Historie.

Kapelu založil Irský rodák Dave King společně s kytaristou Tedem Huttem, baskytaristou Jeffem Petersem a houslistkou Bridget Regan. Společně napsali a nacvičili první písničky jako "Black Friday Rule" nebo "Devils Dance Floor". Flogging Molly hrála každé pondělí v irském baru "Molly Mallone's". Ted Hutt a Jeff Peters však kapelu časem opustili, protože jejich původní kapela dostala nabídku k natočení alba. Dave a Bridget pak hledali nové členy kapely a vznikla současná formace Flogging Molly. Během turné k albu "Float" se Dave oženil s Bridget na skromném obřadu v Tokiu. V roce 2007 opustil kapelu akordeonista Matthew Hensley, aby se mohl více věnovat svému osmiletému synovi. Matt sám mluvil spíše o tom, že nebude s kapelou jezdit na turné. Nyní již však s kapelou opět hraje a na turné jezdí také.

Pojmenování.

Název vychází ze jména baru, ve kterém kapela hrávala ve svých začátcích. Frontman Dave King kdysi v rozhovoru pro magazín "Kerrang!" řekl, že kapela měla pocit, jako kdyby svůj domovský bar každé pondělí "mrskala - (anglické "to flog" - mrskat)" svou energickou hudbou.

Hudba.

Flogging Molly se může chlubit naprosto specifickým hudebním projevem. Frontman Dave King říká: ""Kdybychom neměli mandolinu, akordeon, housle a flétnu, byl by to punk rock. Kdybychom neměli kytaru, baskytaru a bubny, byla by to tradiční irská hudba.“" Hudba kapely je velice melodická, takže je snadné na ni tancovat, zároveň kombinuje živé irské melodie s energií a divokostí punku a chytrými poetickými texty. Jejich hudba je ovlivněna především kapelami a interprety jako jsou The Dubliners, Horslips, Johnny Cash, a The Clash. Celkově se jejich písničky pohybují od "pirátských", jako je "Salty Dog", "Cruel Mistress", nebo "Seven Deadly Sins", přes drzé "What's Left of the Flag", "Drunken Lullabies", nebo "Rebels of the Sacred Heart" až k poměrně melancholickým skladbám, jako "Far Away Boys", "The Sun Never Shines (On Closed Doors)", či "Float". Texty se obvykle zabývají tématy jako je Irsko a irská historie, alkohol, politika, láska, smrt nebo Katolická církev. Písničky "What's Left of the Flag" a "The Likes of You Again" byly napsány jako pocta otci Davea Kinga, který zemřel během Kingova dětství Pro kapelu je také charakteristická divokost živých vystoupení, její projev na pódiu je spontánní a koncert od koncertu se hrají písničky trošku jinak. Dave King také s oblibou prokládá vystoupení krátkými proslovy, vtípky a podobně.

Flogging Molly je sedmičlenná hudební skupina zformovaná v Los Angeles. V hudbě Flogging Molly se snoubí energický punk rock a tradiční irské melodie. Flogging Molly spolupracuje s hudebním vydavatelstvím SideOneDummy Records.


Mládí.

Narodil se na statku v blízkosti města Anklam v provincii Pomořansko. Jeho otec Günther von Below (1868–1933) byl důstojníkem pruské armády. Nicolaus von Below si vzal 26. června 1937 Marie Kühne (narozenou 12. září 1918 v Magdeburgu), jenž byla dcerou statkáře Stephana Kühne a Barbary Bennecke. Tento manželský pár měl spolu jednoho syna a tři dcery.

Služba.

Nicolaus von Below sloužil jako osobní pobočník Adolfu Hitlerovi od roku 1937 do 1945, poté co ho Hermann Göring pověřil funkcí Hitlerova pobočníka ve svých 29 letech. Hitler obvykle nevěřil a neměl rád důstojníky se šlechtickým původem. To se potvrdilo zejména poté co se otočil průběh války po prohrané bitvě u Stalingradu. Below byl jedním z několika důstojníku, kteří sloužili v těsné blízkosti Hitlera po mnoho let. V době mezi Vánoci (1944) a novým rokem 1945, řekl svému pobočníkovi ""Vím, že válka je prohraná, převaha nepřítele je příliš velká."", za vše obviňoval své generály, zejména po neúspěšném atentátu v létě 1944. Poté dodal ""My se nikdy nevzdáme"", tyto slova potvrzovaly Hitlerovu nechuť zažít znovu další Versaill, kterou odjakživa pohrdal.

Vůdcův stan.

Vůdce cestoval hodně svým vlakem "Amerika" (název byl odvozen od místa, kde bojoval za první světové války) a jeho pobočník Nicolaus von Below ho doprovázel na jeho cestách, když Německo zaútočilo na Sovětský svaz, tak nejčastěji mezi Berlínem a vlčím doupětem. Hitler měl pro svůj štábní vlak Amerika speciální betonový tunel u obce Stępina v jižním Polsku, který mu měl umožnit řídit válečné operace z bezpečí vlaku.  Below byl 12. dubna 1945 hostem Alberta Speera a poslechl si poslední vystoupení Berlínské filharmonie, předtím než hlavní město Třetí říše Berlin obsadila Rudá armáda. Po koncertu si poznamenal: ""Ten koncert nás přenesl zpět do jiného světa"".  Dne 15. dubna 1945 se Eva Braunová přestěhovala do sousedního pokoje ve vůdcovém bunkru, který se nacházel v berlínském podzemí. Hitlerův pobočník si udělal opět poznámku k osobě Evy Braunové ""Byla okouzlující a ochotná, do poslední chvíle na sobě nedala znát slabost"".  Dne 29. dubna 1945 se Hitler a Braunová vzali, tak se Hitlerův pobočník stal neoficiálním či náhodným svědkem, poté se vůdce zeptal jestli smí opustit bunkr, dostal svolení a doporučení aby šel za admirálem Dönitzem.

Po skončení války.

Pobočník Below opustil vůdcův bunkr i Berlín 30. dubna 1945. Během letu na západ absolvoval několik mezipřistání až byl nakonec zatčen Brity 7. ledna 1946. Jako svědek se také účastnil norimberského procesu. Po denacifikaci a jeho propuštění z britského internačního tábora Adelheide v Delmenhorstu dne 14. května 1948 žil v severním Německu. Po skončení války se rozhodl pro sepsání pamětí. Spolu s Hitlerovou sekretářkou Traudl Junge je Below důležitým svědkem vůdcova života.

Konec života.

Těsně před svou smrtí v roce 1982 zpochybnil pravost údajných deníků Adolfa Hitlera. Hitlerův pobočník Nicolaus von Below zemřel 24. července 1983 v Detmoldu na území západního Německa v nedožitých 76. letech.

Knihy.

Nicolaus von Below (1907–1983) napsal v roce 1980 své paměti pod názvem "Als Hitlers Adjutant" (anglicky pod názvem "At Hitler's Side"), které vyšly v několika vydáních. První vydání v roce 1980 mělo 446 stran, další vydání knihy bylo publikováno v roce 1999 a má 499 stran.

Nicolaus von Below, celým jménem Georg Ludwig Heinrich Nicolaus Freiherr von Below (20. září 1907 – 24. července 1983) byl německý důstojník šlechtického původu. Před i během druhé světové války sloužil u nacistických německých vzdušných sil (Luftwaffe). Později se také stal osobním pobočníkem Adolfa Hitlera.


Obsah románu.

Na počátku vypravování se seznamujeme s bohatým Egypťanem Kalmykem pašou z Káhiry, který má jediné dva příbuzné, chudého a nenávistného bratrance Murada a jeho syna Sauka. Murad našeptává egyptskému místokráli, že Kalmyk paša proti němu chystá spiknutí a doufá, že tak získá bratrancův nesmírný majetek. Kalmyk paša se cítí ohrožen a roku 1831 se rozhodne, že své bohatství uložené ve zlatě, diamantech a drahých kamenech pečlivě uschová. Na radu kapitána jedné lodi zakopá svůj poklad na zcela neznámém ostrůvku, který teprve nedávno vznikl zvednutím mořského dna při sopečné činnosti.  Nyní nás Verne přenese do roku 1862. Kapitán pobřežní plavby mistr Pierre Servan Malo Antifer, který ve svých šestačtyřiceti letech žije na odpočinku Saint-Malo má jeden velký problém. Vlastní po svém otci Thomasovi Antiferovi listinu se zeměpisnou šířkou (24 stupňů a třicet sedm minut) jakéhosi ostrova, kde je prý uloženo obrovské bohatství. Pod listinou je podepsán Kalmyk paša, který svůj poklad odkázal otci mistra Antifera proto, že ten jej roku 1799 zachránil při hromadném masakru zajatců, který nařídil Napoleon Bonaparte po dobytí Jaffy. Mistr Antifer tak léta netrpělivě čeká že mu někdo sdělí potřebnou zeměpisnou délku, která je nutná k nalezení ostrova. Ani jeho rodina, ani přítel Gildas Tregomain nevěří, že se mistr Antifer údaj o zeměpisné délce někdy dozví. Tu jej navštíví notář Ben Omar z Alexandrie a snaží se z něj vymámit údaj o zeměpisné šířce ostrova s pokladem. Když se mu to nepodaří, musí s pravdou ven. Je vykonavatelem závěti Kalmyka paši, ve které je uveden mistrem Antifrem dlouho toužebně očekávaný údaj – 54 stupňů, 57 minut východní zeměpisné délky. S pomocí svého a nového údaje mistr Antifer zjistí, že místo, kde nalezne svůj poklad, je v Hormuzském průlivu u břehů Maskatu. Se svým synovcem a s přítelem Gildasem se proto vydá lodí do Port Saidu a vlakem do Suezu (Suezský průplav byl tehdy ještě ve stavbě). V Suezu se k výpravě připojí notář Ben Omar se svým písařem Nazimem a všichni se nalodí na parník, kterým se dopraví do Maskatu. Mistr Antifer však netuší, že notářův písař je ve skutečnosti vyděděný synovec Kalmyka paši Sauk, který ho chce společně s notářem Ben Omarem okrást (tento motiv je v knize v podstatě jen vedlejší a Saukovi se jeho úmysl nepodaří uskutečnit).  Na ostrůvku v Hormuzském průlivu však čeká mistra Antifera nepříjemné překvapení. Pod dvojitým K, což je monogram Kalmyka paši, není zakopán poklad, ale dokument s novou zeměpisnou šířkou, a také s tím, že údaj o nové zeměpisné délce vlastní jakýsi tuniský bankéř Zambuko, kterému byl Kalmyk paša zřejmě také zavázán svou vděčností. Mistr Antifer postupně zjišťuje, že není jediným dědicem Kalmyka paši. Jeho nové a Zambukovy souřadnice ukazují na ostrůvek ležící v Guinejskémn zálivu poblíž Mayumby (město v dnešním Gabonu poblíž hranice s Kongem). Na ostrůvku však se Zambukem naleznou jen další dokument se zeměpisnou délkou dalšího ostrůvku s tím, že zeměpisnou šířku zná reverend Tyrkomel z Edinburghu ve Skotsku. Nové zeměpisné souřadnice pak nutí mistra Antifera s jeho přáteli vydat se k jižnímu cípu ostrova Spitsbergen, největšího ze Špicberských ostrovů.  K naprostému zoufalství mistra Antifera však v jámě, kterou pod dvojitým K vykopal, poklad opět nebyl. Místo něho tam Kalmyk paša uložil další listinu, ve které ale svým dědicům napsal, že tento dokument je již poslední a že obsahuje souřadnice čtvrtého ostrůvku, kde je poklad skutečně zakopán. Zároveň Kalmyk paša napsal, že jeho záměrem bylo, aby se jeho dědicové během cesty, kterou podle jeho záměrů museli absolvovat, vzájemně dobře poznali a navázali nerozlučné přátelství. Pergamen byl však naneštěstí v dolní části rozežrán vlhkem a stal se nečitelným. Rozeznat se dal pouze text "„Aby dědici ten ostrůvek našli, stačí vést... Ostrůvek... ležící... zákon... geometricky... pól“".  Mistr Antifer se zdrceně vrátí do svého domova v Saint-Malo a je přesvědčen, že je vše ztraceno. Snoubenka jeho synovce však zjistí, že všechny tři ostrůvky leží na kružnici, což synovce přivede k myšlence, že čtvrtý ostrůvek leží ve středu tohoto kruhu (což také vysvětluje čitelná slova z posledního dokumentu). Na základě této úvahy je jako místo ukrytého pokladu určeno místo ve Středozemním moři v Sicilském průlivu nedaleko ostrova Pantelleria. Mistr Antifer však k všeobecnému překvapení nadšení ostatních nesdílí. Na naléhání přítele Gildase Tregomaina se však rozhodne ke čtvrtému ostrůvku vyrazit. Když se dostanou na příslušné místo, žádnou pevninu nenajdou. A to mistr Antifer věděl předem. Poklad byl totiž zakopán na ostrůvku Julia, který roku 1831, krátce poté, co na něm Kalmyk paša zakopal svůj poklad, zmizel po výbuchu podmořské sopky pod hladinou.

Ilustrace.

Knihu "Neobyčejná dobrodružství mistra Antifera" ilustroval George Roux.

Neobyčejná dobrodružství mistra Antifera "(1894, Mirifiques aventures de maître Antifer)" je dobrodružný román francouzského spisovatele Julesa Verna z jeho cyklu "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)". Česky román také vyšel pod názvem "Dobrodružná závěť".


Biografie.

