změnách názvů má své označení od roku 1968. V tomto roce se od školy oddělily obory architektury a vznikly "Écoles nationales supérieures d'architecture".

Sídlo školy.

Školní budovy se rozkládají na ploše zhruba dvou hektarů na místě bývalého augustiniánského kláštera (Couvent des Grands-Augustins), z něhož se dochovala pouze kaple. Ta je přístupná z hlavního vchodu na "Rue Bonaparte". Klášter založila v roce 1608 královna Margot. Škola má mnoho budov pocházející většinou od 17. do 19. století, některé byly postaveny i ve 20. století.  Během Velké francouzské revoluce byl klášter zrušen a roku 1791 přeměnen na sklad uměleckých děl ze zrušených klášterů a zámků, např. z hrobů francouzských králů v bazilice Saint-Denis. V roce 1795 zde otevřel archeolog Alexandre Lenoir Musée des monuments français jako jedno z prvních veřejných muzeí ve Francii. V roce 1816 bylo muzeum přesunuto a budovy předány k užívání umělecké škole.  Další budovy jsou "Bâtiment des Loges", ke se konají přijímací řízení, "Palais des études", hlavní budova, kterou navrhl po vzoru florentských městských paláců Felix Duban a "Hôtel de Chimay", původní městský palác přeměněný na kampus.  V prostoru bývalého kláštera nechal archeolog Alexandre Lenoir vysadit čínský morušovník, který dal název vnitřnímu nádvoří – "Cour du Mûrier". V roce 1836 přestavěl architekt Félix Duban oplocení na antické atrium oblopené arkádami. Během Druhého císařství byly zdi pomalovány a vybaveny kopiemi antických soch.

Organizace školy.

Škola je rozdělená do uměleckých ateliérů, ve kterých pracuje 10 až 20 studentů z různých semestrů. Na konci každého roku se uděluje "Prix des Amis des Beaux-Arts" (Cena přátel krásných umění). Jedná se o sdružení galeristů a sběratelů umění.  Po třech letech studia a úspěšném složení zkoušky získá absolvent "diplôme national d'art plastique", zkráceně "DNAP" (zhruba Národní diplom sochařského umění), který odpovídá titulu bakalář umění.  Ve čtvrtém roce je povinná praxe (v umělecké galerii, muzeu, u významného umělce apod.) nebo strávení výuky v zahraničí. ENSBA udržuje partnerství s uměleckými školami a akademiemi po celém světě, např. Hunter College či Cooper Union v New Yorku, CalArts v Los Angeles, Musashino Art University v Tokiu nebo Instituto Superior de Arte v Havaně.  Na konci pátého roku se konají závěrečné zkoušky "diplôme national supérieur d'art plastique", zkráceně DNSAP (Národní vysokoškolský diplom sochařského umění), který odpovídá titulu magistr umění.

Mediatéka.

Školní mediatéka v Palais des études je dokumentační centrum současného umění. Byla založena v roce 1989 a od té doby rozšiřuje své fondy o knihy, výstavní katalogy, umělecké monografie, francouzské a zahraniční umělecké časopisy, audiovizuální dokumenty a práce svých studentů. Přístup do ní mají vedle studentů a profesorů též bývalí absolventi školy. Kunsthistorici, kritici a umělci zde mohou studovat za určitých podmínek.

École nationale supérieure des beaux-arts, zkráceně ENSBA (česky "Národní vysoká škola krásných umění", do roku 1968 École des beaux-arts) je vysoká umělecká škola typu grande école v Paříži. Sídlí v ulici "Rue Bonaparte" v 6. obvodu. ENSBA má zhruba 530 studentů. Budovy jsou chráněny jako historické památky.


Geologické důkazy.

Geologické studie z roku 2001 dávaly zemětřesení na Krétě z roku 365 do souvislosti s velkou seismickou aktivitou, která se následně objevila ve východním Středomoří od 4. do 6. století. Zemětřesení tedy mohlo aktivovat hlavní zlomy v přilehlém regionu. Dále je mu přikládán masivní výzdvih západního cípu Kréty o 9 metrů. To odpovídá zemětřesení o síle 8,6 M nebo seismickému momentu 1×10 Nm. Tak silné zemětřesení přesahuje vše, co danou oblast v nedávných dobách postihlo.  Radiokarbonová metoda datování ukazuje, že mořské korály na pobřeží Kréty byly zvednuty o 9 metrů jediným a velice rychlým pohybem. Tsunami byla tedy vyvolaná zlomem pod Helénským podmořským příkopem poblíž Kréty. Jedná se o subdukci, kdy se africká deska podsouvá pod euroasijskou a tím zde dochází k obrovskému napětí, které je uvolňováno zemětřeseními. Vědci odhadují, že k takovým událostem dochází pravděpodobně jednou za 5 000 let. Nicméně v ostatních částech zlomu je to zhruba jednou za 800 let.

Tsunami.

Římský historik Ammianus Marcellinus podrobně popsal tsunami, které zasáhlo Alexandrii v časných ranních hodinách dne 21. července 365. Jeho popis je obzvláště pozoruhodný, neboť jasně rozlišil tři hlavní fáze tsunami. Dle jeho výpovědi se zemětřesení odehrálo těsně po rozednění za doprovodu silného hřmění. Moře poté značně ustoupilo a odhalené mořské dno, kde uvízlo mnoho lodí a mořských živočichů, začali zkoumat zvědaví obyvatelé. Zanedlouho se moře vrátilo zpět a zničilo většinu budov na pobřeží. Lodě, které nebyly během běsnění potopeny, uvízly na střechách domů či hluboko ve vnitrozemí.  Tsunami v roce 365 bylo v Alexandrii tak zničující, že se jeho výročí každoročně připomínalo jako „den hrůzy“ až do konce 6. století.

K zemětřesení na Krétě 365 došlo v ranních hodinách 21. července roku 365 (4. století) ve východním Středomoří. Předpokládané epicentrum se nacházelo ve Středozemním moři jihozápadně od Kréty. Geologové jeho sílu odhadují na více než 8,5 M. S takovou intenzitou způsobilo rozsáhlé škody ve značné části tehdejší Římské říše, což z dnešního hlediska zahrnovalo: střední a jižní části Řecka (na Krétě zničena téměř všechna města), severní Libyi, Egypt, Kypr, Sicílii a Španělsko. Bezprostředně po zemětřesení následovala mohutná vlna tsunami, jež zdevastovala východní a jižní pobřeží Středozemního moře, zejména Libyi, Alexandrii a deltu řeky Nil. Zabila několik tisíc lidí a mnoho spisovatelů pak katastrofu promítalo do svých děl.


Filozofie transhumanizmu.

Svůj nový koncept člověka nazval termínem "Transhuman", což vzniklo spojením anglických slov "transitory human" – přechodný člověk. Tímto termínem nazýval lidi, kteří adaptovali technologie, životní styly a vnímání světa, která jsou přechodem k posthumanitě.  FM-2030 považoval transhumanizmus za počáteční manifestaci nových evolučních bytostí. Za znaky transhumanity považoval protézy, plastickou chirurgii, intenzivní využívání telekomunikací, kosmopolitní pohled na svět, světoběžnický životní styl, androgynismus, zprostředkovanou reprodukci, absenci náboženské víry a odmítání tradičních rodinných hodnot.  FM-2030 předvídal ve své knize "Telespheres" (1977) vznik telemedicíny, televzdělávání a telebankovnictví.

Nové jméno FM-2030.

FM-2030 si změnil své původní jméno, jako naději a víru, že bude žít až do oslav svých stých narozenin v roce 2030. Podle jeho slov konvenční jména definují minulost osoby: jeho předky, etnickou příslušnost, národnost, náboženství. "Nejsem ten, kým jsem byl před deseti lety a určitě ne ten, kterým budu za dvacet let. Jméno FM-2030 odráží mé přesvědčení, že léta okolo roku 2030 budou magickou dobou. V roce 2030 budeme nesmrtelní a každý bude mít vynikající příležitost žít navždy. Rok 2030 je sen a cíl."

Transhumanizmus jako nová fáze evoluce.

FM-2030 považoval nesmrtelnost jen za další fázi evoluce, o nic více senzační než vzpřímenou chůzi nebo schopnost řeči, a určitě ne o nic méně senzační než vznik života z neživé hmoty.  FM-2030 ve své knize "Optimism One. The Emerging Radicalism" (1970) uváděl jako nové revolucionáře naší doby genetiky, biology, fyziky, kryonology, biotechnology, jaderné vědce, kosmology, radioastronomy, kosmonauty, sociální vědce, dobrovolníky mládežnických skupin, internacionalisty, humanisty, spisovatele science-fiction, normativní myslitele, vynálezce... Tito a další podle FM-2030 revolucionizují podmínky lidského života v jeho základech. Jejich výsledky a cíle přesahují nejradikálnější ideologie starého řádu.  FM-2030 podlehl rakovině slinivky břišní a dal se zmrazit prostřednictvím kryonické suspenze v Alcor Life Extension Foundation v Scottsdalu v Arizoně, USA.

Fereidoun M. Esfandiary byl americko-íránský transhumanistický filozof a futurolog (15. října 1930, Brusel – 8. července 2000, New York), který si později změnil jméno na FM-2030.


Dějiny.

Hrad byl založen v roce 1446 na příkaz Jánose Hunyadiho na místě někdejší tvrze postavené Karlem I. Robertem. Panství věnoval otci Hunyadiho Vajkovi král Zikmund v roce 1409. Patřil mu i v roce 1446, kdy byl János Hunyadi zvolen jako regentem Maďarského království.  Hrad byl postaven v renesančně-gotickém slohu na skále nad říčkou Zlaști. Je to impozantní a rozlehlá stavba s vysokými věžemi, baštami, vnitřním nádvořím, pestrobarevnými střechami a myriádami okna a balkonů zdobených kamennými sochami. Má dvojité stěny pro lepší opevnění a je lemován věžemi obdélníkového a kruhového půdorysu, což byla jedna z inovací, kterou přineslo toto období transylvánské architektury. Některé z věží (věž Capistrano, Opuštěný věž a Bubenická věž) sloužily jako věznice. Věž Buzdugan byla postavena výhradně pro obranné účely. Její fasádu zdobí geometrické motivy. Věže mají ve stěnách velké otvory, aby pojaly i větší zbraně.  V interiéru hradu jsou z místností tři největší: Rytířský sál, Jídelní sál a kruhové schodiště. Sály jsou obdélníkového tvaru a jsou zdobené mramorem. Jídelní sál sloužil k pořádání obřadů a slavnostních hostin, zatímco Rytířský sál ke slavnostem. V roce 1456 János Hunyadi zemřel a práce výstavbě zámku se zastavily. V roce 1458 byla zadána výstavba nového, Matyášova křídla hradu. V roce 1480 byla výstavba dokončena a hrad si rychle získal pověst jedné z největších a nejpůsobivějších staveb ve východní Evropě.  V 16. století stav neprošel žádnou přestavbou, ale v roce 17. století byly provedeny změny z estetických i vojenských důvodů. Vznikl nový Velký palác s výhledem na město. Dvoupatrová budova obsahovala obývací místnost a další obytné prostory. K vojenským účelům byly postaveny dvě nově věže: Bílá a Dělostřelecká. Vzniklo také vnější nádvoří, užívané správou hradu a jako úložné prostranství.  Současná podoba hradu je výsledkem rozsáhlé rekonstrukce po vážném požáru a mnoha desetiletích, kdy byl hrad ponechán bez údržby. Byla však poznamenána tím, že moderní „architekti do něj promítli své vlastní melancholické interpretace toho, jak by měl velký gotický hrad vypadat“.

Popis.

Jako jedna z nejdůležitějších nemovitostí v držení Jánose Hunyadiho se hrad v průběhu jeho vlády dočkal zásadních proměn. Stal se nejen strategicky významným opevněným bodem, ale také jeho reprezentačním sídlem. Později páni hradu dál měnili jeho vzhled výstavbou nových věží, komnat i sálů. Mezi nejvýznamnější součásti hradu patří galerie a věže Nebojsa a Capistrano. Vynikají také Rytířský sál, Bílá bašta, která sloužila jako spižírna, a Jídelní sál, na jehož stěnách jsou malované portréty významných postav Maďarské historie, např. Mateie Basaraba nebo Vasileho Lupua. V jednom z křídel hradu se nachází obraz znázorňujícího havrana, po kterém získal Matyáš Korvín, jeden z potomků Jánose Hunyadiho, podle legendy své jméno "Corvinus".

Legendy.

Turistům se vypráví, že na hradě byl vězněn Jánosem Hunyadim po sedm let od svého sesazení v roce 1462 Vlad III. Dracula. Později se stal Hunyadiho spojencem, i když ten odpovídal za smrt jeho otce Vlada II. I proto bývá občas hrad označován za zdroj inspirace pro román Bram Stokera "Drákulův hrad". Ve skutečnosti, Stoker neznal ani o vztahu Vlada k Hunyadiho, ani o Hunyadiho hradu. Podle vlastnoručních Stokerových poznámek si spisovatel představoval, že se Drákulův hrad nachází na vrcholu transylvánské hory Căliman.  Na nádvoří poblíž kaple z 15. století je 30 metrů hluboká studna. Podle legendy ji vykopali tři turečtí vězni, kteří dostali slíbenou svobodu, pokud najdou vodu. Když ale po 15 letech svou práci zdárně dokončili, jejich věznitelé slib nedodrželi. Na stěně studny se nachází nápis. Vypráví se, že znamená „máte vodu, ale ne duši“. Správný překlad ale zní: „Ten, kdo napsal tento nápis je Hasan, který žije jako otrok nevěřících, v pevnosti u kostela.“  V únoru 2007 hrad navštívil štáb britské paranormální televizní show "Most Haunted Live!" Ten strávil na hradě tři noci a pátral po existenci duchů, kteří tam údajně straší. Výsledky byly neprůkazné.

Hrad Hunedoara, známý též jako Korvínův hrad nebo Hunyadiho hrad (, ), je goticko-renesanční hrad ve městě Hunedoara v Rumunsku. Je jedním z největších hradů v Evropě. Časopis "The Epoch Times" ho zařadil na čelo seznamu sedmi divů Rumunska.


Popis.

Makroskopický.

Plodnice je apothecium, členěné na třeň a klobouk a vysoké v dospělosti asi 5 až 20 cm.  Klobouk je drobnější, asi 1–5 cm velký, má nepravidelný kuželovitý nebo zvonovitý tvar. Klobouk je dutý, směrem dolů otevřený a dosti tenkomasý. Vnější povrch klobouku je výrazně zvrásněný víceméně svislými, zkroucenými, několik milimetrů vysokými žebry, místy se větvícími a vidlenými, která jsou příčně pospojována poněkud nižšími nepravidelnými přepážkami. Barva vnější strany klobouku je žlutookrová až žlutohnědá, v mládí světlejší, později do hněda tmavnoucí. Vnitřní strana klobouku je hladká, bělavá až našedlá. Thecium pokrývá vnější stranu klobouku. Až v samém vrcholu klobouku je tento připojen ke třeni.  Třeň je nepravidelně válcovitý, poměrně dlouhý (až 15 cm), jen 1-3 cm široký, bělavě nažloutlé až světle žlutohnědé barvy. Na povrchu třeně bývá kruhovitě jemně bělavě plstnatý. Třeň je dutý, dutina je vyplněna řídkým bílým vatovitým pletivem. V mládí bývá třeň dosti krátký, klobouk jen o málo přesahující, postupně se však významně prodlužuje.  Dužnina je v celé plodnici dosti tenká (jen několik milimetrů), světle šedožlutá, křehká. Vyznačuje se příjemnou vůní i chutí.

Mikroskopický.

Výtrusy jsou uloženy ve vřecku pouze po dvou a vyznačují se obrovskými rozměry, 50-90x15-22 μm.. Jsou elipsoidního tvaru. Výtrusný prach má okrovou barvu.

Výskyt.

Vyskytuje se v březnu a dubnu, nepříliš hojně, a to v listnatých hájích, lužních lesích, křovištích a zarostlých sadech, zejména pod olšemi, topoly, vrbami, jasany a růžovitými dřevinami – především pod třešněmi a trnkami. Preferuje spíše zásadité podloží. Vyrůstá obvykle ve skupinách, někdy velmi početných, a to obvykle v místech s vrstvami spadaného listí apod.

Rozšíření.

Vyskytuje se v Eurasii i Severní Americe.

Použití.

Kačenka česká je vynikající jedlý druh, bývá uváděn mezi nejchutnějšími houbami. Je široce kuchyňsky využitelná, lze ji sušit. Některé osoby mohou být na tento druh alergické, podobně jako je tomu u některých jiných hub, což se projevuje zažívacími obtížemi; těmto osobám se pak konzumace kačenky nedoporučuje.

Kačenka česká ("Verpa bohemica" (Krombh.) J. Schröt. 1893, syn.: "Ptychoverpa bohemica" (Krombh.) Boud. 1907) je jedlá a vyhledávaná vřeckovýtrusná houba z čeledi smržovitých (Morchellaceae) rostoucí od dubna do května v listnatých hájích.


Život.

Po smrti otce (1380/1382) převzal vládu nad celým knížectvím spolu se svým bratrem Mikulášem IV.z Bruntálu. Teprve v roce 1385, když jeho bratr Mikuláš V. dosáhl plnoletosti, vyčlenil mu nevelké území s Bruntálem, jako sídlem. Toto panství získal zpět po bratrově smrti v roce 1405/1407. Pro finanční těžkosti zastavil Krnovsko (polsky "Karniow") a Hlubčice (polsky "Głubczyce"), a to se souhlasem českého krále Václav IV..  V roce 1391 napadl a oloupil majetky krakovského biskupství v Maloposlku ("farní pánské statky," polsky "Klucz lipowiecki" a "Klucz sławkowski"). Jako odškodnění musel krakovskému biskupovi Janu IV. Radlicovi (polsky "Jan IV. Radlica") odstoupit vesnice: Imielin, Chelm (polsky "Chełm Śląski") a Kosztowy.

Vláda.

V Ratibořském knížectví vládl v letech 1380/1381–1424. V letech 1385–1392 zastavil Krnov opolskému knížeti Vladislavu II. Opolskému, do roku 1385 a od 1405/7 vládl v Bruntále (po smrti bratra Mikuláše IV.), od 1396 v Pštíně (Pštinské panství) a Mikołowě (polsky "Mikołów").  Jan II celý svůj život a politickou kariéru spojil se službou na české královském dvoře, s dynastií Lucemburků. Úzce spolupracoval s Václavem IV., Joštem Moravským a Zikmundem Lucemburským.  V roce 1397 byl Jan II. jmenován nejvyšším hofmistrem Českého království, z tohoto titulu byl členem nejvyšší královské rady. Následně se stal také královským hejtmanem v Nemodlině (polsky "Niemodlin") a Kladsku (polsky "Kłodzko"), později také v Frankenštejně (polsky "Ząbkowice Śląskie").  Jan II. si počínal obratně ve sporech moravských markrabat Jošta a Prokopa. V kronikách je zaznamenán případ, kdy nařídil z malicherných důvodů utopit dva kněze. Pro svou tvrdost také získal přízvisko "mistr Hanuš" ve smyslu mistr popravčí.  Roku 1422 vykoupil od opolského knížete Mikuláše I. Opolského Krnovsko a Hlubčicko.

Krev na Karlštejně.