Narodil se 19. června 1924 ve vesnice Byčky Ušačského kraje Vitebské oblasti v rolnické rodině. V dětství se zabýval malířstvím. Vystudoval 8 tříd školy ve vesnice Kubliči, pak studoval sochařství ve Vitebském uměleckém učiliště (1939–1940), které opustil kvůli zrušení stipendia. V červnu 1941 jako externista udělal zkoušky za 10 třídu.  V létě 1942 byl přivolán do armády, na podzim 1943 získal titul podporučíka. Během jedné vojenské operace byl zraněn v nohu a břicho, chybně byl zapsán jako zahynulý; události po zranění posloužily základem povídky "Mrtvé to nebolí." Na začátku roku 1944 se nacházel ve špitálu. Účastnil se Jasko-kišiněvské operace a osvobození Rumunska. S armádou prošel Bulharsko, Maďarsko, Jugoslávii a Rakousko.  Po demobilizace žil v Grodně (od roku 1947) a působil jako malíř a editor oblastních novin ""Grodněnskaja pravda"". Od roku 1959 je členem Svazu spisovatelů SSSR.  Po napsání knihy "Mrtvé to nebolí" se stal prakticky disidentem, roku 1968 protestoval proti okupaci Československa a roku 1980 proti válce v Afghánistánu.  Od roku 1978 žil v Minsku. Byl zvolen jako poslanec Nejvyššího sovětu BSSR (1978–1989). Stal se dokonce hlavním zakladatelem a organizátorem Běloruského helsinského výboru a Běloruského národního frontu (1988). Dále se výrazně podílel na založení běloruského oddělení PEN klubu, byl jeho prezidentem. V roce 1988 byl namísto Zjanona Pazňaka členem Vládní vyšetřovací komise která se zabývala objasněním vražd v Kurapatech, při prezidentských volbách v Bělorusku v roce 1994 byl jeho zmocněnou osobou.  Od konce roku 1997 bydlel v zahraničí v politické emigraci. Na začátku odjel do Finska podle pozvání finského PEN klubu, žil v blízkosti Helsinek; pak přestěhoval se do Německa, poté i do Česka. Zajímavostí je, že hodně času trávil i v Praze, kde ho přijal i tehdejší prezident Václav Havel.  Vrátil se domů jen měsíc před svou smrtí. Mnohokrát vystupoval s ostrou kritikou režimu Alexandra Lukašenka.  Zemřel 22. června 2003 na karcinom žaludku v onkologické nemocnici v Borovľanach pod Minskem. Pohřeb byl pokažen politickými debatami už v kostele, kde probihal pohřební obřad; Alexandr Lukašenko se pohřbu neúčastnil. Rakev s tělem zesnulého spisovatele nesly několik kilometrů tisíce lidí.  V roce 2014 v chatové osadě Ždanoviči-6 vedle Minska byla otevřena pobočka státního muzea historie běloruské literatury "Muzeum-chata V. Bykava". Avšak už v červnu 2015 bylo muzeum zavřeno na neurčitou dobu na generální opravu; někteří se domnívají, že to může mít politický podtext.

Díla.

Ve své tvorbě se zabývá z většiny druhou světovou válkou, také věnuje pozornost problematice kolektivizace. V poslední době své tvorby psal o Bělorusku a jeho budoucnosti. Většinou psal v běloruštině, často pak je samostatně překládal do ruštiny.  Svá díla umisťuje na malý prostor do krátkého časového úseku, což mu minimalizuje počet hrdinů, u kterých se pak odehrává vnitřní drama v mezních situacích.

Vasil' Bykaǔ, "Васіль Уладзіміравіч Быкаў", (19. června 1924, vesnice Byčky Ušačského kraje, Vitebská oblast – 22. června 2003, Borovľany) byl sovětský a běloruský spisovatel, veřejný činitel, účastník druhé světové války.


Klasifikace.

Lva amerického poprvé popsal americký paleontolog Joseph Leidy roku 1853 pod jménem "Felis atrox".  Lev americký byl zpočátku považován za samostatný druh v podčeledi Pantherinae, Panthera atrox. Toto pojmenování pochází z latiny a znamená „krutý” nebo „hrůzostrašný panter”. Někteří paleontologové tento názor přijali, nicméně jiní byli toho názoru, že je lev americký úzce spjatý s moderním lvem pustinným ("Panthera leo") a jeho vyhynulým příbuzným lvem jeskynním ("Panthera leo spelaea" nebo "P. spelaea"). Následně byl považován spíše za poddruh lva pustinného, nicméně nové studie (Barnett & kol., 2016) již lva amerického i jeskynního považují za samostatné taxony.  Kladistické studie využívající morfologické charakteristiky nebyly schopny vyřešit fylogenetickou pozici lva amerického. Jedna studie považovala lva amerického spolu se lvem jeskynním za nejbližšího příbuzného tygra ("Panthera tigris") a uváděla srovnání lebky; zejména mozkovna se zdála být značně podobná mozkovně tygra. Jiná studie, srovnávající lebku a čelisti lva amerického s jinými velkými kočkami, dospěla k závěru, že se lev americký vyvinul z předků, kteří se dostali do Severní Ameriky během pleistocénu a daly původ lvům americkým a jaguárům ("Panthera onca"). Další studie nicméně seskupila lva amerického se lvem pustinným a tygrem a podobnost s jaguárem připisovala konvergentnímu vývoji.  Analýzy mitochondriální DNA z fosilních pozůstatků nicméně naznačují, že lev americký představuje sesterskou linii ke lvu jeskynnímu. Lev americký se pravděpodobně vyvinul z raných populací lva jeskynního, které byly v Severní Americe izolovány před asi 340 000 lety. Výzkum z roku 2016 potvrzuje také samostatné postavení této šelmy jako sesterského druhu ke lvům "Panthera leo" a "Panthera spelaea". Linie současných lvů a lvů "atrox/spelaea" se pravděpodobně rozcházely před 1,9 miliony lety.

Popis.

Lev americký je vyhynulé zvíře, které je původem ze Severní Ameriky a později pronikl přes Panamu i do některých oblastí Jižní Ameriky v rámci tzv. velké americké výměny. Dorůstal délky asi 1,6-2,5 m, v kohoutku měřil asi 1,2 metru. Dosahoval podobné nebo větší velikosti než vymřelý "Panthera leo fossilis" nebo současný tygr ussurijský. Odhady hmotnosti se pohybují od 175 kg (malé samice) po 523 kg (největší samci). Řadí se tak mezi největší kočkovité šelmy vůbec. Byl však přesto menší než jeho současník a potravní konkurent medvěd krátkočelý ("Arctodus simus"), který byl největším masožravcem Severní Ameriky své doby.  Asi 100 exemplářů lvů amerických bylo vyzvednuto z lokality La Brea Tar Pits u Los Angeles (asfaltová ložiska), takže jejich stavba těla je známa celkem dobře. Vzhled a zuby amerického lva byly hodně podobné lvům dnešním, jenom je o dost přesahoval velikostí. Byl pravděpodobně jednobarevný a samci asi neměli hřívu, což se také předpokládá u příbuzného evropského lva jeskynního. Někteří samci amerických lvů však nějakou menší hřívu mít mohli.

Oblast výskytu.

Jižně od Aljašky se lev americký poprvé objevil už před poslední dobou ledovou, v předchozím interglaciálu. Potom se rozšířil od Aljašky po Peru, ačkoliv chyběl na východě severní Ameriky a na Floridě. Lev americký vymřel, stejně jako mnoho dalších velkých savců, na konci pleistocénu, asi před 10000 roky. Do té doby byl lev americký jedním z hojných savců v rámci pleistocenní megafauny, která zahrnovala celou škálu velkých savců. Nálezy pozůstatků jsou hojné z Yukonu a z výše zmíněné lokality La Brea Tar Pits. Jeho nálezy však v asfaltových ložiscích nejsou tak hojné jako u známého šavlozubého tygra smilodona. To se vysvětluje tím, že byl buď inteligentnější a dával si větší pozor, aby do toho asfaltu nepadal, nebo možná používal jinou strategii lovu než smilodon.

Ekologie.

Lev americký žil na části svého areálu v chladném klimatu. Patrně využíval jeskyně a pukliny, aby se ukryl před chladným počasím. Možná pro svá doupata používal i trávu a listí, stejně jak to dělá dnes jiná kočkovitá šelma žijící na severu, tygr ussurijský. Zřejmě se tolik neživil zvířaty uvízlými v asfaltových polích, proto se v těchto vrstvách nenalézá v takových počtech jako jiní predátoři (smilodon, vlk "Canis dirus" aj). Lev americký patrně lovil jeleny, nyní vyhynulé severoamerické koně, bizony americké, mamuty a jiné velké býložravce.  Vymření asi může souviset s vymíráním koncem pleistocénu, kdy zmizela megafauna, kterou lovil. Jejich kosti byly nalezeny mezi zbytky po kořisti paleolitických Indiánů, takže lov mohl také přispět k zániku amerických lvů. Kopii čelisti prvního nálezu amerického lva je možné vidět v rukou sochy paleontologa Josepha Leidyho, která nyní stojí u budovy akademie přírodních věd ve Philadelphii.

Lev americký "(Panthera atrox" či "Panthera leo atrox)" je vymřelá kočkovitá šelma známá z fosilních nálezů. Byl to jeden z největších známých zástupců kočkovitých šelem, dorůstal obdobné velikosti jako "Panthera leo fossilis", což byl jeskynní lev známý ze starších období pleistocénu. Lev americký byl výrazně větší než moderní africký lev, podle některých odhadů mohl vážit až okolo 500 kg.


Plánovaná rekonstrukce.

Po poslední rekonstrukci v 90. letech 20. století se kapacita snížila na 30 087 sedících fanoušků. V roce 2006 bylo rozhodnuto, že chátrající starý stadion bude zbořen a na jeho místě bude postaven nový moderní stadion vhodný pro mezinárodní akce a turnaje.  První idea byla, že se začne bourat v průběhu 2008/2009, dokončení výstavby nového stadionu bylo plánováno na 4. čtvrtletí 2010. Hlavním investorem měly být firmy J&T a akciová společnost Národný futbalový štadión a.s. Firmy se začaly vymlouvat na nedostatek financí a že postavení nebude možné postavit bez finanční pomoci státu. Požadavek byl na cca 30 mil. eur, což premiér Robert Fico odmítl s odkazem na světovou finanční krizi. V červenci 2009 nakonec vláda změnila názor a vyčlenila na stavbu nového stadiónu 69,12 mil. eur. Bourací práce se očekávaly na přelomu března a dubna 2010 s tím, že nový stadion bude dokončen v květnu 2012 s kapacitou 22 000 diváků s možností zvýšení na 30 000 diváků. Nakonec se nerealizovalo nic.  Podle informací z listopadu 2011 se "Národný futbalový štadión (NFŠ)" měl začít stavět v průběhu roku 2012 a měl by být postaven na místě současného Tehelného pole. Projekt s jeho realizací měl mít připravený majitel ŠK Slovan Bratislava Ivan Kmotrík a současně i investor, obdržel podporu i od primátora hlavního města SR Milana Ftáčnika. Plánovaná kapacita byla 20 000 míst, cena 55 miliónů eur, stavba měla trvat 15–17 měsíců. Bourací práce nakonec začaly 10. července 2013.

Mistrovství Evropy U21.

V roce 2000 stadion hostil několik zápasů Mistrovství Evropy hráčů do 21 let poté, co bylo pořadatelství přiřknuto Slovensku. Byly to následující:

Tehelné pole byl fotbalový stadion Slovanu Bratislava ve slovenském hlavním městě Bratislavě ve stejnojmenné čtvrti. Stadion býval za federálních časů druhým největším domácím stadionem, vešlo se sem až 50 000 diváků. Byl vybudován v letech 1939–1940 a měl vyčleněno až 13 000 míst na sezení.


Ekologie.

Kanár divoký žije ještě dnes na Kanárských ostrovech, Azorách a Madeiře. Typickým biotopem jsou zahrady, vinice a křovinaté stráně. Jeho zpěv je příjemné cvrlikání, které ovšem nelze srovnávat se zpěvem dnešních šlechtěných kanárů. Vyhýbá se bezlesým krajinám, protože k úspěšnému hnízdění potřebuje stromy nebo keře. Hnízdo staví většinou samice. K vystýlání stavby z mechu a větviček používá světlý materiál a bílá vlákna. Divoce žijící kanáři žijí v době hnízdění v párech, v další části roku však tvoří hejna až o padesáti jedincích, případně i více. Divoký kanár je “bratrancem” evropského zvonohlíka zahradního (Serinus serinus). V minulosti byl některými autory považován jen za jeho zeměpisnou formu. Pravděpodobnější však je, že skutečně jde o zcela samostatný druh. Chovatelé vědí, že příbuznost obou ptáků není tak blízká, jak se na pohled zdá, protože při křížení kanára se zvonohlíkem nejsou všechny samice plodné.

Historie domestikace.

Kanár je považován za nejdéle domestikovaného klecního ptáka. Člověk domestikoval jiné druhy ptáků, například kura domácího, sice již tak dávno, že se dnes můžeme jen dohadovat, kdy se to asi stalo, ale to šlo vždy o tvory “užitečné”, neboli jedlé. V klecích člověk držel ptáky také již dávno, avšak získával je vždy jen z přírody. Teprve kanára začal v klecích i odchovávat. Muselo to být výhodné, praktické a výnosné. Tyto podmínky u kanára byly splněny a začala tak vlastně i historie chovatelství ptáků, potažmo i historie ochrany přírody, protože bez odchovů v zajetí by asi kanár ve své domovině nepřežil. Tato historie začíná rokem 1479, kdy Španělé dobyli Kanárské ostrovy. Pro velký zájem byli potom kanáři chováni ve Španělsku, především v klášterech a obchod s nimi byl vázán přísnými pravidly. Samice se nesměly vyvážet, a to dokonce pod trestem smrti. Přesto byl monopol Španělů asi po stu let zlomen. V mnoha publikacích se zmiňuje teorie ztroskotání lodi vezoucí kanáry u břehů Korsiky. Zde se měli kanáři křížit s místními zvonohlíky zahradními. Postupně se tito kříženci měli dostat přes Elbu do Itálie. Podle této teorie by domestikovaní kanáři byli potomky divokých kanárů a zvonohlíků zahradních. Původně se kanáři pěstovali pro svůj zpěv. Za těchto téměř 600 let, kdy je kanár chován v klecích, došlo k jeho velké přeměně. Jeho zpěv se téměř nepodobá zpěvu jeho divokých příbuzných a jeho podoba již vůbec ne. Téměř každé plemeno má svou specifickou historii. Kanárů je nepřeberné množství, a bylo proto nutné zavést nějaký způsob, jak je uspořádat, aby se člověk mohl orientovat

Chov.