Jan II. Opavský usoudil, že někteří drobní šlechtici mají na krále Václava IV. příliš velký vliv a odvádějí jeho pozornost od říšských záležitostí. Vhodným okamžikem k „vyřešení“ tohoto problému se stal 11. červen 1397, kdy se měla na Karlštejně sejít královská rada. Tehdy mladý kníže přesvědčil Václava IV., že králova přítomnost na radě není bezpodmínečně nutná. Panovník vyrazil v doprovodu své lovecké družiny do Králova Dvora u Berouna s úmyslem pokračovat dál na Křivoklát.  Na Karlštejně zatím na královské radě přednesl Bořivoj ze Svinař zprávu o zasedání říšského sněmu ve Frankfurtu nad Mohanem. Německá šlechta si na sněmu stěžovala na nečinnost římskoněmeckého a českého krále Václava IV. Předsedající Jan II. Opavský poté ohlásil přestávku v jednání, během níž spolu s významnými českými pány Janem III. z Michalovic, Bohuslavem ze Švamberka a Borešem z Rýzmburka dal obsadit jednací síň strážemi. Zde pak pozval čtyři královy oblíbence (členy tzv. Panské jednoty), příslušníky nižší šlechty – Purkarta Strnada z Janovic, Štěpána z Opočna, Štěpána Podušku z Martinic a velkopřevora řádu johanitů Markolta z Vrutice. Jan II. je napadl slovy: „"Vy, páni, jste ve dne v noci našemu panu králi radili, aby se o německé země nestaral, a chtěli jste ho zbavit německé říše!"“  Sotva to dořekl, vytasil meč a třemi ranami na místě zabil nejblíže stojícího Purkarta Strnada. Jan z Michalovic, Bohuslav ze Švamberka a Boreš z Rýzmburka se vrhli na zbývající tři královy milce. Dva z nich byli na místě mrtví, velkopřevor Markolt umíral s bodnou ranou v břiše.  Jan II. a jeho družina se pak vydali za Václavem IV. do Králova Dvora u Berouna. Jan II. Opavský mu hrdě hlásil, že právě zlikvidovali nebezpečné spiknutí. Asi po měsíci od oné události král označil zavražděné za zrádce, kteří: „"jednali s námi nevěrně a nevěrně nám sloužili proti své přísaze, jak se vůči nám zavázali a potupili naši čest a chtěli nás zrádně o život připravit, kdyby nás byl Bůh nevaroval skrze naše jiné věrné rádce"“.

Další osudy.

Spolu s ostatními stoupenci moravského markraběte Prokopa Lucemburského byl 4. března 1399 stižen klatbou za pustošení statků olomoucké kapituly.  Roku 1406 nechal zavraždit knížete Přemka I. Osvětimského.  Roku 1421 zajal české poselstvo vyslané čáslavským sněmem k litevskému velkoknížeti Vitoldovi s nabídkou české koruny.

Manželství.

16. ledna 1407 uzavřel Jan II. sňatek s Helenou Litevskou († 2. březen 1422), dcerou knížete Korybuta Dymitryje, která byla z boční linie Gediminovciů. V manželství se narodili dva synové: Mikuláš VI. a Václav IV., a dcery Markétym která se provdala za Kazimíra Osvětimského a Siemovíta V. Mazovského.

Smrt.

Jan II byl pochován v kostele dominikánek v Ratiboři.

Jan II. Opavský, někdy psán jako Jan II. Ratibořský, nebo Jan II. Železný, byl znám také jako Hanuš Ferreus (kolem roku 1365–1424) byl synem knížete Jana Ratibořského a Anny Zaháňské († neznámo), vnukem Mikuláše II. Opavského, ratibořským knížetem v letech 1380/1382–1424.


Historie.

Paradox sta slov byl poprvé formulován Bertrandem Russellem roku 1906. Russell sám však veškeré zásluhy na jeho vzniku přisoudil G. G. Berrymu.

Znění.

Česká abeceda obsahuje pouze konečně mnoho písmen. Proto českých (smysluplných) slov majících méně než sto písmen je také pouze konečně mnoho. Obdobně i všech českých (smysluplných) vět obsahujících méně než sto slov, z nichž každé má méně než sto písmen, je pouze konečně mnoho. Jen některé z těchto vět definují jednoznačně nějaké přirozené číslo (takovou větou je například "„Dvacet sedm“" nebo "„Třetí mocnina největšího dvanácticiferného prvočísla zvětšená o pět“", naopak větou, která nedefinuje žádné přirozené číslo, je například "„Pražský hrad“" nebo "„Nejdelší filipínská řeka“"). Tedy všech vět v češtině majících méně než sto slov, z nichž každé obsahuje méně než sto písmen české abecedy, které definují nějaké přirozené číslo, je jen konečně mnoho. Všech přirozených čísel je však nekonečně mnoho. Proto musí existovat přirozené číslo, které žádnou větou splňující výše popsané podmínky definovat nelze, a tedy existuje nejmenší takové přirozené číslo. Pak ovšem věta "„Nejmenší přirozené číslo, které není možné definovat pomocí věty o méně než sto slovech, z nichž každé má méně než sto písmen české abecedy“" je větou o méně než sto slovech (konkrétně o 24 slovech), z nichž každé má méně než sto písmen české abecedy, která toto číslo definuje. Tedy číslo, náležející mezi čísla (větou jistých vlastností) nedefinovatelná, je zároveň (větou těchto vlastností) definováno.

Řešení.

Řešení paradoxu spočívá v odlišení přirozeného jazyka (metajazyka), v němž běžně komunikujeme a přemýšlíme, od jazyka speciálního, určeného pro mluvení o objektech nějaké užší oblasti našeho zájmu. Je povoleno mluvit přirozeným jazykem o jazyce speciálním, ne však mluvit přirozeným jazykem o jazyce přirozeném ani mluvit speciálním jazykem o jazyce speciálním či přirozeném.  V případě paradoxu sta slov dochází k promíchání jazyka speciálního (zde sloužícího k definování přirozených čísel) a metajazyka v okamžiku, kdy definujeme "„Nejmenší přirozené číslo, které není možné definovat...“". Zde totiž tuto „metavětu“ (tj. větu v metajazyce) považujeme zároveň za větu speciálního jazyka, který jediný umožňuje definovat přirozená čísla. Metavětou přirozená čísla definovat nelze, objekt, který metavětou definujeme, může být v nejlepším případě „metapřirozeným číslem“. Zde je jádro celého paradoxu: zatímco čísla definovaná větami (speciálního jazyka) jako například "„Dvacet sedm“" jsou přirozená čísla, číslo definované metavětou "„Nejmenší přirozené číslo, které není možné definovat...“" je metapřirozené číslo. Proto ve faktu, že „totéž“ číslo zároveň lze i nelze definovat, není žádný spor – toto číslo totiž není v obou případech „totéž“, jednou je přirozeným číslem a podruhé metapřirozeným, jako přirozené ho nelze definovat v (speciálním) jazyce, jako metapřirozené ho lze definovat v metajazyce.

Paradox sta slov (také Berryho paradox či paradox 25, 50, 1000 slov (s příslušnými obměnami)) je logický paradox založený na nerozlišování jazyka a metajazyka neboli na hovoření jazykem o jazyce. Spolu s dalšími podobnými paradoxy (viz Russellův paradox, Richardův paradox) podnítil na přelomu 19. a 20. století prudký rozvoj matematické logiky.


Účastníci.

Tohoto ročníku se účastnilo 194 týmů z 53 členských zemí UEFA. Účastnická místa byla přidělená na základě ligových koeficientů UEFA, který hodnotil účast jednotlivých týmu v evropských šampionátech v letech 2004/05 - 2008/09:

Účastnická místa.

Vítěz Evropské Ligy UEFA 2009/2010 Atlético Madrid měl zajištěný přímý postup do skupinové fáze. Kvůli nedostačujícímu výsledku v domácí lize nezajistil si práva účastí v Lize Mistrů. Účast v Evropské Lize si zajistil také díky účastí ve finále španělského ligového poháru Copa del Rey 2009/10 (postup do 3. předkola). Díky přímému postupu Atlética do skupinové fáze vzniklo jedno neobsazené místo pro tým ve 3. kvalifikačním kole. Tato situace byla vyřešena následujícím způsobem: vítěz domácího poháru země 28 (Finsko) postoupil automaticky z 2. do 3. předkola, a vítězové domácích pohárů zemí 52 a 53 (Malta a San Marino) postoupili automaticky z 1. předkola do 2. předkola.

Termíny.

Rozlosování probíhala v Nyonu ve Švycarsku, sídle UEFA.

Předkola.

1. předkolo.

Rozlosování proběhlo 21. června 2010 ve švýcarském Nyonu. První zápasy se odehrály 1. července 2010 a odvety 8. července 2010. V tabulce jsou uvedeny výsledky zápasu, v závorkách důvod účastí v kvalifikační fázi. Jednotlivé zkrátky znamenají:

2. předkolo.

První zápasy se odehrály 15. července, a odvety 22. a 23. července 2010.

3. předkolo.

První zápasy se odehrály 29. července (jeden zápas 27. července), odvety 5. srpna 2010 (jeden zápas 3. srpna).

4.předkolo.

Rozlosování 4. předkola proběhlo 6. srpna 2010, první zápasy se odehrály 19. srpna (dva 17. srpna), odvety 26. srpna (jeden zápas 24. srpna) 2010.

Skupinová fáze.

Los základních skupin se uskutečnil 27. srpna v Monaku. Zápasy probíhaly 16. září, 30. září, 21. října, 4. listopadu, 1. a 2. prosince, 15. a 16. prosince 2010. Do skupinové fáze postoupily týmy, které byly vyřazené v play-off (4. předkole) Ligy mistrů, a obhájce titulu - Atlético Madrid.

Play-off.

V této fázi se utkalo 32 týmů:

2. kolo.

Vítězové skupin Evropské ligy a 4 nejlepší týmy které postoupily z 3. místa skupin Ligy mistrů byly rozlosováné proti týmům z 2. míst ve skupinach Evropské ligy a zbývajicím týmům z 3. místa skupin Ligy mistrů. Týmy ze stejné země a stejné skupiny nemohly být rozlosováné proti sobě ve stejném zápasu.

Osmifinále.

Od této fáze byly týmy rozlosované nezávisle na místě ve skupině a zemi z které pocházejí.

Související články.

Liga mistrů UEFA 2010/11

Sezóna 2010/11 Evropské ligy byla 2. ročníkem klubové soutěže pro evropské fotbalové týmy, která od 2009 roku nahradila dřívější Pohár UEFA. Obhájcem titulu byl španělský klub Atlético Madrid. Finálový zápas se odehrál 18. května 2011 na stadionu Aviva Stadium v Dublinu.


Dějiny.

Samostatné Krnovské knížectví vzniklo rozdělením Opavského knížectví v roce 1377, a to i se správními institucemi a orgány. Později je však získal moravský markrabě Jošt, roku 1411 připadlo jako odúmrť českému králi a o deset let později bylo jeho území zahrnuto do Ratibořského knížectví. Z něj se vydělilo roku 1437 při dělení dědictví po Janu II. Železném, když jej získal jeho syn Mikuláš V. Krnovský. Roku 1447 bylo Krnovsko zastaveno Hynkovi z Vrbna a roku 1457 se vlády ujal Mikulášův syn Jan IV. Krnovský. Roku 1474 se Jan musel vykoupit z uherského zajetí polovinou knížectví.  Po smrti Matyáše Korvína roku 1490 připadlo Krnovsko českému králi Vladislavu Jagellonskému, a roku 1523 bylo znovu uděleno Jiřímu z Hohenzollernu, jehož rodině zůstalo až do roku 1621, kdy bylo zabaveno v rámci pobělohorských konfiskací a roku 1623 se knížetem stal Karel I. z Lichtenštejna. Titul krnovského a opavského knížete (resp. vévody) používají lichtenštejnská knížata do současnosti. Jejich používání jim je přiznané ústavou Lichtenštejnského knížectví. Roku 1742 na základě Vratislavského míru získalo Prusko rozsáhlé území Krnovského knížectví po levém břehu řek Opavy a Opavice, došlo k odloučení celého Hlubčicka. Státní hranice se posunula až k městu Krnovu, které se tak stalo pohraničním městem. Jen malé předmostí na sever od města Krnova bylo ponecháno pro jeho další rozvoj. Jižní část Krnovského knížectví se stala součástí vévodství Rakouské Slezsko, severní část součástí pruské provincie Slezsko (něm. "Provinz Schlesien"). Nově vytvořený pruský okres Hlubčice (něm. "Kreis Leobschütz", česky někdy zvaný "kraj hlubčický"/"hlubčický kraj") se stal jedním z 35 okresů pruského Slezska. Hraniční řeka Opavice rozdělila napůl vesnice Komeise (pol. Chomiąża, čes. Chomýž), Schönwiese (pol. Krasne Pole, čes. Krásné Loučky), Geppersdorf (pol. Lenarcice, čes. Linhartovy) a Tropplowitz (pol. Opawica, čes. Opavice).  Zbývající rakouské torzo Krnovského knížectví muselo přeorientovat hospodářské zájmy z Horního Slezska na Moravu a Rakousko. Rozdělení Slezska znamenalo konec politického významu Krnova, v roce 1793 byl i krajský úřad přestěhován do Opavy. V letech 1751–1783 patřilo Krnovské knížectví do Krnovského kraje (něm. "Jägerndorfer Kreis", pol. "obwod karniowski"), v letech 1783–1848 do Opavského kraje (něm. "Troppauer Kreis", pol. "obwod opawski") a v letech 1848–1849 do Slezska (1 kraj). V roce 1849 bylo Krnovské knížectví zrušeno a o dva roky později byla rakouská část území bývalého Krnovského knížectví rozdělena mezi politické okresy Bruntál, Krnov a Opava.

Vymezení po roce 1742.

Vymezení části Krnovského knížectví, která zůstala po roce 1742 Habsburské monarchii:  Mimo těchto obcí bylo do určité míry závislé na knížectví také Stavovské panství Albrechtice.

Krnovské knížectví (polsky "Księstwo Karniowskie", německy "Herzogtum Jägerndorf" nebo "Fürstentum Jägerndorf", latinsky "Ducatus Carnoviensis") bylo jedním ze slezských knížectví s hlavním městem v Krnově.


Život.

Po smrti otce v roce 1433 byl společně s bratry vládcem nevelkého teritoria okolo města Opavy. Dbaje o prestiž rodu udržoval politické svazky s vratislavským biskupem Konrádem IV. Umožnilo mu to stát se roku 1443 generálním starostou Slezska a po smrti matky převzetí minstrberského údělu. 8. července 1445 se Vilém jako starosta přičinil o zavedení zemského pořádku na Slezsku.

Boj o Minstrbersko.

V roce 1440 se chopil dědictví po Půtovi z Častolovic, které obnášelo i Minstrbersko, Hynek Krušina IV. z Lichtenburka. To se setkalo s nesouhlasem minstrberských stavů, kteří hledali podporu mimo zemi. Dne 25. dubna 1443 provolali svým novým zeměpánem Viléma, který byl synovcem posledního minstrberského knížete Jana a také Půtovým zetěm. Spolu s jednotkami vratislavského biskupa Konráda IV. vpadl Vilém v červnu 1443 do Minstrberska a Kladska a dobyl pevnosti Neuhaus, Karpenštejn a Chałupky, v červenci Warkocz, Jagielnici a Ciepłowody a v srpnu pak Rummelsberg. Boje pak probíhaly se střídavými úspěchy, když například Hynek Krušina obsadil biskupskou pevnost v Otmuchově. Vilém s Krušinou ještě do konce roku 1444 dospěli ke smíru, když se spojili proti Vilémovu dřívějšímu spojenci biskupu Konrádovi. Vilém si, snad za nějakou finanční kompenzaci, ponechal Minstrbersko, i když se Hynek Krušina právních nároků na ně nikdy nevzdal.

Rodina a smrt.

Vilém byl asi od roku 1435 ženatý se Salomenou z Častolovic, od které se dočkal pěti dětí – tří synů Bedřicha, Václava III. a Přemysla III.) a dvou dcer: Kateřiny (zm. 1504, vdaná za hlohovsko-zaháňského knížete Jana II.) a Anny (zm. 1515, abatyše v klášteře v Trzebnici). Zemřel 15. srpna 1452 a je pochován ve kostele sv. Ducha v Opavě. Poručnictví nad dětmi svěřil bratru Arnoštovi, který majetek svůj i bratrův rozprodal.

Vilém I. Opavský (asi 1410 – 15. srpen 1452) byl synem Přemysla I. Opavského z jeho manželství s Kateřinou z Minstrberka. Byl spoluvládcem na Opavsku společně se starším bratrem Václavem II. v letech 1433-1445/9, poté samostatným knížetem opavsko-ratibořickým (formálními spoluvládci byli mladší bratři – Arnošt a Přemysl II.) a minstrberským. Pocházel z dynastie opavských Přemyslovců.


Život.

Narodil se jako syn Mikuláše Opavského a Adelhaid, vzdálené příbuzné římského krále Rudolfa Habsburského.  3. července 1318 se Mikuláš I. Opavský se syny Mikulášem, Janem a Václavem setkali v Praze s Janem Lucemburským. Český král přijal od Mikuláše II. lenní přísahu a Mikuláš II. pak panoval na Opavsku do své smrti. Opavsko bylo odloučeno od Moravy. K tomu s manželkou Annou Ratibořskou Mikuláš vyženil sousední ratibořské knížectví. Získal úřad královského komořího a patřil k předním důvěrníkům Karla IV. Roku 1350 se s pražským arcibiskupem Arnoštem z Pardubic vydal k papeži Klimentovi VI. do Avignonu, aby zde požádali o souhlas s Karlovou císařskou korunovací. Karel IV. byl potomkem přemyslovských králů, stejně jako Mikuláš II., a jejich dobré vztahy potvrzuje i svatba Mikulášovy dcery Markéty, která se stala druhou manželkou Karlova mladšího bratra, moravského markraběte Jana Jindřicha.  Mikuláš byl ženatý celkem třikrát, poprvé s Annou Ratibořskou, podruhé s Hedvikou, dcerou vévody Konráda I. Olešnického, potřetí s Jutou, dcerou vévody Bolka I. Opolsko-Falkenberského. Zemřel v 77 letech krátce před narozením desátého dítěte, syna Přemysla I.  Počátkem roku 1366 se moc v opavsko-ratibořském panství rozdělila dle závěti Mikuláše II: nejstarší syn Jan I. získal 3/4 země a druhorozený syn Mikuláš III. Opavský 1/4 s hradem Edelštejn. Bylo však jen otázkou času, než mezi nimi začnou spory o území. 10. dubna 1377 se sešla rozhodčí komise, aby rozdělila zemi mezi bratry Jana I., Mikuláše III., Václava a Přemysla I. 18. dubna 1377 bylo oznámeno, že Jan I. a Mikuláš III. se stali vládci západní části vévodství. Mikuláš III. výsledek napadl; dle nového výroku komise z úterý 21. dubna 1377 se Jan I. stal pánem Ratibořska (dále Krnovska a Bruntálska). Mikuláš III. získal Hlubčicko s hradem Edelštejn a polovinu hradu Cvilína. Václav a Přemysl si rozdělili jihovýchodní část země s městem Opavou, hrady Landekem a sídelním Hradcem Opavským. Opavští Přemyslovci už nikdy nezískali takovou moc jako za Mikuláše II.

Děti.