Kanár je v kleci nenáročný chovanec. Používají se (dle možností, vybavení, plemene kanára i názorů chovatelů) nejrůznější metody chovu (voliérový chov, střídavý chov, párový chov nebo chov oddělený). O jejich výhodách a nevýhodách vedou chovatelé sáhodlouhé debaty. Při párovém chovu je minimální rozměr klece pro jeden pár přibližně 50 × 35 × 40. Klece bývají vybaveny několika bidly, krmítky a napáječkami. Výhodná je zásuvka usnadňující čištění. Klasická směs pro krmení kanárů sestává asi ze 30 % řepky, 30 % lesknice, 18 % loupaného ovsa a menších podílů lnu, semence, slunečnice, máku případně dalších zrnin (perila, niger...). Důležité je předkládat také písek s drcenými skořápkami nebo sépiovou kost. V době hnízdění se podávají máčené, klíčené nebo vařené zrniny doplněné vaječnou míchanicí a zeleným krmením (ptačinec, smetánky, brokolice...), ovocem (jablko, banán...) nebo zeleninou (mrkev, salát, sladká paprika...) Ptáky motivuje ke hnízdění délka dne okolo 12–14 hodin a zavěšení umělých hnízd. Samice hnízdo vystýlá nabídnutým materiálem (světlá vlákna, cupovaný papír...) a snáší 3–6 vajec na kterých sedí 13–14 dnů. Vylíhnutá mláďata většinou v hnízdě krmí oba rodiče a samice je hlavně v počátku neustále zahřívá. Mláďata sama začínají přijímat potravu ve stáří 21–24 dnů. Většina chovatelů nechává ptáky hnízdit přibližně 3x za sezonu. V zajetí se kanár dožívá při správném ošetřování asi 10 výjimečně i 14 let.

Chovatelské směry.

Dnes se chov kanárů ubírá čtyřmi základními směry podle toho, proč je vlastně v klecích pěstujeme, zda pro zpěv (zpěvní kanáři), či barvu (barevní kanáři) nebo postavu (postavoví kanáři). Posledním zvláštním chovatelským směrem jsou kříženci kanárů s jinými pěnkavovitými ptáky (nebo i kříženci pěnkavovitých mezi sebou). Ve všech skupinách existuje dále více variací a to jak u zpěvu, tak i u jejich postav. Například nejmenší postavoví kanáři měří 9 cm, největší pak 23 cm. Zdaleka nejvíce variací však najdeme u skupiny kanárů, které pěstujeme pro jejich barvu. Tady došlo dokonce k rozšíření palety barev tak, že se chovatelům podařilo zkřížit jihoamerického čížka ohnivého s kanárem a získat plodné jedince. Tento čížek je totiž červený, zatímco kanár nemá žádné vlohy ukládat červené barvivo ve svém peří. Proto dnes máme i červené kanáry

Zpěvní kanáři.

Nejstarším chovatelským směrem je chov zpěvných kanárů. Po dlouhou dobu (stovky let) byla u nich prováděna selekce směřující k pěknému, pokud možno dokonalému zpěvu.

Barevní kanáři.

Barevní kanáři se dále dělí na dvě základní skupiny:

Melaninoví.

Melaninoví kanáři mají stejně jako divoký kanár v peří obsažený nějaký druh barviva melaninu. Ten je ovšem často redukován jednotlivými mutacemi. Melaninové mutace lze prakticky libovolně kombinovat s jednotlivými variantami základní lipochromové barvy. Takže výsledná barva kanára může být například Bíloisabelový-saténový nebo červenočerný-jaspisový. Jednotlivé melaninové mutace mají svou typickou dědičnost (např. recesivní vázané na pohlaví, volně recesivní nebo dominantní).  Klasické řady: Neklasický melanin:

Lipochromoví.

Lipochromoví kanáři nemají ve svém peří žádný melanin a zůstává jim pouze základní barvivo lipochrom, který je u bílých kanárů ještě dále redukován. Ve zpěvu většiny červených kanárů i po desítkách generací zaznívá nepříjemně ostrý (řezavý) nádech, jako pozůstatek po jejich prapředkovi čížkovi ohnivém.  Mezi nejnovější mutace patří kanáři červenozobí (rudozobí?)

Postavoví kanáři.

U tohoto chovatelského směru je rozhodující typický tvar postavy nebo charakter a kresba opeření. Zatímco ve Francii, Itálii nebo zemích Beneluxu se chovatelé snažili vytvořit bizarní tvarově neobvyklá plemena, v Británii vznikala uhlazená tvarově dokonalá a často obří plemena postavových kanárů. Postavoví kanáři se opět dělí do několika skupin.

Kříženci.

Oblíbenou chovatelskou disciplínou je chov kříženců kanára s dalšími pěnkavovitými ptáky. Nejsnadnější je křížení kanáří samičky s čížkem lesním nebo stehlíkem obecným. Obtížnější jsou kříženci s dalšími pěnkavovitými ptáky nebo křížení kanářích samců se samicemi pěnkavovitých ptáků. Kříženci jsou ceněni pro neobvyklý vzhled, vybarvení nebo zpěv.

Kanár divoký ("Serinus canaria") je druh menšího ptáka z čeledi pěnkavovitých. Divoký kanár je o něco větší než zvonohlík zahradní. Svrchní strana těla a boky jsou hnědě čárkované. Samec má žluto zelenou hlavu i hruď a žluté čelo, tváře a nadoční proužek. Kostřec je sytě žlutý. Spodek těla je bělavě světlý. Samice je zbarvená podobně, ale barvy jsou méně výrazné, hlava je šedivější a prsa jsou naspodu méně žlutá. Mladí ptáci jsou hnědí s tmavším žíháním.


Vývoj.

H.P.54 vznikl na základě prototypu H.P.51, který se společně s prototypy AW-23 a Bristol 130 účastnil soutěže britského ministerstva letectví na letoun kategorie Bomber Transport.  Prototyp H.P.54 (sér. č. K6933) poprvé vzlétl 10. října 1936, poháněný dvojicí hvězdicových devítiválců Bristol Pegasus X o výkonu po 610 kW. Stroj byl vybaven třemi motoricky ovládanými střelišti na přídi a zádi trupu a ve výstupku na hřbetě trupu za křídlem, ve kterých byly instalovány zdvojené kulomety Browning ráže 7,7 mm. Náklad leteckých pum o hmotnosti 1362 kg byl uložen v pumovnici pod podlahou trupu.  Ministerstvo letectví objednalo již v srpnu 1935 100 sériových kusů s bojovým jménem Harrow. Prvních 39 exemplářů mělo původní pohonné jednotky Pegasus X, které nesly označení Handley Page H.P.54 Harrow Mk.I. Dalších 61 s výkonnějšími motory Pegasus XX po 680 kW bylo značeno Harrow Mk.II. Poslední z nich byl dohotoven v prosinci 1937.

Nasazení.

První H.P.54 byly zařazeny do služby bombardovacích perutí RAF v roce 1937, kde nahradily zastaralé dvojplošníky Vickers Virginia. Postupně byly přidělovány k perutím č. 37, 75, 115, 214 a 215. V roce 1939 byly Harrowy v původním určení nahrazeny letouny Vickers Wellington.  Nadále byly v RAF využívány jako dopravní a cvičné pro zaškolování osádek těžkých bombardérů. Dopravní H.P.54 upravené pro transport 20 vojáků s výzbrojí byly soustředěny u 271. perutě. Příď a záď trupu letounů měly nový vřetenovitý tvar a byly známy i pod přezdívkou „Sparrow“. V září 1944 se osvědčily při evakuaci raněných z výsadkové operace Market-Garden u nizozemského Arnhemu.  Letouny Harrow byly využívány také jako pokusné stroje. V roce 1937 použil A. J. Cobham H.P.54 jako tankovací při testech s doplňováním paliva pružnou hadicí létajícímu člunu Short E. Úspěch celé akce vedl k rozšíření této techniky nejprve u Cobhamovy společnosti Flight Refuelling Ltd., počínaje srpnem a říjnem 1939 během provozu pokusné poštovní linky Southampton–Montréal–New York Imperial Airways, později pak celosvětově. Tankovací H.P.54 nesly označení Harrow CK Mk.8.  Další pokusy z období 1938-1941 se týkaly testů protiletadlových min LAM (Long Aerial Mine) vynálezců Grahama a Price. LAM o hmotnosti 0,5 kg vypouštěná z letounů visela na padáku, od ní dolů vedla piánová struna o délce 610 m, která byla napínaná dalším padáčkem na spodním konci. Pokud nepřátelský letoun zavadil o strunu, sklouzla letecká mina po struně dolů a explodovala nárazem na nepřátelský stroj. Celé zařízení se vypouštělo ve válcových pouzdrech o hmotnosti 6,3 kg. V září 1940 byla tato zbraň uznána za použitelnou a nasazena s krycím názvem „Mutton“. V rámci 93. perutě RAF působily Harrowy jako nosiče LAM, kterých pojaly až 120 kusů. Vynášely se při vyhlášení poplachu do hladin nad 5000 m a uvolňovaly se před přilétajícími letouny Luftwaffe s převýšením cca 300 m a roztečí 18 m. Takto vytvořené vzdušné minové pole se snášelo rychlostí 5 m/s. V pozdějším období při nočních akcích byla rozteč zvětšena na 60 m. Jeden H.P.54 mohl vytvořit pás až 7 km dlouhý. Operace Mutton, ukončená v červenci 1941, zničila jeden nepřátelský stroj jistě, další tři pravděpodobně.

Specifikace.

Údaje dle

Handley Page H.P.54 Harrow byl britský těžký bombardovací a transportní letoun z počátku 30. let 20. století, řešený jako dvoumotorový hornoplošník smíšené konstrukce s dvojitou svislou ocasní plochou a pevným kapotovaným podvozkem.


Historie.

Archeologické nálezy.

Příhodná poloha dnešního města na návrší nad řekou byla využívána už zemědělci v mladém paleolitu. Významné bylo i osídlení doby bronzové, sídelní a hrobové nálezy patří kulturám mohylové a lužické. V prostoru dnešní Husovy ulice byly nalezeny pozůstatky osídlení z konce starší doby železné. Významné jsou i části sídel a vrstvy z doby laténské a především pozůstatky rozsáhlého sídliště ze starší i mladší doby římské, nalezené na dnešním Jiřího náměstí. Došlo také k četným nálezům římských mincí.

Středověk.

V místě dnešních Poděbrad vedla v raném středověku důležitá obchodní trasa, tzv. „Kladská cesta“, která měla vliv na zdejší osídlení. V okolí dnešního města pak bylo několik dalších významných sídel, například hrad Oldříš, Sadská či slavníkovská Libice. Kladská cesta, vedoucí od Prahy a Sadské směrem k Hradci Králové a pokračující až do Slezska a dnešního Polska, zdejším brodem (v prostoru mezi dnešní ulicí Na Vinici a mostem) překračovala řeku Labe. Poblíž tohoto brodu stávalo hradiště. Další raně středověké slovanské osídlení se pak nacházelo přibližně 2 km jihovýchodně od dnešního centra, v místě dnešní radiostanice. Název města je dnes spojován s polohou dřívějšího osídlení „pode brody“, není ale známo, ke kterému konkrétnímu sídlu se vztahovalo.  Někdy na přelomu 12. a 13. století vzniklo nové šlechtické sídlo Poděbrady, o kterém je první písemná zmínka z roku 1223 a je zde zmiňován Hroznata z Poděbrad. Po smrti Hroznatova syna Viléma z Poděbrad roku 1262 sídlo získal jako odúmrť český král Přemysl Otakar II. a v letech 1262–1268 nechal na opukovém návrší nad řekou postavit kamenný vodní hrad – dnešní Zámek Poděbrady. Původní osada poté postupně zanikla, protože lidé přesídlili do blízkosti hradu. V Otakarově době byl při původním vchodu do hradu na jeho východní straně vystavěn gotický kostel Povýšení svatého Kříže a právě v jeho okolí vznikla nová ves, písemně poprvé jmenovaná roku 1345. Přemysl Otakar II. i jeho syn Václav II. si Poděbrady oblíbili a často zde pobývali.  Za krále Jana Lucemburského panství ztratilo na svém významu a bylo několikrát zastaveno, z toho naposledy Hynku z Lichtenburka, který ho získal v manství. Po jeho smrti ho získala Hynkova dcera Eliška, manželka Bočka z Kunštátu. Největšího rozkvětu dosáhlo panství právě za pánů z Kunštátu a Poděbrad, kteří tu vládli v letech 1347–1495. Například přebudovali hrad (ten pak odolal třem obléháním v letech 1402, 1420 a 1426) a na jeho západní straně založili nové městečko s velkým náměstím, které zůstalo centrem Poděbrad dodnes. Městečko společně s hradem chránilo nově zbudované opevnění se třemi branami, které ale nezahrnovalo Nymburské a Kostelní předměstí – kostel se tak ocitl mimo opevnění. Nechali také vybudovat Sánský kanál a základ poděbradské rybniční soustavy (až do 18. století zde byla jedna z nejvýznamnějších rybníkářských oblastí). Založili také řadu vesnic a dvorů – dnešní okolní Lhoty, Zboží a Nové Vsi. Z tohoto rodu pocházel i slavný „husitský král“ Jiří z Poděbrad, jenž byl korunován v roce 1458. Král Jiří z poděbradského panství postupně vybudoval druhé největší dominium v zemi, hned za Rožmberky. Jiřího synové Poděbrady roku 1472 povýšili na město a udělili jim četná práva a městský znak. Po smrti krále Jiřího spravoval panství jeho syn Hynek z Poděbrad, který o něj byl roku 1495 podvodně připraven ve prospěch Vladislava Jagellonského.

V majetku královské komory.

V letech 1495–1839 bylo poděbradské panství spravováno královskou komorou (s výjimkou období, kdy bylo panství zastaveno). Pro Ferdinanda I. Habsburského se poděbradské panství stalo oblíbeným loveckým revírem a jeho přízeň mu přinesla novou prosperitu. Proto zde také roku 1538 založil oboru pro chov daňků, bažantnici a zdejší hrad nechal přestavět za vedení italských stavitelů na renesanční zámek (přestavba probíhala v letech 1548–1582 a byla dokončena až za Rudolfa II.).  Podobně jako pro mnoho dalších měst, utrpěly Poděbrady značné škody za třicetileté války. Město bylo vypleněno už několik dní po bitvě na Bílé hoře, několikrát ho obsadila švédská a saská vojska, ovšem velkou zátěží pro jeho obyvatele byl i pobyt vojsk císařských. V této době byla zničena většina dosavadních písemností o historii města. Navíc velký požár z roku 1681 město kompletně zničil, včetně obou předměstí (zámek nevyhořel), přičemž nové domy už byly stavěny z kamene a cihel (ničivých požárů však bylo v historii města více – například v letech 1453 a 1832). Až do poloviny 18. století pak město, zejména vinou ohromného zatížení daněmi a úpadku obchodu a řemesel, stagnovalo a dostávalo postupně zemědělský charakter, který si udrželo až do poloviny 19. století.  O zámek projevila zájem císařovna Marie Terezie, která ho nechala v letech 1754–1756 barokně přestavět a několikrát zde i pobývala.  Počátkem 19. století se město stalo důležitou křižovatkou císařských silnic. V roce 1812 se začalo v Poděbradech s pravidelným sbíráním dopisů pro dopravu poštou. Poštovní úřad v Poděbradech vznikl však až v letech 1832–1833. Telegraf byl zavedena po roce 1850. První místní telefony byly instalovány v roce 1900 a o dva roky později i linky meziměstské.