Manželka (asi 1318) Anna Ratibořská (zem. 1340):  Manželka Hedvika Olešnická (zem. 1359):  Manželka (1360) Juta Falkenberská (zem. 1380):

Mikuláš II. Opavský (1288 – 8. prosince 1365) byl opavským (od r. 1318) a ratibořským (od r. 1337) knížetem a vnukem českého krále Přemysla Otakara II.


Vláda.

Panováním krále Džosera začíná jedno z nejskvělejších období Staré říše, někdy též nazývané „Džoserovo století“. Sám faraon vládl jako teokratický despota. Z nápisu ve Vádí Hammámat víme, že vyslal expedici na Sinaj (v čele byl velitel králových vojáků a správce pouštní oblasti Negtanch), kde docílil četných územních zisků (zde ho zajímaly hlavně měděné a tyrkysové doly ve Vádí Maghara ). Kvůli ochraně jižních hranic Egypta dal údajně vybudovat hradbu u prvního nilského kataraktu za Asuánem. Patrně přesunul královskou rezidenci z Ceneje (Thinis) do Mennoferu, města nacházejícího se na pomezí Horního a Dolního Egypta. Nedaleko vybudoval malou svatyni, z níž jsou dnes už jen ruiny. Za jeho vlády prý vypukl veliký hlad, protože se Nil už nevyléval ze svého koryta. O tom víme pouze z Ptolemaiovské desky (tzv. hladová stéla), jež říká: „7 let byla bída a hlad“. Král nevěděl proč, a tak se obrátil ke kněžím. Ti po usilovném pátrání zjistili, že se na ně hněvá bůh Chnum, že jeho sandály brání toku Nilu. Chnumovi byl druhý den obětován chléb, pivo a drůbež a záplavy začaly.

Džoserova pyramida.

Džoser si nechal postavit symbolickou hrobku na královském pohřebišti v Abydu (Ebozev). Je na místě zvaném Bét-Challáf a převyšuje všechny ostatní; je jen z nepálených sušených cihel. Jeho skutečná hrobka je v Sakkáře (tzv. sakkárský komplex leží na ploše měřící přibližně 15 ha). Stavitelem této první egyptské pyramidy byl Imhotep. Imhotep dal odvézt písek a vyrovnat na staveništi vápencový povrch. Potom byly v kameni vyhloubeny asi 28 m dlouhé šachty a jejich dno bylo obloženo žulou. Ta se v okolí netěžila, proto se musela dovážet z lomů 800 km od Sakkáry a kvádry byly dopravovány po Nilu. Stupňovitá Džoserova pyramida je od Velké pyramidy v Gíze vzdálena asi 14 km. Byla původně jen mastabou, která původně patrně patřila královu pravděpodobnému předchůdci Sanachtovi (Nebka). Imhotep tuto základní stavbu navýšil o dva stupně, později přidal ještě tři další – tak vznikla první pyramida. Po několika pozdějších úpravách získala stavba svůj dnešní šestistupňový vzhled.

Džoser („Posvátný“ nebo „Nádherný“) byl zakladatel a první panovník 3. dynastie ve starověkém Egyptě na počátku Staré říše. Ve své době byl znám pod jménem Necerichet (jméno Džoser je doloženo až ve Střední říši), řecky Tosorthros. Vládl přibližně v letech 2592–2566 př.Kr.


Historie.

Čas přemýšlet jinak.

Od konce 60. let většina týmů Formule 1 používala třílitrový osmiválcový motor Ford Cosworth DFV o maximálním výkonu 295 kW při 9000 otáčkách za minutu. Jednou z mála automobilek, která vyvinula vlastní motor, byla stáj Ferrari s dvanáctiválcem Ferrari 3000cc s výkonem přesahujícím 370 kW. Zbytek startovního pole se chtěl rudým italským vozům vyrovnat, ale neměli dostatek financí na vývoj vlastního motoru, proto přicházeli s nápady, jak zlepšit jízdní vlastnosti vozu. Roku 1968 Derek Gardner a stáj Lotus přišli s nápadem udělat monopost poháněný všemi čtyřmi koly, ale toto řešení neosvědčilo. Vůz se špatně ovládal a ani modernizace ani celý nový monopost Lotus 63 tyto problémy nevyřešily. O rok později se rozhodl Derek Gardner spolupracovat se stájí Matra na vývoji čtyřkolky s turbínovým motorem, ale objevily se stejné potíže. Proto Derek z vlastní iniciativy začal přemýšlet, jak tento problém vyřešit. Jedna z myšlenek byla nahradit přední poháněná kola dvěma menšími koly, které by lépe rozložila váhu monopostu a jejichž malá stopa by poskytovala další výhody. To skutečně vedlo k lepšímu vedení auta v zatáčkách, ale vůz byl těžší. Tuto konstrukci chtěl Derek Gardner spojit s již vyvinutým turbínovým motorem. Spolu s Andym Granatellim, který se také podílel na návrhu Lotusu 56, nakreslili návrh monopostu vozu Indy car se šesti koly poháněný 6x6 a turbínovým motorem. USAC (tehdejší řídící rada závodů Indy car) nepovolila start vozu s turbínovým motorem. Později se Derek Gardner stal šéfdesignérem stáje Tyrrell, kde potřebovali nahradit rychle stárnoucí monopost Tyrrell 007. V roce 1974 představil Derek Gardner Kenu Tyrrellovi koncept monopostu Formule 1 se šesti koly a turbínovým motorem a vysvětlil mu výhody této konstrukce. Po prvotním šoku se Ken Tyrrell rozhodl udělat prototyp vozu. Firma Goodyear, jediný výrobce pneumatik pro Formuli 1, se rozhodla vyhovět tomuto projektu a zajistila výrobu malých desetipalcových předních kol.

Zrození projektu.

Prvním prototypem tohoto vozu byl standardní Tyrrell 007 s pozměněnou přední částí. Od roku 1975 se začalo plně pracovat na tomto projektu a nikdo, kromě nejužšího okruhu vývojářů, nevěděl nic o tom, co se chystá. Na konci října tohoto roku byl již projekt hotový a byl oficiálně představen motoristickým novinářům, ti nemohli věřit, že něco takové může jezdit, ba dokonce závodit. Mysleli si, že je to žert a projektu se vysmívali. Ken Tyrrell jim k tomu pouze řekl, že jde o experimentální designový koncept monopostu Formule 1. První testování P34 bylo tajné, nikdo z novinářů se nedozvěděl, jaké časy Tyrrell zajel. Fakt byl ten, že čas, který vůz zajel na okruhu v Silverstonu byl pomalý. Vůz potřeboval řadu aerodynamických úprav, ale i tak se Ken a Derek rozhodli vyrobit tento vůz pro sezónu 1976.

Působivá první sezóna.

Kvůli technickým problémům nemohla auta Tyrrell P34 nastoupit do prvních tří závodů a jezdci museli jet ve starých 007. První vůz Tyrrell P34 vyjel ve čtvrtém závodě v Jaramě, ve Španělsku, pilotovaný Patrickem Depaillerem. Byl rychlý a kvalifikoval se jako třetí, zatímco jeho týmový kolega Jody Scheckter ve voze Tyrrell 007 se kvalifikoval jako 14. Patrick Depailler se držel v závodě na třetím místě do doby, kdy mu ve 26. kole odešly brzdy a musel odstoupit, ale i tak zanechal dojem. Tato závada provázela vůz i v testech, brzdy kol se nestačily chladit kvůli vysokému přednímu přítlačnému křídlu a málo kvalitním pneumatikám, které Goodyear nevyvíjel tak intenzivně jako ty klasické. Tyrrell soustředil veškeré příjmy do vývoje těchto vozů a jezdci v nich závodili až do konce sezóny. Nejsvětlejší okamžik tohoto vozu přišel na švédské Grand Prix, kde se povedlo Jodymu Scheckterovi vyhrát závod a Patrick Depailler dojel na druhém místě, čili zaznamenali takzvaný double. Oba jezdci zajížděli slušné výsledky i po zbytek sezóny. Například ve famózním posledním závodě sezóny za deštivého počasí na trati v Japonsku, kde Niki Lauda odmítl závodit, Jody Scheckter dojel na 2. místě. Přes všechny možné problémy bylo toto vozidlo jedno z nejúspěšnějších v sezóně. V celkovém pořadí byl Scheckter třetí a Patrick Depailler čtvrtý. Tyrrell získal 3. místo v Poháru konstruktérů.

Zklamání z druhé sezóny.

Tyrrell získal nového sponzora First National City Travellers Checks a získané peníze využil na výstavbu nového výzkumného a vývojového centra v Ockhamu, kde se tým snažil na maximum vylepšit P34. Výsledkem bylo, že vyvinuli nové šasi ze skleněných vláken a kevlaru, které bylo lehké a aerodynamické. Do formule nainstalovali plno nových elektronických prvků. Hodně se od tohoto monopostu očekávalo, ale vyskytla se řada nových problémů, hlavně s elektronikou. V prosinci roku 1976 se objevila první dobrá zpráva Depailler zajel při testování na okruhu Paul Richard nové nejrychlejší kolo o více jak sekundu. Z týmu odešel Jody Scheckter do nově vzniklého týmu Wolf, nahradil ho švédský závodník Ronnie Peterson. Sézóna začala závodem v Argentině Patrick Depailler se kvalifikoval na slibném 3. místě a Peterson, který se ještě plně nezžil s šestikolkou, se kvalifikoval na 14. místě, ale ani jeden z jezdců závod nedokončil. Depaillermu se přehřál motor a Ronnie Peterson vyletěl z trati ve 28. kole. P34 měli každý závod nějakou závadu. Ken Tyrrell a Derek Gardner dělali maximum pro dobré výsledky týmu, každý závod na monopostu něco pozměnili, ale nevedlo to k úspěchu. Z tohoto důvodu Derek Gardner opustil tým a nahradil ho Maurice Phillippe. Ten také dělal různé změny vozu, ale kýžený výsledek to nepřineslo. Na konci sezóny byl Ronnie Peterson celkově 14. v pořadí jezdců a Patrick Depailler byl 8., Tyrrell byl 6. v Poháru konstruktérů.

Konec projektu.

Po této sezóně se firma Goodyear rozhodla nevyrábět malé pneumatiky pro přední kola, čímž éra šestikolek skončila. Na sezónu 1978 Tyrrell přešel zpět ke klasickým formulím typem 008. Ken Tyrrell se s tím smířil a P34 postupně prodal soukromým sběratelům.

Výsledky týmu.

Kompletní výsledky týmu Tyrrell za rok 1976 a 1977, tedy období vozů P34.

Tyrrell P34 označován také jako Projekt 34, byl typ vozu Formule 1, který měl jako jediný v historii závodění F1 podvozek se šesti koly. Autorem tohoto projektu byl Derek Gardner, hlavní designer stáje Tyrrell.


Historie.

Výstavní plocha je rozdělena do pěti částí: hala první světové války, hala meziválečného období, hala druhé světové války, hala Tamiya a British Steel Hall. V průběhu roku 2008 došlo k rozšíření výstavní plochy o dalších 5.000 m.  V roce 1916 britské ministerstvo války založilo tábor Bovington jako školící zařízení pro posádky tanků. V té době armáda zavedla tanky do výzbroje, v době první světové války ve snaze zlomit stagnaci zákopové války. V roce 1919, po návratu tanků do Bovingtonu z Francie, byly mnohé vhodné jen do šrotu. Nicméně, malé množství nejméně poškozených vozidel se stalo základem sbírky pro další generece.  V roce 1923 spisovatel Rudyard Kipling navštívil Bovington a doporučil zřízení muzea. Sbírka postupně rostla a po druhé světové válce byly přidány další exponáty. V roce 1947 bylo muzeum otevřeno pro širokou veřejnost. Muzeum se nadále rozšiřuje a je dnes vnímáno jako prostředek vzdělávání ale i zábavy pro širokou veřejnost, kam je zaměřen jeho účel. Mnohé z vystavených tanků jsou funkční a je možné je vidět v akci během letních měsíců ve speciálních ukázkách.

Výstavní haly.

1. světová válka.

Hala obsahuje ukázku celého britského vývoje tanků od Little Willie až Mark VIII "Liberty", dochovalý a provozuschopný Mark V, Mark I, Mark II, Mark IV, Mark V, Mark VIII a Mark IX, tanky a další expozice ze života vojáků a spisovatele T. E. Lawrence, který žil v nedalekém Clouds Hill.

Meziválečná doba.

Expoziční hala ukazuje rychlý vývoj vojenské techniky v meziválečném období. Mezi exponáty je možno nalézt: Vickers A1E1 Independent, Peerless Armoured Car, Rolls-Royce Armoured Car, Lanchester 6x4 Armoured Car, Carden Loyd tankette, Light Tank Mk IIA, Cruiser Mk I.

2. světová válka.

Hala je největší expozicí s tanky od většiny národů, které se účastnily konfliktu. Součástí je i německý Tiger I věžového čísla 131, který byl ukořistěn v Tunisku, v dubnu 1943 a byl plně obnoven do funkčního stavu. Je to jediný Tiger, který je schopen pohybu vlastní sílou. Zajímavý exponát je plovoucí tank Sherman DD s plátěnou stěnou, který je také schopný provozu. Další vystavované exponáty jsou například: Panzer I, Panzer II, Panzer III, Panzer IV, Panther, Tiger II, Jagdpanzer 38(t), Jagdpanther, Jagdtiger, SdKfz 251, Goliath, Char B1, SOMUA S-35, Cruiser Mk III, Comet I, Matilda Mk I, Matilda Mk II, Churchill VII, TOG2, A33 Excelsior, A38 Valiant, T14 Assault tank, Ram Cruiser Mk II, M24 Chaffee, M3 Grant, M4 Sherman, Sherman Firefly, M10 Wolverine, M48 Patton, M26 Pershing, T17 Staghound, DUKW, SU-76, T-26, T-34, KV-1, SU-100.

Hala Tamiya.

Hala je sponzorována výrobcem modelů Tamiya. K vidění jsou poválečné hlavní bitevní tanky (MBT), jako je britský Centurion, americký M60 a ruský T-72.

British Steel Hall.

Hala je zaměřena výstavu exponátů z války v Perském zálivu; vzdává hold tanku Centurion, který se během své kariéry 46 roků (1945-1991) velmi osvědčil a je označován jako jeden z nejlepších britských tanků které kdy byly vyrobeny.  Hala Tamiya a British Steel Hall procházejí rekonstrukcí, ale přesto jsou zde k vidění exponáty: Tortoise, Black Prince, Conqueror, Charioteer, Centurion, Chieftain, Challenger 1, Challenger 2, M41 Walker Bulldog, M103, M60 Patton, T-54, irácký T-55, T-62, T-72, BMP-1, AMX-30, Infanterikanonvagn 91, Stridsvagn 103, Stridsvagn 104.

Tankové muzeum v Bovingtonu ("The Tank Museum", dříve "The Bovington Tank Museum") je muzeum obrněné techniky, nacházející se ve Spojeném království. V muzeu je umístěno více než 300 vozidel z 26 zemí, což je největší sbírka tanků a druhá největší sbírka obrněných vozidel na světě. Je zde vystaven například německý Tiger I a britský Mark I z první světové války, který je nejstarším dochovaným tankem. Muzeum je situováno v Bovington Campu v Dorsetu v jihozápadní Anglii. To je přibližně 1,6 km severně od obce Wool a 19 km západně od hlavního přístavu Poole. V muzeu jsou sestavy všech částí britské armády týkající se pásových vozidel, velení i údržby a opravy vozidel v dílnách. K muzeu se lze dostat autobusem z nádraží ve Wool, vzdáleného přibližně 2,4 km.


Cíle.

Prvních pět letů rakety Saturn byly testy, určené k ověření funkčnosti nosiče. Mise A-101 však měla praktický úkol spočívající v testování vybavení pro program Apollo. Maketa lodi Apollo měla být podrobena zátěžovému testu a zároveň mělo být potvrzeno, že raketa Saturn je schopna tuto loď vynést na orbitu.  Maketa byla postavena tak, aby její rozměr, hmotnost a těžiště věrně odpovídal kosmické lodi Apollo. Aby bylo působení aerodynamických sil co nejlépe zdokumentováno, byla na vrchu makety lodi umístěna nefunkční věž únikového systému. Celkem bylo v lodi umístěno 116 zařízení pomocí nichž byly měřeny síly, tlaky a zrychlení působící na kabinu za letu.

Průběh letu.

Start se konal na odpalovací rampě komplexu 37 na Cape Canaveral ale kvůli závadám byl dvakrát zrušen. První start musel být odvolán kvůli kontaminaci paliva a při druhém pokusu selhal kompresor v chladicím okruhu, což způsobilo přehřátí naváděcího systému. Raketa nakonec odstartovala 28. května 1964 v pět hodin odpoledne UTC.  Průběh letu byl plně v souladu s letovým plánem až do času 76,9 sekundy, kdy vypadl motor číslo osm prvního stupně. Na rozdíl od mise SA-4, kdy byl motor odstaven úmyslně, nebylo toto selhání plánováno a řídící systém rakety musel reagovat prodloužením doby zážehu zbylých motorů pro kompenzaci sníženého tahu. Po odstavení motorů prvního stupně proběhla úspěšná separace obou stupňů a následně bylo zažehnuto všech šest motorů RL-10 druhého stupně. Věž únikového systému byla poté také odhozena, stejně jako kamerové kontejnery. Druhý stupeň ukončil svou činnost v čase 624,5 sekund po startu. Bylo dosaženo orbity 182 na 227 km a maketa kosmické lodi a prázdný druhý stupeň společně vykonaly 54 oběhů. Po dosažení orbity pokračovalo odesílání telemetrie ještě přibližně čtyři oběhy, dokud se nevybily baterie. Obě tělesa vstoupila do atmosféry 1. června 1964 poblíž ostrova Kanton v Tichém oceánu.  Příčina výpadku osmého motoru byla brzy odhalena. Způsobil ji ulomený zub z jednoho ozubeného kola v mechanismu turbočerpadla. Nejednalo se o vážný problém, neboť slabiny v konstrukci ozubení byly známé a na příště se již počítalo s modifikovaným turbočerpadlem.

A-101 (SA-6, Saturn-Apollo 6) byla orbitální mise nosné rakety Saturn I. Byl to první let s maketou kosmické lodi Apollo.


Cíle.

Mise měla zopakovat úspěšný předchozí test A-101 a provést letový test makety kosmické lodi Apollo. Maketa Apollo, sériové číslo 15, byla lehce odlišná od makety 13, použité při předchozí misi. Jedna skupina RCS trysek byla vybavena zařízeními pro měření teploty a vibrací při průletu atmosférou. Únikový systém měl pro oddělení použít vlastní zdvihový a hlavní motor. Raketa byla Saturn I byla také lehce modifikována. Změněny byly prvky ozubeného soukolí v turbočerpadlech motorů prvního stupně H-1, právě defekt jednoho z ozubených kol měl na svědomí výpadek jednoho z motorů při předchozí misi. Raketa měla poprvé programovatelný letový počítač. Dříve byly rakety vybaveny předprogramovaným řídícím počítačem, který neumožňoval vypořádat se s neočekávanými událostmi. To se s novým počítačem změnilo, neboť již mohl být přeprogramován za letu a mohl tak být pružně přizpůsoben na zvládnutí neočekávaných poruch, abnormálních aerodynamických podmínek a dalších potenciálně nebezpečných situací.

Průběh letu.