Poslední vlastníci panství.

V roce 1839 koupil poděbradské panství vídeňský bankéř baron Jiří Sina. Natrvalo se zde usídlila až jeho vnučka Charicléa Ypsilanti s chotěm bavorským knížetem Arnoštem Filipem Hohenlohe z Schillingfürstu, kteří byli posledními vlastníky panství (vlastnili ho v letech 1885–1912). Ve druhé polovině 19. století byla přes město postavena železnice a vzniklo tu i několik průmyslových podniků (městu však i nadále dominovalo zemědělství). Počet obyvatel rostl a přibývaly i nové čtvrti.  Důležitým mezníkem v historii města byl zejména objev uhličité minerální vody, zvané Poděbradka, při vrtání studny na nádvoří zámku v roce 1905. Místo vrtání s pomocí proutku nalezl německý hrabě Karel Bülow z Bothkampu. Z hloubky 96,7 m pak vytryskl silný pramen kalné železité vody, označovaný dnes jako Bülowův pramen.

Poděbrady po objevení pramenů minerálky.

Objevení minerálních vod město změnilo k nepoznání. V roce 1907 už byly vyvrtány tři veřejné prameny (Bülowův, Hohenlohe a Charicléa) a v roce 1908 byly založeny poděbradské lázně, které měly velký vliv na další rozvoj města.  Už 5. června 1908 vysvětil královéhradecký biskup Doubrava budovu Knížecích lázní, založených knížetem Hohenlohe. V červnu 1910 Knížecí lázně odkoupilo město a dalo navrtat další prameny, takže počátkem 20. let tu bylo 12 zřídel a v roce 1930 již 16. Nový ráz města určil zejména architekt a urbanista František Janda, který před válkou vytvořil koncepci rozvoje lázeňského středu v tehdejším secesním slohu. V roce 1919 lázně od města převzala nově vzniklá akciová společnost.  Za první republiky se Poděbrady změnily ve významné lázně, které se zásluhou pražského kardiologa profesora dr. Václava Libenského, specializovaly na léčbu nemocí srdce a oběhového ústrojí. František Janda v roce 1924 vypracoval urbanistický plán dalšího rozvoje Poděbrad, jejichž lázeňský střed se rozšířil až k železnici (dříve cca 1 km od centra) a založil lázeňský park. Ve městě vznikla řada veřejných budov a počet jeho obyvatel se od počátku století zdvojnásobil.

Rok 1932.

Ve městě Poděbrady "(přísl. Malé Zboží, 7236 obyvatel)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: V obci Kluk "(410 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Poděbrad)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: autodílna bratří Staňkové, výroba cementového zboží, 2 hostince, kovář, 10 rolníků, 2 obchody se smíšeným zbožím, trafika, truhlář, 5 zahradníků, zámečník.  Ve vsi Přední Lhota "(512 obyvatel, samostatná ves se později stala součástí Poděbrad)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: autodílna, obchod s dobytkem, hospodářské strojní družstvo, 2 hostince, kolář, kovář, obuvník, rolník, 2 řezníci, 3 obchody se smíšeným zbožím, soustružník, trafika, truhlář, zahradník, obchod se zvěřinou a drůbeží.  V obci Velké Zboží "(520 obyvatel, samostatná obec se později stala součástí Poděbrad)" byly v roce 1932 evidovány tyto živnosti a obchody: 3 hostince, kolář, konsum, krejčí, obuvník, sedlář, obchod se smíšeným zbožím, švadlena, 2 trafiky, zahradník.

Přírodní poměry.

Město leží v rovinaté krajině polabské nížiny, která je málo zalesněná a intenzivně zemědělsky užívaná. Město se rozkládá na obou březích řeky Labe a to v nadmořské výšce 184–190 m n. m. V okolí města se nacházejí pouze tři kopce, kterými jsou Oškobrh (285 m n. m.), Chotuc (254 m n. m.) a kopec Sadský (213 m n. m.). Za zdymadlem se nachází slepé rameno Labe zvané Skupice (pozůstatek toku Labe před regulací) a dále směrem na Libici nad Cidlinou je národní přírodní rezervace Libický luh, jež je pozůstatkem lužních lesů, které byly v minulosti v celé oblasti. Větší lesní celky se nacházejí právě především mezi Libicí nad Cidlinou a Velkým Osekem. Menší lesy pak leží především podél řeky Labe, například les Bor, nacházející se jižně od města.  Polabí má poměrně teplé podnebí. Průměrná roční teplota je zde 9 °C. Jaro začíná poměrně brzy (obvykle v polovině dubna) a zima nastupuje později. Nejstudenější bývá měsíc leden, kdy jsou časté mrazy a inverzní mlha. Trvalejší sněhová pokrývka není obvyklá. Průměrný roční úhrn srážek je nízký.  V okolí Poděbrad se nachází tyto národní přírodní rezervace a přírodní památky: NPR Libický luh, NPR Žehuňská obora a Žehuňský rybník, PP Písečný přesyp u Osečka, PP Báň, PP Vinný vrch.

Územní vývoj.

Rozloha města je celkem 3369,7 ha. Poděbrady tvoří celkem pět katastrálních území. K. ú. Poděbrady (1353,39 ha), k. ú. Polabec (256,34 ha), k. ú. Velké Zboží (493,31 ha), k. ú. Kluk (868,25 ha) a k. ú. Přední Lhota (398,35 ha).  První šlechtické sídlo přímo nazvané Poděbrady stálo v místě dnešního hradu, jehož původní vchod byl z východní strany směrem ke kostelu Povýšení sv. Kříže a do okolí kostela se přeneslo zdejší osídlení. Jiří z Poděbrad založil na východní straně při křižovatce cest zcela nové městečko, které se natrvalo stalo novým městským centrem. To potvrdilo i budování městského opevnění, které chránilo hrad a toto městečko. Kostel s okolím (Kostelní předměstí) a Nymburské předměstí ovšem zůstaly vně hradeb.  Opevnění zaniklo koncem 17. století a nový rozvoj města nastal v polovině 18. století. Východně od kostela Povýšení sv. Kříže vznikla nová čtvrť Bělidla a na jižní straně vysušeného Předměstského rybníka vznikla čtvrť Hráz. Rozrůstalo se také Nymburské předměstí. Po vzniku lázní se město rozrůstalo směrem k železniční trati a za ní vyrostla nová místní část Žižkov. Tyto čtvrti moderního zahradního města byly budovány podle regulačního plánu architekta Františka Jandy.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel.

Při sčítání obyvatel v roce 1869 měly Poděbrady 4976 obyvatel. Na přelomu století tento počet narostl na 6738, po druhé světové válce se dále zvýšil na 12 414 obyvatel v roce 1950 a prozatím nejvíce, celkem 13 782 obyvatel, mělo město při sčítání v roce 1980. Ve zkratce se dá říci, že od roku 1961 počet obyvatel města mírně stagnuje na přibližně 13 tisících.

Samospráva.

Poděbrady jsou obcí s rozšířenou působností. Správní obvod Poděbrad zahrnuje 35 obcí, které spravuje společně s Městcem Králové. Pod Poděbrady spadá 18 obcí. Jsou to: Choťánky, Kolaje, Kouty, Křečkov, Libice nad Cidlinou, Odřepsy, Okřínek, Opolany, Oseček, Pátek, Písková Lhota, Poděbrady, Sány, Senice, Sokoleč, Úmyslovice, Vlkov pod Oškobrhem, Vrbová Lhota.

Vedení města.

Vedení města v současnosti (2019) tvoří starosta a dva místostarostové. Zastupitelstvo města se skládá z 21 členů. Radu města tvoří 7 zastupitelů.  V posledních volbách do zastupitelstev obcí v říjnu 2018 zvítězila Volba pro Poděbrady se 7 mandáty, druhé bylo uskupení Naše Poděbrady s 5 mandáty a třetí STAN s podporou KDU-ČSL se 3 mandáty. Starostou byl zvolen Jaroslav Červinka, který kandidoval za STAN, 1. místostarostou se stal Mgr. Roman Schulz z ODS a 2. místostarostou Ing. Miroslav Holas z uskupení Naše Poděbrady.

Vlajka a znak.

Svůj znak město získalo v roce 1472 od synů krále Jiřího z Poděbrad. Jeho popis zní takto: Ve zlatém štítě stříbrná kvádrovaná hradební zeď, vrcholící cimbuřím o devíti červeně krytých stínkách. Uprostřed zdi otevřená brána s černým otvorem, zlatými vraty a vytaženou zlatou mříží, zakončenou stříbrnými hroty. Za zdí uprostřed vystupuje stříbrná okrouhlá věž se dvěma podlouhlými okny nad sebou, římsou uprostřed, na vrcholu pak s cimbuřím o čtyřech stínkách a špičatou červenou střechou s makovicí. Za věží, jakoby na hradbě stojící, černo-červeně polcená orlice se zlatou zbrojí, červeným jazykem a stříbrným půlměsícem přes prsa a křídla. Na zdi nad branou visí stříbrný štítek se třemi černými pruhy v horní polovici. Štítek je znakem pánů z Kunštátu, tj. Jiřího z Poděbrad, orlice pak jeho potomků, knížat z Münsterberka.  Městská vlajka byla schválena výnosem Ministerstva vnitra č. B-8117-25/11-47-II/3 ze dne 20. 8. 1948. Poměr stran je 2:3, barevné pruhy (bílý, červený a žlutý) jsou stejně široké.

Územněsprávní začlenění.

Dějiny územněsprávního začleňování zahrnují období od roku 1850 do současnosti. V chronologickém přehledu je uvedena územně administrativní příslušnost obce v roce, kdy ke změně došlo:

Náboženský život.

Při sčítaní lidu, domů a bytů 2001 uvedlo 3841 lidí (28,78 %), že jsou věřící a 8553 (64 %) bylo bez vyznání. Z toho 2586 (19,35 %) obyvatel se přihlásilo k církvi římskokatolické, 634 (4,74 %) k Českobratrské církvi evangelické, 257 (1,92 %) k Církvi československé husitské, 55 (0,41 %) k církvi pravoslavné a 18 (0,13 %) uvedlo svou příslušnost k náboženské společnosti Svědkové Jehovovi. V minulosti mělo město i svou malou židovskou komunitu, která však zanikla během holocaustu.  Ve městě se nachází Římskokatolická farnost Poděbrady. Poděbradské děkanství bylo v roce 1886 povýšeno na proboštství (nad portály vstupních dveří kostela Povýšení sv. Kříže a fary jsou kamenné reliéfy se znakem proboštství, zhotovené sochařem Bohuslavem Schnirchem). Církev římskokatolickou zastupuje původně gotický kostel Povýšení sv. Kříže ze 14. století, v 16. století renesančně přestavěný a v 19. století opět regotizovaný, který doplňuje raně barokní kostel Nanebevzetí Panny Marie. V průčelí kostelíčka jsou plastiky od Bohuslava Schnircha. Třetím kostelem je funkcionalistický kostel Husova sboru Církve československé husitské z roku 1937. Českobratrská církev evangelická má kostel v Husově ulici č. 16. Ten byl postaven v roce 1962 namísto staršího kostela, který v Husově ulici stál od roku 1878 do roku 1962, kdy byl zbourán kvůli stavbě silnice. Církev bratrská v roce 2007 dokončila svou modlitebnu Bétel. Synagoga v Husově ulici, postavená v roce 1852, byla zbourána v roce 1958. Hřbitovní kaple v Poděbradech-Kluku slouží bohoslužbám pravoslavné církve.  Ve městě se nachází dva hřbitovy. Hřbitov na předměstí Kluk dnes zahrnuje i židovský hřbitov, jež byl založen v roce 1898. Za protektorátu byly zdejší náhrobky odvezeny, obřadní síň postavená pro židovský hřbitov v roce 1900, je stále v provozu. Ve Velkém Zboží je evangelický hřbitov.

Významné památky, prostory a stavby.

Dominanty Jiřího náměstí tvoří poděbradský zámek a pomník Jiřího z Poděbrad od sochaře Bohuslava Schnircha, patřící k vrcholům české monumentální plastiky 19. století, před jeho branou. Na náměstí stojí také Mariánský sloup z roku 1765, postavený na památku morové epidemie z roku 1714. Budova občanské záložny byla dokončena v roce 1899. Renesanční stará radnice je dnes sídlem městské knihovny, zatímco současná radnice byla vystavěna v roce 1906 v novorenesančním slohu.  Na Jiřího náměstí navazuje rozsáhlý a v posledních letech rekonstruovaný lázeňský park, který sahá až k nádražní budově z roku 1932. Poděbradské nádraží je jedním z architektonických skvostů a vůbec první funkcionalistickým nádražím v Čechách. V samotném centru parku je Libenského kolonáda postavená v roce 1936 podle projektu arch. Vojtěcha Kerharta. V parku se nachází známé květinové hodiny, poblíž kterých stojí trpaslík odbíjející čas. Po obvodu lázeňského parku stojí celá řada významných budov, například vila Kouřimka a Obereignerova vila navržené architektem Josefem Fantou, hotel Tlapák, lázeňský dům Libenský či budova Centrálních a letních lázní s poliklinikou.  Většina budov na Riegrově náměstí pochází z první třetiny 20. století. Například budova městské spořitelny od Františka Kerharta.  Funkcionalismus reprezentují též budova zemědělské školy a budova pošty architekta Vojtěcha Kerharta, Újezdní Masarykovy škola a vodárna od Františka Jandy, budova sokolovny od Františka Krásného či kostel Církve československé husitské od Josefa Semeráda. V blízkosti lázeňského středu též byla vybudována řada moderních vil a lázeňských penzionů. Nejstarším byl penzion Chodská vybudovaný lékařem Jakubem Vondrovicem.  Nedaleko zámku stojí kostel Povýšení svatého Kříže. Na Labi se nachází hydroelektrárna se zdymadlem, navržená poděbradským rodákem Antonínem Engelem. Od roku 2017 je tato stavba národní kulturní památkou. Součástí golfového areálu je dnes budova bývalé Radiotelegrafické stanice s dvojicí stopadesátimetrových stožárů, která je dnes technickou památkou.

Kultura.

Organizace.