První a druhý stupeň (S-I a S-IV) a přístrojová jednotka IU byly na Cape Canaveral dopraveny v červnu 1964. Při kontrole pohonného systému byla zjištěna trhlina na motoru H-1 číslo šest prvního stupně. Pozemní personál tak měl poprvé provést výměnu motoru na raketě Saturn I, ale později bylo rozhodnuto o demontáži všech osmi motorů a odeslání zpět jejich výrobci (Pratt&Whitney Rocketdyne). Výměna motorů zpozdila start zhruba o čtrnáct dní. Další zdržení si vyžádaly hurikány čtvrtého stupně Cleo a Dora, které se zformovaly koncem srpna. Cleo prošel oblastí Karibiku a zasáhl pobřeží Floridy. Dora zasáhla sever Floridy a přešla přes celý poloostrov.  Start se konal 18. září před polednem místního času. Zážeh prvního stupně trval 147 sekund, poté se úspěšně oddělil. Druhý stupeň byl zažehnut 160 sekund po startu a dohořel 621 sekund po startu. Únikový systém byl odhozen souběžně s prvním stupněm. Přístroje na palubě makety lodi Apollo vysílaly telemetrická data po dobu pěti oběhů. Vstup do atmosféry nastal po padesátém devátém oběhu nad Indickým oceánem. Všechny úkoly byly splněny a mise byla úspěšná. Jen kamerové podvěsy nebyly vyzvednuty, protože dopadly dále od předpokládaného místa.

A-102 (SA-7, Saturn-Apollo 7) byla orbitální mise nosné rakety Saturn I. Byla to druhá mise rakety Saturn s maketou velitelského a servisního modulu kosmické lodi Apollo.


Cíle.

Úkolem mise bylo dopravit satelit Pegasus B na oběžnou dráhu, testovat vybavení pro budoucí lety s posádkou programu Apollo a ověřit přesnost naváděcí soustavy nosné rakety Saturn I. První dva cíle byly shodné s předchozí misí A-103 a ověření přesnosti bylo potřeba, neboť předchozí mise byly na nižší oběžné dráhy a bylo tedy žádoucí ověřit schopnost nosiče vynést náklad na různé dráhy.  Nosná raketa sériové číslo SA-8 i náklad byly téměř shodné jako při předchozí misi A-103. Maketa velitelského sériové číslo BP-26 byla vybavena speciálními měřidly teploty v jednom z bloků RCS trysek podobně jako při misi A-102.  Satelit Pegasus byl opět zapouzdřen v servisním modulu, z něhož byl vysunut po odhození velitelského modulu. Druhý stupeň S-IV, servisní modul i satelit Pegasus měly zůstat spojeny po celou dobu pobytu na orbitě až do vstupu do atmosféry, kde měly zaniknout.

Průběh letu.

Start se uskutečnil 25. května 1965 na startovací rampě 37B na Cape Canaveral. Jednalo se o první noční start Saturnu I. Přesný čas startu byl posunut o 35 minut, kvůli sjednocení s časem otevření startovacího okna. Průběh letu byl bezproblémový a cílové oběžné dráhy bylo dosaženo přibližně 10,6 minuty po startu. Výsledná dráhy měla apogeum ve výšce 740 a perigeum 502 kilometrů. Satelit Pegasus B byl rozvinut stejně jako při misi A-103 a jeho plánovaná životnost byla 1220 dní. Došlo sice k menším poškozením a selháním, ale všechny požadavky byly splněny a mise byla prohlášena za úspěšnou. Celková hmotnost vynesených částí činila 15 473 kg. Pegasus B byl deaktivován 29. srpna 1968 a se zbytkem rakety vstoupil do atmosféry v listopadu 1979.

A-104 (SA-8, Saturn-Apollo 8) byla orbitální mise nosné rakety Saturn I. Byla devátou misí rakety Saturn. Náklad tvořila maketa velitelského a servisního modulu kosmické lodi Apollo a satelit Pegasus B.


Osobní život.

Petr Kellner se narodil v České Lípě, své mládí však prožil v Liberci. V roce 1982 vystudoval Střední ekonomickou školu v Liberci a v roce 1986 Vysokou školu ekonomickou v Praze, obor ekonomika průmyslu.  Je podruhé ženatý, jeho druhou manželkou je Renáta Kellnerová. Má čtyři děti, mezi které patří Anna Kellnerová, úspěšná česká parkurová jezdkyně.

Podnikatelská kariéra.

Petr Kellner pracoval jako referent v podniku zahraničního obchodu Strojimport Praha a poté jako asistent produkce a produkční ve Filmovém studiu Barrandov.  V roce 1991 Petr Kellner, Milan Maděryč a Milan Vinkler společně založili v Teplicích PPF investiční společnost (od 1997 byla založena nová společnost PPF). Provozní kapitál dodali z prostředků státního podniku Sklo Union a.s. Teplice jeho top manažeři Štěpán Popovič a Jaroslav Přerost, za což se stali členy představenstva PPF. Jednalo se údajně o 40 milionů korun. PPF později půjčku bezezbytku splatila. Další okolnosti vzniku PPF nejsou úplně jasné, podle Vinklera měl například Maděryč podrobnou představu, jak bude privatizace probíhat, protože se neoficiální cestou dostal k materiálům ministerstva financí, což se ale nikdy neprokázalo.  Mezi Kellnerovy největší úspěchy patří privatizace a transformace České pojišťovny, kterou v roce 1996 svěřili PPF do správy tehdejší akcionáři za účasti vlády České republiky. Ministr financí Ivan Kočárník se po odchodu z vlády stal také členem jejího nejvyššího vedení. V roce 2008 se Česká pojišťovna stala součástí společného podniku PPF a italské Assicurazioni Generali se jménem Generali PPF Holding (GPH). V této souvislosti byl Petr Kellner zvolen členem správní rady pojišťovny Generali, odkud odešel v březnu 2013, a to po prodeji části podílu PPF v GPH.  Během pětadvaceti let své činnosti se PPF stala jednou z největších mezinárodních investičních skupin působících v Evropě, Rusku, Asii i USA. Petr Kellner je zakladatel a majoritní akcionář skupiny PPF. Skupina investuje do řady odvětví od bankovnictví a finančních služeb, přes telekomunikace, biotechnologie, nemovitosti, maloobchodní služby (e-commerce), pojišťovnictví až po zemědělství a působí v České republice, na Slovensku, v Rusku, Kazachstánu, Francii, Německu, Spojeném království, Číně, Vietnamu, USA i dalších zemích.

Majetek a jeho struktura.

Hlavním majetkem Petra Kellnera je přímý a nepřímý 98,93% podíl v PPF Group N.V., která měla v roce 2015 konsolidovaná aktiva ve výši 21,6 mld. EUR (asi 583 mld. Kč), výnosy 6,2 mld. EUR (asi 167 mld. Kč), čistý zisk ve výši 352 mil. EUR (asi 9,5 mld. Kč). Majetek Petra Kellnera odhadl časopis Forbes v roce 2006 na 3 miliardy USD (75 miliard Kč), a tím jej zařadil na listině nejbohatších lidí světa na 224. místo. V roce 2007 časopis Forbes odhadl jeho jmění na 6 miliard dolarů, díky čemuž si polepšil v žebříčku na 119. místo. Odhadem z roku 2008 se s 9 miliardami dolarů (tehdy 150 miliard Kč) posunul již do první stovky nejbohatších lidí (91. místo). Podle žebříčku Forbes pro rok 2009, poznamenaným světovou finanční krizí, se Kellner umístil na 76. místě s majetkem odhadovaným na 6 miliard dolarů (přes 126 miliard korun). Pro rok 2010 byl majetek Petra Kellnera odhadnut časopisem Forbes na 7,6 miliardy dolarů (zhruba 143 miliard korun), což sice představovalo nárůst o 1,6 miliardy dolarů, ale přesto si v žebříčku nejbohatších lidí pohoršil o třináct míst. Pro rok 2011 časopis Forbes zařadil Kellnera na 97. místo svého žebříčku a odhadl jeho majetek na 9,2 miliardy dolarů. K roku 2013 se však jeho majetek vyšplhal na hodnotu 10,4 miliardy dolarů (202,3 miliardy Kč). Ke dni 1. března 2016 Forbes odhadl Kellnerův majetek na 10,6 miliardy dolarů a v žebříčku světových miliardářů ho zařadil na 96. místo. Ke dni 16. června 2019 Forbes odhaduje majetek na 15,5 miliardy dolarů a tím se zařadil na 73 místo světových miliardářů.  Kellner vlastnil letadlo Gulfstream G500, které neslo jméno Káně. V říjnu roku 2010 vyměnil dosavadní letadlo Gulfstream za podstatně větší Boeing Business Jet 737-700.  Jeho vila ve Vraném nad Vltavou od architekta Josefa Pleskota se dostala do učebnic architektury a získala několik architektonických cen. V současné době žije ve své rozsáhlé rezidenci v Podkozí na Berounsku. V roce 2009 nechal dokončit rekonstrukci objektu Stará celnice v osadě Jizerka v Jizerských horách, kterou využívá jen velmi zřídka pro rekreaci. U objektu vybudoval helipad, který v případě potřeby slouží Horské službě. S manželkou vlastní také vilu na Hanspaulce (odhadovaná cena 250 milionů korun) vedle bývalého Hotelu Praha; okolní pozemky vlastní společnost patřící pod PPF Holding. Dále vlastní byt na sídlišti v pražských Vokovicích, srub v Alpách, dům v Katalánsku či vilu na Barbadosu.

Dobročinnost.

Nadace Educa.

V prosinci 2002 založil spolu se svou manželkou Renátou Kellnerovou nadaci Educa. Nadace Educa v následujících letech získala dary v řádu několika set milionů korun, především od firem ze skupiny PPF. Nadace v letech 2004–2005 poskytla celkem 382 milionů korun na vybudování a provoz osmiletého gymnázia internátního typu Open Gate - Gymnázium a základní škola ve středočeských Babicích. V roce 2011 byla nadace sloučena s Nadací The Kellner Family Foundation.

Podpora kultury.

Ze sponzorských příspěvků Kellnerovy firmy PPF žijí Divadlo Járy Cimrmana či Letní shakespearovské slavnosti. Kellner vlastní i jednu z největších soukromých sbírek fotografií Josefa Sudka. Společnost PPF Art, která patří do skupiny PPF, provozuje Ateliér Josefa Sudka a Galerii Václava Špály. Je také správcem sbírky české a slovenské fotografie. PPF Art rovněž spravuje sbírku obrazů a dalších uměleckých děl, představující průřez především českou malbou od konce 19. století do současnosti.

The Kellner Family Foundation.

Nadace The Kellner Family Foundation je rodinná nadace Renáty a Petra Kellnerových založená v roce 2009. V roce 2011 se na základě rozhodnutí správních rad rodinných nadací manželů Kellnerových sloučila s Nadací Educa. Všechny projekty Nadace Educa nadále pokračují pod hlavičkou Nadace The Kellner Family Foundation.  Nadace se zaměřuje na zvyšování kvality vzdělávání ve veřejných základních školách v České republice (projekt „Pomáháme školám k úspěchu“), podporuje sociálně znevýhodněné studenty gymnázia Open Gate a poskytuje granty českým studentům pro studium na zahraničních univerzitách (Projekt Univerzity). Přispívá také dalším jednotlivcům a institucím na projekty z oblasti vzdělávání, kultury a podpory zdraví.

Petr Kellner (* 20. května 1964 Česká Lípa) je český podnikatel, majoritní vlastník (98,93 %) v Nizozemsku registrované holdingové společnosti PPF Group N.V. V letech 2007 až 2013 byl také členem správní rady italské finanční skupiny Assicurazioni Generali, která společně s PPF tvořila mezinárodní pojišťovací holding, jenž vlastní mj. Českou pojišťovnu. Je nejbohatším občanem České republiky. Americký časopis Forbes odhadl Kellnerův majetek ke dni 1. července 2019 na 15,5 miliardy dolarů a v žebříčku světových miliardářů ho zařadil na 73. místo, podle agentury Bloomberg byl však na 78. místě. Ke dni 10. srpna 2016 odhadl časopis Forbes Kellnerův majetek na 11,4 miliardy dolarů a zařadil jej na 102. místo v žebříčku nejbohatších lidí světa. V roce 2018 obsadil Petr Kellner v žebříčku nejbohatších lidí světa magazínu Forbes 88. místo s odhadovaným majetkem ve výši 15,5 miliardy dolarů.


Životopis.

Osobní život.

Gisi Fleischmannová se narodila rodičům Juliovi Fischerovi (1866–1936) a Jetty Fischerové (za svobodna Elingerové, 1871–1945), kteří vlastnili hotel a košer restauraci „Krone“ v Kapucínské ulici v Bratislavě. Pocházela ze tří sourozenců. Její starší bratr Gustav (1886–1939), povoláním právník, byl v roce 1939 přímo v centru Bratislavy napaden antisemitskými chuligány, přičemž na následky zranění zemřel. Mladší bratr Dezider David (1894–1977) vystudoval medicínu a pracoval jako pediatr.  Vyrostla v ortodoxní židovské rodině, v prostředí, které v té době nenabízelo dívkám dostatečný přístup ke vzdělání. Vystudovala osmiletou měšťanskou školu a dále se vzdělávala sama.  Jak 23letá se provdala za obchodníka Josefa Fleischmanna (1886–1942). V roce 1917 porodila dceru Alici (1917–1996) a o tři roky později dceru Judit (1920–1997). Svým dcerám zajistila ještě před válkou vystěhovalecký certifikát do Palestiny, kam i vycestovaly a s matkou se už nikdy neviděly.  V roce 1942 ovdověla a až do jejího uvěznění a smrti v roce 1944 bydlela sama s matkou v bytě ve druhém patře domu na Klariské ulici 7 v Bratislavě.

Aktivismus a činnost na záchranu Židů před nacismem.

Gisi Fleischmannová byla silně ovlivněna sionistickým hnutím a usilovala o kariérní růst ve slovenské sionistické organizaci. V roce 1926 stála u zrodu slovenské sekce Mezinárodní ženské sionistické organizace, kterou nakonec v letech 1938–39 vedla.  Včas pochopila nebezpečí, které evropským Židům hrozí ze strany nacistického Německa a stala se členkou slovenského uprchlického výboru, který hledal možnosti pro vystěhování Židů ze Slovenska do zahraničí. Vedle toho pomáhala židovským uprchlíkům z okolních zemí, procházejícím Slovensko a hledala způsoby jak jim pomoci při emigraci do Palestiny.  Od roku 1940 stála v čele slovenské pobočky americké židovské organizace JOINT, která poskytovala sociální pomoc východoevropským židovským komunitám a působila také ve vedení organizace HICEM, která pomáhala východoevropským Židům emigrovat do Spojených států. Pomáhala ostatním dostat se do bezpečí v zahraničí, avšak sama Slovensko opustit odmítala.  Vrchol jejího pracovního života a snažení o ochranu a záchranu slovenských Židů je spjat s jejím působením v Ústředně Židů, která byla založena 26. září 1940. V rámci Ústředny Židů vznikla ilegální Pracovní skupina jako reakce na začátek židovských transportů ze Slovenska v březnu 1942. Pracovní skupina zahrnovala Židy různých názorových a politických linií a jejím cílem bylo zachránit co nejvíce lidí před transporty. Fleischmannová byla jedinou ženou ve skupině a působila v ní ve funkci pokladníka.  Gisi Fleischmannová věnovala svou veškerou snahu záchraně co největšího počtu lidí před deportací do Polska a kvůli tomuto cíli se neváhala spojit s německým poradcem pro židovské otázky na Slovensku Dieterem Wislicenym. Ten byl ochoten přijmout úplatek, za který slíbil sjednat zastavení transportů. Fleischmannová peníze na úplatek sehnala a na podzim 1942 se transporty skutečně zastavily.  V polovině května 1943 vznikl takzvaný „Plán Evropa“, projekt záchrany evropských Židů založený na principu úplatků německému vedení. Nacisté požadovali dva až tři miliony dolarů za zastavení deportací do koncentračních táborů. Gisi Fleischmannová věnovala veškerou svou snahu jednáním s židovskými organizacemi ve světě a shánění peněz, avšak toto snažení bylo marné a plán ztroskotal.  Od podzimu 1943 se kvůli své činnosti dostala Fleischmannová pod drobnohled státní bezpečnosti. Opakovaně byla zatčena a vyslýchána. Po zatčení v lednu 1944 byla převezena do pracovního tábora v Novákách a odtud do vězení v Ilavě. Po složitých vyjednáváních byla v květnu 1944 z vězení propuštěna. Pokračovala v práci a angažovala se v pomoci maďarským Židům, neboť po německé okupaci Maďarska začaly odtud v červnu 1944 deportace do koncentračních táborů.  Po vypuknutí SNP a vstupu německých vojsk na území Slovenska začalo další pronásledování a zatýkání slovenských Židů. Fleischmannová odmítla nabídky na ukrytí a chtěla pokračovat ve své práci. V říjnu 1944 ji zatklo Gestapo, 15. října byla deportována do Seredě, kde od německého velitele tábora Aloise Brunnera dostala nabídku na osvobození, pokud prozradí místa úkrytů bratislavských Židů. Fleischmannová odmítla zradit a následně ji Brunner zařadil do nejbližšího transportu do Osvětimi s poznámkou v deportačním seznamu R. U. ("Rückkehr unerwünscht", návrat nežádoucí).  Transport s Fleischmannovou vyrazil ze Seredě 17. října a do Osvětimi dorazil 19. října. Po příjezdu vlaku byla z ampliónu vyvolána tři jména. Jedním z nich byla Gisi Fleischmannová, kterou následně neznámo kam odvedli dva příslušníci SS. Více údajů o jejím osudu není známo.

Odkaz Gisi Fleischmannové.

Životu a práci Gisi Fleischmannové se věnovalo více historiků na Slovensku a v dalších zemích. Ze slovenských historiků je nejrozsáhlejší výzkum Kataríny Hradské, která sestavila sborník korespondence Gisi Fleischmannové ("Holokaust na Slovensku. Zv. 3. Listy Gisely Fleischmannovej"), jakož i knihu "Gizi Fleischmannová: Návrat nežiadúci".  Životem Fleischmannové se zabývaly dokumentární filmy Anny Gruskové "Rabínka" z roku 2012 a "Gisi" režisérky Nataši Dudinské z roku 2014. Slovenské národní divadlo uvedlo 3. a 4. března 2012 u příležitosti 70. výročí prvních transportů Židů ze Slovenska premiéru dokumentárního dramatu Anny Gruskové "Rabínka". Inscenace v režii Viktorie Čermákové mapuje osud Gisi Fleischmannové a její snahu zabránit transportům Židů do koncentračních táborů.  9. srpna 2015 byl před domem na Klariské ulici 7 v Bratislavě osazen tzv. Stolperstein, tedy památný kámen pevně vsazený do chodníku před domem oběti holokaustu, věnovaný Gisi Fleischmannové.

Gizela Fleischmannová, též Gisela, zkráceně Gisi (21. ledna 1892, Poszony (Bratislava) – pravděpodobně 19. října 1944, Auschwitz), byla slovenská židovská aktivistka, funkcionářka více slovenských židovských organizací a členka ilegální Pracovní skupiny, která zachraňovala Židy před nacistickým ohrožením a smrtí v koncentračních táborech během druhé světové války. Byla jednou z mála žen v řadách židovských bojovníků proti nacismu.