V areálu zámku se nachází Divadlo Na Kovárně a také Zámecký biograf, do kterého se vstupuje z prvního nádvoří. Divadlo má kapacitu celkem 233 sedadel. Dlouholetou tradici má Divadelní spolek Jiří, založený roku 1861, který naplno opět obnovil svou činnost po rekonstrukci divadla. Zámecký biograf nahradil původní Městské kino, které bylo v budově Sokola.  V budově bývalé školy v ulici Na Dláždění dnes sídlí Polabské muzeum, jehož součástí je v Poděbradech i budova středověkého špitálu Kunhuta s vysokým barokním průčelím, který založila Kunhuta ze Šternberka a památník krále Jiřího z Poděbrad, který je v bývalé hradní kapli a rodné síni krále Jiřího, na druhém nádvoří zámku. Součástí památníku je expozice "Bohuslav Schnirch a jeho pomník krále Jiřího" a dále dřevěné monoxyly z 10. století. Mimo město je součástí muzea Muzeum Bedřicha Hrozného Lysá nad Labem, Galerie Melantrich Rožďalovice, Městské muzeum Sadská a Muzeum Královéměstecka Městec Králové.  Městská knihovna Poděbrady sídlí od roku 1930 dodnes v budově renesanční Staré radnice na Jiřího náměstí. V prostoru lázeňského parku se nachází Galerie Ludvíka Kuby.

Kulturní akce.

V Poděbradech se pravidelně konají mnohé festivaly a soutěžní přehlídky. Mezi nejvýznamnější patří každoroční Historické slavnosti krále Jiřího, Poděbradské dny poezie, mezinárodní soutěžní přehlídka dechové hudby Evropa hraje Kmocha, divadelní festival mladého amatérského divadla FEMAD, každoroční finále Národního šampionátu mažoretek a další. Na Jezeře se pravidelně koná hudební festival Barvy léta, říjen je ve znamení festivalu rozhlasové tvorby Prix Bohemia Radio. Od roku 2016 se ve městě pořádá Mezinárodní festival filmové hudby a multimédií Soundtrack Poděbrady.

Školství.

Univerzita Karlova v Praze zde provozuje Středisko jazykové a odborné přípravy UK ÚJOP. Ve městě se nachází šest středních škol, z toho dvě gymnázia (Gymnázium Jiřího z Poděbrad a Ekogymnázium), jedna hotelová škola (Hotelová škola a Vyšší odborná škola hotelnictví a turismu), jedna zemědělská škola (SZeŠ a SOŠ Poděbrady) a dvě střední odborná učiliště (Střední odborné učiliště společného stravování a Střední odborné učiliště Skláren Bohemia). Základní školy jsou dvě (ZŠ T. G. Masaryka s kapacitou 930 žáků a ZŠ Václava Havla s kapacitou 1000 žáků), speciální škola je jedna a 1 mateřská škola s celkem 8 odloučenými pracovišti.  Vzdělanost obyvatel města je nadprůměrná. Při sčítání lidu a domů z 1. března 2001 udalo 34,6 % obyvatel vyučení a střední odborné vzdělání bez maturity, 29,4 % úplné střední vzdělání s maturitou, 5,6 % vyšší odborné a nástavbové vzdělání a 12,2 % vysokoškolské vzdělání (celorepublikový průměr v těchto kategoriích tehdy byl 38 %, 24,9 %, 3,4 % a 8,9 %).

Doprava.

Pozemní komunikace.

Už první osídlení v prostoru Poděbrad bylo ovlivněno existencí strategického přechodu před řeku Labe na trase Kladské cesty. Později byla Kladská cesta přeložena přes Nymburk. Počátkem 19. století se město stalo důležitým dopravním uzlem císařských cest. Po hrázi Předměstského rybníka byla od roku 1817 zbudována erární silnice z Prahy do Hradce Králové. Spojení na Hradec Králové je dnes možné po dálnici D11 s exity 35 (Poděbrady-západ), 39 (Poděbrady-jih) a 42 (Poděbrady-východ) nebo po silnici II/611 Praha – Sadská – Poděbrady – Chlumec nad Cidlinou – Hradec Králové. Na západním břehu řeky se tato silnice křížila se silnicí, vedoucí z Kolína do Nymburku, dokončená v roce 1836 (dnes silnice I/38). Na východ od města vedla další silnice směrem na Jičín, Kopidlno a Trutnov (dnešní silnice I/32). Městem dále procházejí silnice II/329 Pečky – Poděbrady – Netřebice – Křinec a silnice II/331 Poděbrady – Nymburk – Lysá nad Labem – Stará Boleslav.

Mosty.

Na konci roku 2008 nahradil železobetonový silniční most z roku 1953 v centru města most nový, ocelový. Ten navazuje na dlouhý kamenný inundační most postavený v letech 1828–1831. Na západním okraji města, poblíž plnírny Poděbradky, stojí most přes Labe, který je součástí obchvatu Nymburka. Ve Velkém Zboží se nachází plynovodní most. Chodcům a cyklistům slouží železobetonová lávka u vodní elektrárny. Její délka je 122 metrů, hlavní pole nad kanálem má rozpětí 31 metrů, postavena byla v roce 2002. Dále na východ funguje vodovodní most.  Dva mosty vedou také přes železnici. Jeden ve východní části města v ulici Palackého, druhý nadjezd ve čtvrti Koutecká byl otevřen v roce 2015. V rámci modernizace tratě je plánováno vybudování dalšího nadjezdu místo úrovňového přejezdu na Žižkově, a to po roce 2020.

Železnice.

Ve druhé polovině 19. století byla poblíž města postavena významná železniční trať z Kolína do Nymburka. Zprovozněna byla v roce 1870 jako součást Rakouské severozápadní dráhy. V roce 1905 byla trať rozšířena na dvoukolejnou, v současnosti je i elektrifikována. Dnes nese označení trať 231 a vede na trase Praha–Lysá nad Labem–Kolín. Ve městě je v provozu železniční stanice Poděbrady a místní zastávka Velké Zboží. Trať má velký význam pro příměstskou dopravu a současně je jako součást sítě tratí zařazených do evropského železničního systému hlavním železničním nákladním tahem.  V současnosti zastavuje na hlavním nádraží v pracovní dny 28 rychlíků a 27 osobních vlaků mířících směrem do Nymburka, v opačném směru zde v pracovní dny staví 29 rychlíků a 28 osobních vlaků. Rychlíky spojují město například s Prahou, Kolínem, Hradcem Králové, Ústím nad Labem, Rumburkem nebo Trutnovem.

Vodní doprava.

V roce 1903 začala realizace regulace Labe. V letech 1913–1918 bylo v rámci regulace postaveno zdymadlo a vodní elektrárna, jejímž autorem byl poděbradský rodák Antonín Engel. Až do 90. let 20. století sloužila řeka k dopravě uhlí pro chvaletickou elektrárnu. Vodní doprava byla zastavena a dnes se po řece plaví především výletní loď "Král Jiří", výletní, sportovní lodě a nově postavené lodě, plující z loděnice ve Chvaleticích ke svým majitelům. Na jih od města je možné využít pro překonání řeky Přívoz Oseček.

Autobusová doprava.

Z města vedly autobusové spoje např. do těchto cílů: Broumov, Dobruška, Hradec Králové, Jeseník, Jičín, Kladsko, Kolín, Košice, Liberec, Městec Králové, Michalovce, Mladá Boleslav, Náchod, Nové Město nad Metují, Nymburk, Olomouc, Pec pod Sněžkou, Pečky, Poprad, Praha, Prešov, Svitavy, Špindlerův Mlýn, Trutnov, Vrchlabí, Zlín, Žamberk, Žilina. V některých období jezdila v Poděbradech linka městské autobusové dopravy. Poslední pokus o její zavedení proběhl v letech 2002–2003.

MHD.

Ve městě není zavedena městská doprava, částečně ji od dubna 2016 nahrazuje služba Senior taxi, která funguje ve všední dny a je nabízena seniorům starším 65 let a držitelům průkazu ZTP nebo ZTP/P.

Průmysl a firmy.

Ve středověku město prosperovalo především díky obilnářství a rybníkářství. Poděbradská rybniční soustava, jež začala vznikat za pánů z Kunštátu, zahrnovala až 48 rybníků, z nichž rybník Blato o rozloze 973 ha byl ve 14. století největším rybníkem u nás. Poděbrady tehdy patřily spolu s Třeboňskem a Pardubickem, mezi největší rybníkářské oblasti v Čechách.  V minulosti zde fungoval také pivovar, mlýn, cukrovar či pila. V současnosti zde dominuje především sklářství, lázeňství a turismus. Poblíž města je plnírna minerální vody Poděbradka.  Zámecký vodní mlýn a pivovar byly postaveny v roce 1574 a zanikly v 60. letech 19. století. V roce 1863 přibyl parní mlýn a v následujícím roce byl otevřen cukrovar, jež byl zrušen v roce 1926. Roubíčkův pivovar byl postaven v roce 1872. Kerhartova pila a cementárna byla otevřena v roce 1873.  Jediným velkým průmyslovým podnikem ve městě jsou v současnosti Sklárny Bohemia (dnes součást společnosti Crystal Bohemia, a.s.), které doplňuje sklářská firma J. Blažek Sklo Poděbrady. Sklárna byla otevřena v roce 1876, po zhruba 10 letech byla uzavřena a provoz v ní byl, s pomocí německých sklářů, definitivně obnoven v roce 1893. Sklárna je známa především díky své produkci olovnatého křišťálu, který produkuje od roku 1927. Výrazně byla rozšířena v 50. letech 20. století.

Sport.

Vzhledem ke své poloze v nížinném terénu jsou Poděbrady vhodné pro cykloturistiku a protínají je cyklotrasy č. 0024 (úsek Libice nad Cidlinou-Byšičky, délka 40 km) a č. 0019 (úsek Poděbrady-Nymburk, délka 8 km). Obě stezky jsou ve městě propojeny lávkou. V budoucnu je plánován vznik cyklostezek přímo uvnitř města. Cyklostezky podél řeky Labe, jsou vhodné i pro inline bruslení a jak ve směru do Nymburka, tak směrem k soutoku Labe a Cidliny (zde pokračuje až do Libice nad Cidlinou). Na Skupici byla vybudován naučná stezka, vedoucí lužním lesem až k soutoku Labe a Cidliny.  V prostoru lužního lesa se nachází golfové hřiště, které zahájilo provoz v roce 1966. Až do 90. let bylo hřiště devítijamkové a až poté bylo rozšířeno na 18 jamek. Pro koupání slouží přírodní koupaliště na jezeře. Ve městě se nachází dvě fotbalová hřiště, zimní stadion, jízdárna s jezdeckým klubem, skatepark, squash a tenisové kurty. V řece a jezerech je možné rybařit.  V letech 2009–2011 se v Poděbradech hrála nejvyšší soutěž v basketbale mužů – Mattoni NBL. Začátkem 70. let se zde hrála nejvyšší soutěž v basketbalu žen, I. liga v podání Slavie VS Poděbrady, družstvo bylo složené výhradně z poděbradských hráček a později I. celostátní liga ve stolním tenisu, oddíl Sklo Bohemia Poděbrady. V Poděbradech jsou dvě fotbalová hřiště, jedno u radiostanice, kde hrála svá utkání Sparta, později Jiskra. Druhé je v Oboře, kde hrál tým SK Lázně, později Slovan. V roce 1973 došlo ke sloučení pod název Sklo Bohemia Poděbrady. Po roce 1989 byla činnost Slovanu obnovena.

Rodáci a osobnosti spjaté s Poděbrady.

Vybrané osobnosti spjaté s městem:

Zajímavosti v okolí města.

Nedaleko Poděbrad se nachází obec Libice nad Cidlinou, kde je možné vidět pozůstatky slavníkovského hradiště. U soutoku Labe a Cidliny je možné si prohlédnout zavěšený dálniční most přes Labe, postavený v letech 1985–1989 podle projektu architektů Jiřího Kopřivy a Jindřicha Kaňka.  Ve městě se také nachází potok Jamborovka, která pramení v Bažantnici a protéká zahrádkářskou kolonií. V Jamborovce žijí některé pozoruhodné živočišné druhy, jmenovitě listonoh a jiní korýši, plovatka bahenní a obojživelníci. Po hladině se prohánějí slípky zelenonohé či kachny. Na březích roste rákos. Před vtokem do zahrádkářské kolonie vytváří malé jezírko s bahnitým, podmáčeným okolím. Je to významná lokalita výskytu obojživelníků.

Partnerská města.

Toto je seznam partnerských měst, které si dohodly s městem Poděbrady určitý druh spolupráce.

Poděbrady jsou lázeňské město ve Středočeském kraji v okrese Nymburk. Město se nachází v Polabské nížině na řece Labi, necelých 50 km východně od Prahy u dálnice D11. Leží v nadmořské výšce 184–190 metrů. Žije zde obyvatel. Výměra katastru města je 33,70 km.


Historie.

SketchUp byl vyvinut začínající společností @Last Software v Boulderu v státu Colorado, Bradem Schellem a Joem Eschem v roce 1999. První verze SketchUp byla uvedena na trh v srpnu 2000, byl představen jako 3D nástroj určený pro tvorbu 3D modelu s jednoduchým uživatelským rozhraním. SketchUp byl prezentován jako softwarový program, který designérovi umožňuje pracovat stejně jako při práci s perem a papírem.  Již na své první předváděcí akci v roce 2000 program vyhrál Community Choice Award. Klíčem k tak brzkému úspěchu byla kratší učební doba oproti jiným 3D nástrojům.  14. března 2006 Google koupil @Last Software a veškerá práce této společnosti je dále vyvíjena jako plug-in pro Google Earth.  1. září 2010 byla vydána osmá verze programu. SketchUp 8 umožňuje georeferencovat vytvořený model pomocí Google Maps, importovat barevné a přesnější snímky terénu a přináší integraci Google Building Maker, díky níž může uživatel načrtnout budovy a následně je uložit do Warehouse. V této verzi se též poprvé objevily miniaturní zmenšeniny obrázků. Podpora pro Mac OS X Tiger byla v této verzi vypuštěna.  26. června 2012 byla koupena společností Trimble Navigation.  Společnost Trimble uvolnila svou první verzi pod názvem SketchUp 2013. Společně s každou verzi byla uvolněna MAKE verze SketchUp. Jednalo se o hobby verzi pro soukromé účely, která je k dispozici ke stažení zdarma. MAKE verze zahrnuje pouze aplikaci SketchUp bez LayOut a Style Builder, chybí zde možnosti import/export a některé vybrané funkce a nástroje.  15. listopadu byla na trh uvolněna verze SketchUp 2018 PRO. S nejnovější verzí 2018 nebyla současně vydaná verze MAKE

SketchUp+Ruby.

SketchUp podporuje rozšíření známe jako „Rubies“, které je napsáno v programovacím jazyku Ruby a rozšiřuje možnosti aplikace SketchUp. Součástí SketchUp je také konzole, ve kterém mohou vývojáři experimentovat s příkazy a metodami Ruby. Napsané skripty mohou jejich tvůrci volně poskytnout.

SketchUp je software pro tvorbu 3D modelů, vyvíjený společností Trimble, navržený pro profesionální architekty, stavební a strojní inženýry, ale i například pro filmové tvůrce a vývojáře počítačových her. Součástí programu je aplikace 3D Warehouse, „zásobárna“ uživatelsky vytvořených komponent z celého světa. Součástí SketchUp Pro je modul LayOut' – aplikace pro vytváření a sdílení prezentací modelů a návrhů vytvořených pomocí SketchUp.


Mládí a politická kariéra.

Pocházel ze starobylého skotského rodu, narodil se v Edinburghu, jeho otcem byl významný politik Henry Dundas, 1. vikomt Melville. Studoval v Edinburghu a v Cambridge, v roce 1792 podnikl kavalírskou cestu po Evropě, během níž krátce studoval na univerzitě v Göttingenu. Politickou kariéru zahájil v roce 1794 jako soukromý tajemník svého otce, v témže roce byl zvolen do Dolní sněmovny a poslancem byl až do roku 1811. V letech 1807–1812 byl prezidentem kontrolního úřadu Východoindické společnosti a v této funkci se zasloužil o rozvoj obchodu s Dálným východem. To mělo význam v době kontinentální blokády, jíž francouzský císař Napoleon zakázal téměř všem evropským zemím obchodovat s Británií.  V roce 1809 na krátkou dobu převzal post státního sekretáře pro Irsko a stal se členem irské Tajné rady, dostal také nabídku na funkci ministra války, ale vrátil se do svého předchozího úřadu prezidenta kontrolního úřadu Východoindické společnosti. V roce 1811 po otci zdědil titul vikomta a vstoupil do Sněmovny lordů.  Díky dlouhodobé vládě toryů pod vedením hraběte z Liverpoolu se stal nejdéle úřadujícím ministrem námořnictva v britské historii – prvním lordem admirality byl v letech 1812–1827 a 1828–1830. Po skončení napoleonských válek se v této funkci věnoval rozvoji válečného námořnictva a také podporoval objevitelské výpravy. Proto také jeho jméno nese několik nově objevených lokalit, převážně v Arktidě (Melvillův ostrov, Melvillův poloostrov, Melvillův záliv) a Melvillův ostrov u břehů Austrálie. Je po něm pojmenována také Melville Street v Edinburghu, kde má sochu v nadživotní velikosti.

Soukromý život a rodina.

Po roce 1830 žil převážně ve Skotsku, kde zastával několik čestných funkcí (guvernér Bank of Scotland 1812–1851, kancléř univerzity v St. Andrews 1814–1851), skotským záležitostem se věnoval i ze své pozice člena Horní sněmovny. V roce 1821 získal Bodlákový řád.  V roce 1794 se oženil s Anne Saunders (1775–1841), dcerou admirála Charlese Saunderse, její jméno také téhož roku přijal ("Saunders-Dundas"). Měli spolu čtyři syny, nejstarší Henry Dundas (1801–1876) sloužil v armádě a dosáhl hodnosti generála, po otci zdědil v roce 1851 titul vikomta s členstvím ve Sněmovně lordů. Z dalších synů vynikl Sir Richard Dundas (1802–1861), který byl admirálem a za krymské války vrchním velitelem v Baltském moři (1855).  Hlavním rodovým sídlem byl starobylý zámek "Melville Castle" ve Skotsku, který Dundasové zdědili po rodu Melville v 18. století.

Robert Dundas, 2. vikomt Melville ("Robert Saunders Dundas, 2nd Viscount Melville, 2nd Baron Duniry") (14. března 1771, Edinburgh – 10. června 1851, Melville Castle, Skotsko) byl britský státník ze starobylého skotského rodu Dundasů. Patřil k toryům a významným politikům přelomu 18. a 19. století, v několika funkcích byl členem britských vlád. Byl historicky nejdéle úřadujícím ministrem námořnictva (prvním lordem admirality) (celkem 17 let) a díky tomu jeho jméno nese řada lokalit objevených v té době. Celý život se také věnoval záležitostem v rodném Skotsku, kde zastával řadu čestných funkcí.


Sexuální asistence.

Druhy asistence.

Asistence může být: Hranice mezi nimi ale nebývá příliš jasná.

Způsob sexuální asistence.

Asistenti se mohou handicapovaných dotýkat nebo s nimi mít i sex, ale mohou je také jen učit uvědomit si rozdíly mezi muži a ženami, říci ne, mluvit o intimních věcech a svých potřebách, používat antikoncepci, navazovat partnerské vztahy nebo používat sexuální pomůcky. Mohou také pomáhat párům nebo poskytovat poradenství příbuzným.  Každý sexuální asistent má stanoveno, ke kterým úkonům je svolný a které už jsou za hranicí. Škála je různá, od genitální masáže a pomoci při masturbaci až po sexuální styk nebo speciální praktiky jako je fetiš, sado-maso, zlatá sprcha nebo anální sex. K tomu mohou poskytovat telefonické poradenství, kurzy pro rodiny a organizace, apod.

Ceny asistence.

Ceny dosahují poměrně vysokých hodnot. V Německu se ceny pohybují kolem 120 eur za hodinu (3300 Kč), ve Finsku 340 eur (9350 Kč, obojí k roku 2014). K tomu je potřeba přičíst doprava a ubytování pro asistenty, kteří jsou z jiného města. V Česku byly v roce 2015 ceny 1200 Kč, v roce 2016 i 2500 Kč za hodinu.  Za výuku se v Německu platí například 80 eur za hodinu za kurz pro rodiče hendikepovaných nebo pro organizace, nebo 40 eur za poradenství pro studenty.  Ve Švýcarsku pojišťovny proplácejí asi 80 eur za službu.

Další jména.

Alternativně se vyskytují i další jména jako "servis tělesného kontaktu", "alternativní zprostředkovávání partnerů", "náhradní partnerství" či "dotykový pracovník".

Klienti a asistenti.

Klienti.

Sexualita je důležitou potřebou člověka a prožívají ji ženy i muži nezávisle na věku a postižení. Má velký význam v rozvoji osobnosti. Mužům s duševním postižením může umožnit ventilovat sexuální násilí a agresi. Dánsko například uzákonilo právo užívání si sexuality.  Většinou si tyto služby vyhledávají sami klienti, ale někdy to pro ně dělají rodinní příslušníci nebo pracovníci zařízení pro postižené. Zhruba 96 procent klientů jsou heterosexuální muži, 4 procenta heterosexuální ženy. Sexualita žen s postižením je často opomíjena a pozornost se zaměřuje většinou jen na ochranu před těhotenstvím a před sexuálním násilím. Téma sexuální asistence ženám tak zůstává spíše okrajovým. Většina personálu sexuální asistence jsou ženy.  Sexualita lidí s tělesným postižením může být různorodá a praktiky se mohou lišit od běžné populace. Například ochrnutí lidé tvrdí, že s příchodem postižení si našli nový způsob sexuálního prožívání a senzibilita a erotogenní zóny se jim kompletně přesunuly na citlivé tělesné partie.

Sexuální asistenti.

Sexuálními asistenty se stávají většinou bývalé nebo současné sexuální pracovníci, pečovatelé nebo fyzioterapeuti. Na rozdíl od klasické prostituce je sexuální asistence vykonávána s úctou a respektem. Primárním hlediskem není finanční odměna. Asistence je zaměřena na konkrétní potřeby a požadavky daného klienta.  Práce někdy nemusí být snadná, například už před poskytnutím služby může být těžké rozhodnout, jestli ji vůbec poskytnout.

Vzdělávání asistentů.

Ve Švýcarsku je poskytováno vzdělání sexuálního asistenta v rámci tříletého pomaturitního studia. V rámci něho musí projít absolventi psychoterapií a profesi potom vykonávají buď docházením za klienty nebo v rámci nějakého zařízení. V Dánsku a Holandsku probíhá proškolení. V Evropě je několik organizací, které nabízí vzdělání pro sexuální asistenci, například německý Institut pro nezávislost postižených.

Etické problémy a právní vymezení.

Organizace zavádějící vzdělávání v této oblasti někdy naráží na etiku problému. Například organizace Corps Solidaires vedla ve Švýcarsku diskusi s Národním poradním výborem pro etiku. Mezi jeho námitky patřilo, že „sex musí být vždycky spojen s láskou“, že „není úkolem profesionálů a ošetřovatelů“ nebo že „při sexuální asistenci je kupčeno s tělem“. Ve Francii byly vedeny rozsáhlé diskuse, Národní poradní výbor pro etiku ale nakonec doporučil zahájit výuku lidí, kteří budou vzdělávat hendikepované osoby a pečovat o jejich sexualitu.  Pohledy na tyto služby se neustále mění a vyvíjejí. Na téma dilemat spojených se sexuální asistencí probíhají rozsáhlé diskuse a služba se postupně profesionalizuje.  V České republice byla do roku 2015 aktivní asistenční služba kvůli neexistenci zákonu o legalizaci sexuálních služeb nelegální, byla považována za trestný čin kuplířství. Vznik takového zákonu požadovaly organizace věnující se tématu, ale také sami hendikepovaní nebo sexuální pracovnice, které chtěly odejít ze sexbyznysu a zvýšit svůj morální status. V roce 2015 ale posudek ministerstva vnitra umožnil stanovit podmínky, za niž je poskytování těchto služeb v Česku legální.  Například podle německé organizace pro familia poskytující sexuální asistenci je sexualita člověka nejzákladnějším právem rozvoje jeho osobnosti a je jen na jeho vůli, s kým má sexualitu prožít. Proto k využívání podobných služeb nepotřebuje žádný právní rámec ve smyslu povolení.  V právní úpravě je potřeba vymezit práva a povinnosti sexuálních asistentů. Příručku s tímto vymezením vydalo například dánské ministerstvo sociálních věcí. Potřeba je ale v rámci zákona ošetřit ochranu zaměstnanců ústavů, např. jejich právo nebýt sexuálně obtěžován. Tato práva mohou totiž kolidovat s právem klientů na prožívání své sexuality a utváření své soukromé sféry.  Je ale také potřeba dbát na právo klienta rozhodnout se a na ostatní jeho práva, zvlášť vzhledem k tomu, že jsou díky hendikepu zranitelnější. Především u lidí s těžším postižením je potřeba dobře definovat, jak rozeznat, kdy službu poskytnout a kdy je klientem odmítnuta. Aktivní sexuální asistence by měla proběhnout pouze v případě rozeznatelného souhlasu, aby nedošlo ke zneužívání. Organizace pro familia to ale přitom kritizuje, protože i u běžného člověka podle ní dochází ke zneužívání častěji na základě mocenské nebo autoritativní pozice útočníka či osobní, ekonomické či právní závislosti oběti, a to s rozeznatelným souhlasem. Přitom i takové jednání, do kterého oběť vstoupila z vlastní vůle, může být trestné.

Sexuální asistence v Česku.

Do roku 2015 byly považovány služby sexuálních asistentek v Česku souhrnně za kuplířství. Od roku 2013 se začala o problematiku v Česku zajímat organizace Rozkoš bez rizika. Tehdy spustila na základě spolupráce se zahraničními organizacemi projekt Právo na sex, který podpořilo prostřednictvím programu švýcarsko-české spolupráce ministerstvo financí.  V roce 2015 pak vznikl posudek ministerstva vnitra, který stanovil podmínky, za kterých je sexuální asistence legální. Posudek stanovil, že prostituce v Česku není trestná a že služby sexuálních asistentů jsou legální za předpokladu, že si klienti informace o službách vyhledají sami bez zprostředkování, které by bylo považováno za trestný čin kuplířství. Organizace Rozkoš bez rizika, která se snaží v této oblasti o osvětu a o vyškolení asistentů, tak nesmí služby zprostředkovávat, může pouze provádět osvětu, vydat seznam asistentek, nikoliv doporučovat konkrétní jednu, nesmí z toho mít hmotný prospěch ani zpětnou vazbu.  Na podzim roku 2015 tak organizace Rozkoš bez rizika vyškolila prvních 5 sexuálních asistentek, které začaly poskytovat komplexní placené služby. Hodina služeb klienta tehdy vyšla na 1 200 Kč. Organizace pečlivě vybrala ženy, které se k této práci samy rozhodly, mají dlouhodobé zkušenosti s prací s tělem jak s muži, tak s hendikepovanými lidmi.  O rozbíhající se službě sexuální asistence v Česku natočila režisérka Dagmar Smržová dokumentární film "Miluj mě, jestli to dokážeš".  Za první dva roky služby v Česku proběhlo celkem 500 asistencí, z toho byla asi jedna třetina opakovaná. Na konci roku 2018 působily v Česku 4 sexuální asistentky, z toho 3 v Praze, 2 z nich včetně sexuálního styku. Dostupnost tedy nebyla optimální. Organizace Freya zahájila kurz pro 13 nových asistentek a asistentů, kteří by po jeho dokončení v únoru 2019 měli začít nabízet služby. Tím by tuto službu doplnili prvně v České republice i muži, byť se neplánují věnovat sexuálnímu styku, ale jen masážím nebo poradenství. Služba by se také mohla dostat do regionů a zlepšit se její dostupnost.

Sexuální asistence či sexuální doprovázení je asistenční služba poskytovaná hendikepovaným osobám, případně seniorům a dlouhodobě nemocným za účelem umožnit jim uskutečnění jejich sexuálních potřeb, včetně aktivní pomoci. Osoba, která se věnuje profesně sexuální asistenci se nazývá sexuální asistent/ka. Pro bezkontaktní, pasivní pomoc se v České republice užívá pojem intimní asistence a intimní asistent/ka. V Česku začala být poprvé tato služba poskytována na podzim roku 2015.


Historie.

Sopwith Pup byl velmi uznávaný letoun. Byl příjemný pro pilotáž, jednoduchý pro údržbu a spolehlivý. Jeho velká křídla byla výhodná pro stoupání i obratnost, především ve vysokých výškách. Jeho motor měl nižší výkon než motor německého Albatrosu D.III, ale podle vyjádření britského leteckého esa Jamese McCuddena byl schopen dvou otáček na prostoru, který Albatros potřeboval k jednomu otočení.  Sopwith Pup byl vyvinut dle návrhů Harryho Hawkera, šéfa testovacích pilotů firmy Sopwith Aviation. Bylo u něj použito několik pohonných jednotek, především rotační motor Le Rhône 9C či rotační motory Gnome Monosoupape a Clerget 7Z.  Letoun byl použit s velkým úspěchem u jednotek RFC i RNAS. První stroj se dostal na západní frontu v říjnu 1916 u nově vzniklé 8. squadrony RNAS. Typ se tak zapojil do bojů právě probíhajících na Sommě. V polovině roku 1917 byl Pup u frontových jednotek nahrazován typem Sopwith Camel. Naopak od července 1917 byl nasazen v záloze ("Home Defence" - domobrana) k obraně proti německým těžkým bombardérům (např. Gotha G.IV) a zepelínům. Některé tyto stroje nesly kromě kulometu též osm raket Le Prieur.  Pupy jednotek RNAS také byly součástí hledání cesty vedoucí k operacím letadel z palub letadlových lodí. Z paluby lodi Sopwith Pup poprvé vzlétl dne 28. června 1917. Startoval přitom z šestimetrové plošiny, umístěné na lehkém křižníku HMS Yarmouth. Dne 21. srpna 1917 pak Flt.Cdr. Bernard Arthur Smart, startující s letounem Sopwith Pup z téže lodi, sestřelil německou vzducholoď L 23. Startovací plošiny pak dostaly další lodě Royal Navy a tyto letouny operovaly i z nosičů letadel HMS Campania, HMS Manxman a HMS Vindex. Problémem však bylo to, že letoun po akci neměl kde přistát a buď přistál na pozemní základně, anebo na mořské hladině. Řešením se staly operace z palub letadlových lodí.  V srpnu 1917 se stal Sopwith Pup pilotovaný Edwinem Dunningem prvním letounem, který přistál na palubě pohybující se letadlové lodi (HMS "Furious"). Zajímavé je, že "Furious" tehdy měla startovací palubu pouze na přídi (na zádi byla dělová věž s kanónem ráže 457 mm, kterou od startovací paluby oddělovala nástavba, kterou pilot musel objet) a při přistání ho pouhýma rukama zachytil a brzdil palubní personál. Dunning se zabil při třetím pokusu o přistání poté, když se jeho Pup převrhl z okraje lodi.  Ke konci války byl tento typ pro svoji nezáludnost a příjemnou pilotáž používán u jednotek RAF jako cvičný letoun. Celkem jich bylo vyrobeno 1770 kusů

Zahraniční uživatelé.

Šest strojů bylo v létě 1917 dodáno do Belgie. Po válce byly čtyři Pupy, létající původně u RNAS, prodány do Řecka. Austrálie zakoupila 12 letounů, které byly dodány v roce 1919. Japonsko zakoupilo 50 kusů tohoto letounu. Jediný kus byl dodán do Ruska. Nizozemsko získalo jeden stroj, který na jeho území nouzově přistál a druhý zakoupilo.

Uživatelé.

Austrálie (AFC, RAAF), Nizozemsko, Rusko, Řecko, Spojené království (RAF, RFC, RNAS)

Sopwith Pup byl britský stíhací letoun nasazený v 1. světové válce, vyráběný firmou Sopwith Aviation Company a jeho oficiální název byl Sopwith Scout. Dostal přezdívku "Pup" (Štěně), protože vypadal jako menší verze dvoumístného letounu Sopwith 11⁄2 Strutter. Přezdívka "Pup" nebyla používána oficiálně, protože byla údajně považována za ponižující. V současné době je však rozšířenější než oficiální název.


Historie.

Mezi sedm bolestí Panny Marie patří:  Svátek Sedmibolestné Panny Marie, kterou papež Pavel VI. prohlásil v roce 1966 za hlavní patronku Slovenska, si Slovensko a katolická církev připomínají 15. září. První zmínka o svátku Sedmibolestné Matky Boží pochází z roku 1412, kdy byl zmíněn na církevním sněmu v Kolíně nad Rýnem. Pro celou církev ho však ustanovil až papež Benedikt XIII. roku 1727 a zároveň povolil, aby se Panna Maria Bolestná uctívala jako patronka Slovenska. Její národní svatyní se stal šaštínský kostel, opředený mnoha zázraky na Mariinu přímluvu. Jeho dějiny sahají do roku 1564. Papež Pavel VI. mu roku 1964 udělil titul baziliky minor.  Sedm je v biblické řeči symbolickým číslem a znamená plnost. Mariánští ctitelé jmenují alespoň sedm nejznámějších bolestí Matky Boží. První je proroctví Simeona, který jí na 40. den po narození Ježíše předpověděl těžkou budoucnost Božího Syna a také to, že "její vlastní duši pronikne meč". Podruhé Maria trpěla, když musela s dítětem utíkat do Egypta před Herodem, který dal ve strachu před novým králem vyvraždit v Betlémě a okolí všechny chlapce mladší dvou let. Třetí bolestí byla pro Marii ztráta 12letého Ježíše v jeruzalémském chrámu během velikonočních svátků. Čtvrtou a pátou bolest prožívala matka Božího Syna při umučení syna, když se s ním setkala na křížové cestě a když stála pod křížem. Poslední dvě bolesti ji zasáhly po Ježíšově smrti, když držela v náručí jeho mrtvé tělo a když jí ho vzali, aby ho uložili do hrobu. Svým utrpením spolupracovala Marie na vykupitelském díle Syna a věřící ji uctívají jako matku plnou bolesti.  Slováci k ní odedávna přechovávali zvláštní úctu a důvěru v trápeních. Mešní texty ze svátku Panny Marie Sedmibolestné vyjadřují víru, že "ani teď nepřestává orodovat za nás a s mateřskou láskou se stará o bratry a sestry svého Syna".  Kostely zasvěcené Matce Boží vznikaly na slovenském území zejména po roce 1250, tedy po odchodu Tatarů. Necelé tři desetiletí předtím vznikl ve Florencii řád servitů (uznán papežem Alexandrem IV. roku 1253), kteří se věnovali úctě Sedmibolestné Panny Marie. Její uctívání se později rozšířilo i na Slovensko. Postupně bylo na Slovensku zasvěceno Sedmibolestné Panně Marii přes 45 kostelů a kaplí a v druhé polovině 16. století se s jejím uctíváním začalo i v Šaštíně, kde se nachází národní bazilika, která je zasvěcena Panně Marii Sedmibolestné.  Vzpomínka na Pannu Marii Sedmibolestnou znamená prožívat rozhodující chvíle dějin vykoupení a uctít Matku, sjednocenou s trpícím a ukřižovaným Synem. Její mateřství na Kalvárii nabírá univerzální rozměry. Tato slavnost byla vsunuta do římského kalendáře papežem Piem VII. v roce 1814. Obraz Panny Marie Sedmibolestné - Marie drží na svých kolenou mrtvého Syna, právě sňatého z kříže. Je to chvíle, která zahrnuje nevýslovnou bolest lidského utrpení a duchovní jednotu. "Fiat mihi secundum verbum Tuum - Ať se mi stane podle tvého slova!" Jako matka - Marie přijímá a snáší Kristovo utrpení v každém okamžiku svého života. I Michelangelova pieta, typická pro umění pozdní gotiky a renesance, vyjadřuje pouze moment z tohoto utrpení Panny Marie.  Zbožnost, která předchází liturgické slavení, určila symbolicky sedm bolestí Panny Marie, patřící stejným příběhům z evangelia: proroctví starého Simenona, útěk do Egypta, ztracení dvanáctiletého Ježíše při cestě do Svatého města, křížová cesta na Golgotu, ukřižování, snímání z kříže, pohřbení.  Titulem "Sedmibolestná" uctíváme obzvláště přijatou Mariinu bolest přes kříž. Pod křížem se matka ukřižovaného Krista stala matkou mystického těla narozeného z kříže, tzn. jsme zrození jako křesťané ze vzájemné obětující se a trpící lásky Ježíše a Marie.

Úcta k Sedmibolestné v datech.

Vedle tohoto svátku ve středověku vznikl i druhý svátek s tímto titulem, slavený v polovině září, rozšiřován zejména řádem Služebníků Panny Marie. Povolil ho Inocenc III.

Proč Sedmibolestná?

Nejprve se mluvilo o pěti bolestech, jako se uctívalo pět ran Krista Pána. Pak se začalo uctívat sedm bolestí - sedm v biblické řeči znamená plnost, dokonalost. Neboť kromě Krista Panna Maria nejvíce trpěla, lid chtěl vyjádřit tuto plnost bolestí číslem sedm. Tím se nechce omezit utrpení na sedm historicky přesně určených událostí, ale chce se naznačit plnost kalicha utrpení, který pila spolu s Kristem. Aby byl zkonkretizován titul Sedmibolestná, počítaly se historické momenty. Nejprve se počítaly jen ty, které snášela s Kristem ve dnech jeho největšího utrpení:

Sedm bolestí.

Později se rozšířil obraz bolestí i z Kristova dětství - Svatá Matka trpěla:

Panna Maria Sedmibolestná ( "Mater dolorosa") je titul Panny Marie, který se vztahuje na její bolesti související s osudem jejího syna Ježíše Krista. V katolické církvi je Panna Maria Sedmibolestná patronkou Slovenska.


Historie.

Film je autorským zfilmováním divadelní hry Emila Braginského a Eldara Rjazanova s názvem „"Ironie osudu aneb Jednou o silvestrovské noci"“ (z toho právě byla převzata druhá část názvu filmu. Tato divadelní hra, která byla napsána v roce 1969 a hned od uvedení filmu byla úspěšně inscenována v několika divadlech po celém Sovětském svazu. Tato divadelní hra má stejný námět.  Na podzim roku 1975, těsně před oficiální televizní premiérou, zhlédli film televizní diváci v Gruzii v rámci programu Sovětského festivalu televizních filmů (který se odehrával v Tbilisi), na němž film obsadil první místo. Od „Ironie osudu“ započalo ve tvorbě Rjazanova období filmů, v nichž je propojena komičnost a vážnost, což má blíže k melodramatu a dokonce k tragikomedii. (Podle názoru režiséra je předchůdcem tohoto období film „Pozor na auto“.

Adaptace.

Existuje knižní adaptace (drama s podrobnými režijními poznámkami) „Ironie osudu“, která byla publikována v jednom z několika sborníků filmových scénářů Eldara Rjazanova. Jsou v ní nepodstatné rozdíly v porovnání s filmem. Například tam je scéna, ve které Žeňa poskytuje první pomoc matce Nadi, když se jí udělalo špatně od srdce.

Děj.

Film začíná satirickým animovaným úvodem o vytvoření a rozšíření typových architektonických projektů, jež v zemi vytvořily stejnorodou zástavbu v různých městech (tvůrce animace – Vitalij Peskov). Moskva, nová výstavba. Nenapravitelný 36letý starý mládenec a chirurg Jevgenij Michajlovič Lukašin plánuje oslavit Nový rok se svou nevěstou Galjou v bytě, jenž nedávno dostali na adrese: 3. ulice Stavbařů, dům č. 25, byt 12. Jevgenij se chystá o novoroční noci požádat Galju o ruku a povídá ji o tom, že už žádal o ruku jednu ženu, ale potom si to náhle rozmyslel a utekl do Leningradu. Galja se chystala odejít, aby se večer mohla znovu vrátit k Lukašinovi a oslavit s ním Nový rok. Na důkaz svých vážných úmyslů Žeňa Lukašin dává Galje klíče od nového bytu.  Před oslavou Nového roku Žeňa a jeho přátelé Pavlik, Saša a Míša odjíždí, již podle jejich staré tradice, do sauny. Tam se pořádně opíjejí a poté jedou na letiště vyprovodit Pavlika, který musí letět za sovu manželkou do Leningradu. Letadlem však opilý Saša a Míša nechtěně posílají polo spícího Žeňu. Probouzí se až na Leningradském letišti, volá si taxi a řidiči diktuje svou moskevskou adresu, na níž se v Leningradě nachází přesně takový typový dům jako v Moskvě. Žeňa jde po schodech do bytu, jenž považuje za svůj a odemyká typový zámek klíčem od svého moskevského bytu. V bytě s typovým sovětským nábytkem je stejný nepořádek po nastěhování, jako i v jeho opravdovém bytě, takže bez jakéhokoli podezření. Žeňa vysílený po dlouhém dni a alkoholu usíná. Po chvíli se do bytu vrací učitelka ruského jazyka a literatury Naděžda Vasiljevna Ševeljova, která v tomto bytě žije a chystá se oslavit Nový rok se svým ženichem Ippolitem Georgijevičem. Se zděšením nachází u sebe doma spícího cizího člověka, a tak se ho snaží vzbudit a vyhnat, než přijde Ippolit.  Žeňa se všemožně brání. Z jeho úhlu pohledu vtrhla do jeho bytu cizí žena a z nejasné příčiny ho vyhání pryč. V důsledku zmateného vysvětlování a vzájemného ukázání si pasů vychází pravda najevo: Galja čeká Žeňu v Moskvě a on se nachází v Leningradě, kam již předtím utekl od bývalé nevěsty. V tom příchází Ippolit, který Nadě ztropí scénu a Žeňa odchází. Avšak brzy zjišťuje, že nemá peníze na lístek do Moskvy, a proto se vrací, aby si půjčil. Naďa souhlasí, že mu pomůže. V Ippolitovi to vyvolává další výbuch žárlivosti a naštvaně odchází. Žeňa se neúspěšně snaží Ippolita dohnat. Naďa již vystřízlivělému Žeňovi dovoluje zůstat, aby se mohl dovolat Galje a vysvětlit jí co se stalo, ale když se konečně dovolá své milované zjišťuje, že ho nechce ani slyšet. Hrdinové se nuceně nachází v jednom pokoji a postupně k sobě začínají pociťovat vzájemné sympatie. Poté znova přichází Ippolit. Kvůli tomu, že je Žeňa stále ještě v bytě, jde situace do tuhého. Naděžda je vyhání z domu oba. Jelikož si Žeňa zapomněl brašnu se saunovou metličkou, tak se znova vrací a Naďa mu sama nabízí, aby zůstal. Poté přichází již opilý Ippolit. Během toho, co zpívá, pije a sprchuje se přímo v oblečení, vysvětluje oběma, jak těžké je během tak krátké doby zničit staré a vytvořit nové. Poté odchází nadobro.  Naďa otřesená Ippolitovými slovy usoudí, že s Žeňou to nemá budoucnost, a to co se stalo, byla pouze hra. Žeňa odlétá zpět do Moskvy s fotografií Nadi, kterou ji předtím vzal. Avšak Naďa zjišťuje, že Žeňa opět zapomněl brašnu s metličkou a pochopila, že je to osud, a ještě ten den přilétá do Moskvy, aby navždy zůstala se svým milovaným.

Natáčení filmu.

Jako typový dům s adresou 3. ulice Stavitelů 25 byly ve filmu použity dva panelové domy stojící v moskevské čtvrti Troparjovo-Nikulino na adrese Vernadskova třída 113 (dům Nadi Ševeljove) a Vernadskova třída 125 (dům Ženi Lukašina). Ve skutečnosti byly tyto prototypy typového domu postaveny podle experimentálního projektu, který byl realizován ve třech budovách na téže třídě. V roce 2003 byly na stěnách domů hlavních hrdinů (Ženi a Nadi) umístěny dvě pamětní desky, z nichž jedna byla odcizena. 29. prosince roku 2007 byly pamětní desky obnoveny a opět slavnostně odkryty za účasti Eldara Rjazanova.

Casting.

Postavu Lukašina mohl ztvárnit Andrej Mironov. Říká se však, že Mironov neměl úspěch u ženského publika, což bylo v rozporu s námětem filmu – nikdo by mu jeho výkon neuvěřil. Jeho účast byla proto ve filmu zamítnuta. O tutéž roli se také zajímali Pjotr Veljaminov, Stanislav Ljubšin a Innoketij Smoktunovskij. Mjagkov byl v podstatě vybrán náhodou.  O roli Nadi Ševeljove se ucházelo mnoho sovětských hereček: Ljudmila Gurčenko, Valentina Talyzina, Světlana Nemoljajeva a další. Avšak Rjazanov žádnou ze zmíněných umělkyň do role neobsadil. Po zhlédnutí skandálního (podle sovětských úvah zbytečně erotického) polského filmu Anatomie lásky, v němž hlavní ženskou roli (Evu) ztvárnila herečka Barbara Brylska, se Rjazanov rozhodl pozvat na casting filmu Ironie Osudu právě Brylskou. Barbara Brylska do té chvíle rusky prakticky nemluvila a filmový štáb musel herečce některé věci objasňovat v angličtině. O roli Nadi se ucházely:  Podle prvotního plánu si měl postavu Ippolita zahrát Oleg Basilašvili. Během natáčení však zemřel Basilašviliho otec a krátce poté i herec Efim Kopeljan, kolega Basilašviliho z Velkého dramatického divadla G. A. Tovstonogova v Petrohradě. Pod vlivem těchto události ukončil Oleg Basilašvili spolupráci na filmu. Na začátku března byl proto do role Ippolita obsazen Jurij Jakovlev. Na fotografii Ippolita, kterou Žeňa vyhodil z okna a Naďa ji následně zvedá venku ze sněhu, je vyobrazen právě Basilašvili.

Video.

Od roku 1990 ruská kinematografická společnost „Krupnyj plan“ («Крупный план») vydávala film na videokazetách. V letech 1995–1999 vycházel za spolupráce se společností „Videomir“ («Видеомир»). Začátkem roku 2000 byl film znova vydán na VHS společností „Master tejp“ («Мастер Тэйп»).  V roce 2000 byl film digitálně restaurován, očíslován a vydán distributorem Twister na DVD s hudbou Dolby Digital 5.1 (Surround) s ruskými a anglickými titulky, ruským a anglickým menu a doplňujícími filmografiemi a texty písní. V roce 2003 film vydala na DVD také společnost „Krupnyj plan“ («Крупный план») s hudbou Dolby Digital 5.1 (Surround) a 1.0 (Mono) a s ruskými titulky.

„Ironie osudu aneb Rozhodně správná koupel!“ je sovětský dvoudílný televizní film režiséra Eldara Rjazanova, který byl natočen v roce 1975 a poprvé se objevil na televizních obrazovkách v SSSR 1. ledna 1976 v 17:45 na prvním programu CT (Sovětská centrální televize). V současné době je film každoročně vysílán 31. prosince na Prvním kanále. Je odhadováno, že premiéru zhlédlo 100 milionů diváků; již 7. února film opakovali v reakci na nesčetná přání ze strany diváků. Do roku 1978 podle Fjodora Razzakova film „v TV vidělo řádově 250 milionů lidí“. Film byl promítán také v kinech (295 kopií, okolo 7 milionů diváků). V roce 1977 byla filmu udělena Státní cena SSSR.


Historie.

Kostel Saint-Étienne-du-Mont se nachází v prostoru bývalého kláštera sv. Jenovéfy, kde byla světice v 6. století pohřbena. V roce 1222 papež Honorius III. povolil založení samostatného kostela zasvěceného sv. Štěpánovi, tedy stejnému světci jako bývalá pařížská katedrála, která se nacházela na místě současné katedrály Notre-Dame. Kostel vznikl severně od kaple, v jejíž kryptě byla pohřbena sv. Jenovéfa.  Nový kostel začal sloužit jako farní pro zvyšující se populaci ve vznikající Latinské čtvrti, kde byla založena Sorbonna a další koleje Pařížské univerzity. Kostel byl rozšířen v roce 1328, ale v 15. století proběhla jeho opětovná kompletní rekonstrukce.  V roce 1492 mniši věnovali pozemek na stavbu nového kostela. Stavba probíhala v několika etapách, díky čemuž získal kostel svůj současný vzhled. Stavbu prováděl architekt Étienne Viguier. V roce 1494 začala stavba apsidy a zvonice, první zvony byly zhotoveny roku 1500. Chór v pozdněgotickém slohu byl dokončen roku 1537. V letech 1530-1535 bylo vybudováno lektorium. Roku 1541 vysvětil Guy, biskup z Mégare, oltáře v kaplích apsidy. Téhož roku byly pořízeny vitráže a sochy. Loď v renesančním slohu byla zaklenutá před rokem 1584. Základní kámen průčelí položila v roce 1610 královna Margot, která věnovala na stavbu kostela osobní dar 3000 liber.  Kostel vysvětil 25. února 1626 první pařížský arcibiskup Jean-François de Gondi. I přesto stavba pokračovala. V roce 1636 byly instalovány velké varhany (autor Pierre Pescheur), jejich varhanní skříň pochází z roku 1630 (autor Jean Buron). V roce 1651 byla v kostele zřízena nová kazatelna.  V 17. a 18. století získal kostel Saint-Étienne-du-Mont vysokou prestiž, když z něj byla vypravována procesí s relikviářem sv. Jenovéfy do katedrály Notre-Dame a zpět. V roce 1711 byly do kostela přeneseny ostatky Jeana Racina z kláštera Port-Royal. Velké varhany byly v roce 1760 byly těžce poškozeny požárem a v roce 1777 obnoveny. V roce 1863 a 1873 je restauroval Aristide Cavaillé-Coll. Menší chórové varhany pocházejí z roku 1902.  Za Velké francouzské revoluce byl kostel uzavřen a později přeměněn na Chrám synovské úcty. V roce 1801 kostel opět začal sloužit katolickým bohoslužbám po uzavření konkordátu. Během Druhého císařství byl kostel restaurován a na fasádu se vrátily sochy zničené revolucionáři. Při té příležitosti byla vybudována kaple katechismu.  Dne 10. ledna 1805 zde sloužil mši papež Pius VII. Dne 3. ledna 1857 byl v kostele zavražděn pařížský arcibiskup Marie Dominique Auguste Sibour knězem Jeanem Louisem Vergerem nesouhlasícím s dogmatem o neposkvrněném početí. Pamětní deska u vchodu do lodi upomíná na místo, kde k tragédii došlo. Okultista Eliphas Lévi byl nepřímo angažován v tomto atentátu, o kterém se zmiňuje v jedné ze svých knih.  Dne 23. srpna 1997 zde papež Jan Pavel II. celebroval mši během své návštěvy Paříže u příležitosti Světových dnů mládeže.

Architektura.

Renesanční fasáda z let 1610-1622 znamenala ukončení stavebních prací na kostele. V úrovni ulice připomíná řecký chrám se čtyřmi korintskými sloupy. Reliéf v tympanonu zobrazuje umučení sv. Štěpána, kterému anděl podává mučednický palmový list, zatímco vpravo sedící velekněz dává souhlas s jeho ukamenováním. Ve frontonu je zobrazen vítězící Kristus. Kamenné sochy sv. Jenovéfy a sv. Štěpána po stranách rozety jsou kopiemi originálů zničených během Francouzské revoluce. Střední část fasády má římský styl a ukazuje Zvěstování Panny Marie a nad rozetou znak Jindřicha IV. Špičaté zakončení průčelí připomíná malou pyramidu a symbolicky směřuje k nebesům. Jednoznačnou asymetrii na fasádě vytváří malá věžička na levé straně, která nemá protějšek na opačné straně. Označovala hranici mezi jurisdikcí kláštera sv. Jenovéfy a pařížskou diecézí. Výrazně vysoká zvonice byla postavena na přání obyvatel, neboť zvuk zvonů z nízkých zvonic vytvářel v úzkých uličkách značný hluk.  Kostel je známý především díky svým prvkům v interiéru, ke kterým patří lektorium z bílého mramoru (1545), kazatelna (1751) a varhanní skříň (1631). Barokní kazatelna má schody zdobené výjevy ze života sv. Jeronýma. Kolem samotné kazatelny jsou alegorie čtyř kardinálních ctností (např. "Statečnost" žena s palicí, "Mírnost" – žena se džbánem na vodu) a tří teologálních ctností (např. "Láska" – matka s dětmi, "Naděje" – žena s kotvou). Kazatelna je podpírána Samsonem držícím v pravici srp.  Lektorium zdejšího kostela je jediné v celé Paříži a jedno z mála, které nebylo ve Francii odstraněno při změnách v pojetí liturgie. Pravděpodobně byla z liturgických důvodů odstraněna jen zadní stěna lektoria, ale jinak si farníci přáli jeho zachování. Má gotickou stavbu s renesanční výzdobou. Nástroje utrpení Krista, které drželi andělé v oblouku, byly za Francouzské revoluce nahrazeny vítěznou palmou a věncem. Protože také toto jsou křesťanské symboly, byly zde ponechány i po Revoluci.  V kostele je uložen též relikviář sv. Jenovéfy. Moderní sarkofág z 19. století upomíná na středověké relikviáře a obsahuje též zachovanou část původního sarkofágu sv. Jenovéfy. Vitráže kolem rakve sv. Jenovéfy zobrazují na jedné straně procesí s ostatky světice a na druhé straně hlavní výjevy z jejího života (misionářství, povolání, vysvěcení, sen, stravování chudých, ochrana před Huny, přijetí za řádovou sestru, smrt).  Francouzský spisovatel Joris Karl Huysmans označil kostel ve svém díle "En route" (1895) jako nejkrásnější kostel ve Francii.

Kostel Saint-Étienne-du-Mont (neboli "svatého Štěpána na kopci") je římskokatolický farní kostel v Paříži v 5. obvodu na vrcholku kopce Sainte-Geneviève. Leží v sousedství Pantheonu a Lycea Jindřicha IV.. Jsou zde pohřbeni např. Blaise Pascal a Jean Racine. A dále se tu nachází i relikviář, ve kterém byly do roku 1793 uchovávány ostatky sv. Jenovéfy, patronky Paříže. Kostel je známý svým lektoriem z roku 1545, které je jediné dochované v Paříži, a nejstarší varhanní skříní (1631) ve městě. Stavba je od roku 1862 chráněná jako historická památka.


Děj.

Poté, co ruská mafie popravila jeho přítele Tommyho Athense, majitele nahrávací společnosti, vstoupil Chili Palmer po letech filmování do hudebního průmyslu. Nabídnul pomoc v neúspěšném podnikání Edie Athens, vdově po zavražděném příteli, která dluží 300 000 dolarů hip-hopovému producentovi Sinu LaSallemu.  Chili je ohromen zpěvačkou Lindou Moonovou a pomáhá jí se zbavit finančních závazků od Nicka Carra a Rajiho, který má za bodyguarda samojského homosexuála Elliotta, aspirujícího herce a oběť homofobních vtipů Carra a Rajiho. Carr a Raji si najmou zabijáka jménem Joe Lupino, aby zabil Chiliho před tím, než se mu podaří zachránit Ediinu společnost tím, že uspořádá živé představení pro Lindu společně se Stevenem Tylerem a Aerosmith.  LaSalle požaduje zaplacení dluhu, ale souhlasí s tím, že Chilimu poskytne několik dní navíc, aby situaci vyřešil. Když se Rusové pokusí zabít Chiliho, Joe Lupino omylem zavraždí Ivana Argianjjeva, zabijáka ruské mafie. Carr je rozzuřený. Raji zabije Lupina kovovou baseballovou pálkou, poté co je k němu neuctivý.  Carr se pokusí Chiliho podvést tím, že mu předá záložní lístek, tvrdí, že Lindina smlouva se nachází v zastavárně vlastněné Rusy. Edie předá lístek policii, která Rusům zaplatí návštěvu. Raji a Elliott přesvědčí LaSalleho, že Carr podvedl Chiliho a dal mu 300 000 dolarů, aby získal Lindinu smlouvu. LaSalle a DubMD stanou tváří v tvář společně s Bulkinem a jeho muži. Urážený Bulkinovými rasistickými poznámkami umírá rukou LaSalleho.  Raji posílá Elliotta, aby zabil Chiliho. Přitom mu přislíbí, že mu může pomáhat při budování herecké kariéry. Poté co se Elliott dozví, že mu Chili zajistil místo na konkurzu filmu s Nicole Kidmanovou, zradí Rajiho. Raji se octne v požáru způsobeného ohňostrojem, a v živém vysílání umírá. Carr je obviněn z vraždy a zatčen, poté co se Chili ujistí, že ho chytí s pálkou, kterou byl usmrcen Joe Lupino.  Chili se společně s Edie protlačí na taneční parket a oslavují, když Linda vystoupí společně s Aerosmith. LaSalle souhlasí s tím, že se stane novým producentem Lindy. Na MTV Video Music Awards získá Linda ocenění za nejlepšího nového umělce a video roku. Během její děkovné řeči, děkuje Edie, Sinu a Chilimu. A když Chili odjíždí, míjí v autě billboard, který odhaluje, že Elliott bude vystupovat v jedné z hlavních rolí ve filmu s Nicole Kidmanovou.

Buď v klidu (anglicky "Be Cool") je americká komedie z roku 2005 natočená podle stejnojmenného románu Elmora Leonarda, pokračování románu "Chyťte ho!" (1990), který byl zfilmován v roce 1995. Pojednává o členovi gangu Chillim Palmerovi a jeho vstupu do hudebního průmyslu.