Historie.

Výstavba plavidla.

Smlouva na výstavbu dvou sesterských lodí byla podepsána se Španělskou korunou roku 1696. Plavidlo postavil v letech 1697–1698 v loděnici v baskickém Mapilu (v provincii Gipuzkoa) Pedro de Aróstegui, a to dle návrhu Francisca Antonia Garroteho. Jeho sesterskou lodí byla galeona "San Joaquín".

Válka o španělské dědictví.

"San José" byla potopena za války o španělské dědictví, ke které došlo krátce po smrti krále Karla II. Španělského. Galeona "San José" byla vlajkovou lodí jižní flotily, které velel admirál José Fernández de Santillán. Konvoj tří galeon a 12 nákladních lodí měl z amerických kolonií do Evropy odvézt cennosti pro další vedení války. Většinu nákladu flotila nejdříve naložila v panamském Portobelu (nejcennější část nákladu byla naložena na galeony "San José" a "San Joaquin", zbytek na galeonu "Santa Cruz"), odkud měl konvoj pro další náklad odplout do Cartageny. Na cestu do Cartageny ji posílily dvě francouzské fregaty, i když podle původních plánů ale měl být francouzský doprovod mnohem silnější. Několik desítek kilometrů před Cartagenou (u poloostrova Barú) konvoj zastihla čtveřice britských válečných lodí pod vedením kapitána Charlese Wagera na vlajkové lodi "Expedition". Angličané napadli jádro konvoje, kterým byly španělské galeony. V následující bitvě u Barú ("La batalla de Barú") galeona "San José" po dlouhém boji s "Expedition" vybuchla a potopila se. Z posádky, která se skládala ze zhruba 578–600 členů, se jich zachránilo pouze 8–11.

Znovuobjevení a vyzvednutí vraku.

Roku 1982 společnost Sea Search Armada (SSA), specializující se na hledání starých vraků, lokalizovala pozůstatky "San José". SSA předpokládala zisk 50 % hodnoty nákladu, avšak Kolumbie jí byla ochotna přiznat pouze 5 % hodnoty nákladu, a proto jeho vyzvednutí nepovolila. Američtí investoři SSA se tedy odměnu snažili vymoci soudně. Požadavky SSA byly soudy několikrát zamítnuty, přesto nebyly spory roku 2015 zcela u konce. Také Španělsko se přihlásilo k jeho vlastnictví, neboť galeona vyplula pod španělskou vlajkou.  Dne 5. prosince 2015 kolumbijský prezident Juan Manuel Santos potvrdil (znovu)objevení vraku galeony "San José" mezinárodním hledačským týmem spolupracujícím s kolumbijským námořnictvem. Vrak údajně leží na blíže neupřesněném místě v hloubce přibližně 300 metrů. Kolumbie plánuje, že poklad vyzvedne sama.

San José byla třístěžňová galeona španělského námořnictva, potopená za tzv. války o španělské dědictví ("Guerra de Sucesión Española") Angličany v noci ze 7. června 1708 nedaleko opevněného kolumbijského přístavu Cartagena. Pravděpodobně převážela 200 tun smaragdů, zlata a stříbrných mincí, náklad by se dle odhadů mohl stát největším potopeným pokladem na světě. Jeho odhadovaná cena se pohybuje mezi 3–17 miliardami amerických dolarů, loď je nazývána „svatým grálem španělských koloniálních vraků“. Vrak této galeony byl nalezen roku 1982 americkou společností Sea Search Armada (SSA). Kolumbijská vláda ji kvůli neshodě o výši nálezného odmítla k vraku pustit. Následoval vleklý soudní spor. Roku 2015 Kolumbie oznámila vlastní, v pořadí tedy druhý, nález vraku "San José".


Respekt k porodnímu procesu.

Má-li žena porodit bez lékařských zásahů, je nezbytné respektovat tzv. přirozené porodní mechanizmy. Prožívá-li žena svůj porod v prostředí, které je jí příjemné, vyprodukuje její tělo dostatečné množství hormonů potřebných pro spontánní porodní činnost. Aby hormony mohly být vyprodukovány přirozenou cestou, musí během porodu pracovat podkorová centra mozku, zatímco mozková kůra se dostává do stavu jakéhosi útlumu vůči okolnímu prostředí a rodící žena se ocitá v „posunutém“ stavu vědomí.  Přirozený porod bývá narušen, nejsou-li respektovány základní potřeby rodící ženy: nerušený klid, teplo, intimita a pocit bezpečí. To může mít za následek, že se porod zpomalí nebo zcela zastaví.  Nepostupující porod je často vyhodnocen jako „komplikace“ a ke slovu přichází medikace. Jakmile žena ztratí důvěru v porodní proces, nemohou pro ni optimálně pracovat všechny biochemické mechanismy.

Role psychiky.

V porodním procesu se psychika ženy stává biologicko-chemickou potřebou pro jeho zdárný průběh. Mozek rodící ženy udává pokyny k vyplavování hormonů oxytocinu a endorfinu, které porodní proces spouštějí a podporují, a vedou tak k jeho plynulosti. Naopak při pocitu ohrožení (ať už reálného, nebo jen představovaného), nebo pocitu ponížení, dochází k vyplavování stresových hormonů (katecholaminů). Ty porodní proces, zvlášť v I. době porodní, zpomalují či zastavují.  Své představy porodu může žena sdělit prostřednictvím porodního přání. Uznávaný francouzský porodník Michel Odent (nar. 1930), který se proslavil aktivní podporou přirozeného porodu, potvrzuje, že ticho je základní potřebou rodící ženy. Další základní potřebou je soukromí, neboť porod je intimní záležitost, která se chemickými procesy i psychologickou stránkou v mnohém velmi podobá pohlavnímu styku. Tato paralela není náhodná – hormon oxytocin, který je klíčový pro porodní proces, se uvolňuje i při orgasmu. Podmínky k potřebnému „uvolnění“ jsou individuální.  Pocit bezpečí rodící ženě navozuje zdravotnický personál, který vytváří atmosféru důvěry. Je ideální, pokud o ženy při porodu pečují osoby, ke kterým si vytvořily důvěru již před porodem. Proto je v západních zemích běžná tak zvaná kontinuální porodní péče. Výzkumné studie WHO zjistily, že žena s nízkým rizikem, která rodí své první dítě ve fakultní nemocnici, může být ošetřována až 16 lidmi během 6 hodin porodu, avšak po většinu času je sama. Rutinní postupy, které jsou pro tyto ženy neznámé, přítomnost cizích lidí a osamělost během I. doby porodní způsobují stres, a stres může mít vliv na prodloužení porodu nebo na nastartování procesu, který byl popsán jako „kaskáda intervencí“. Bohužel ani urychlování porodu umělým oxytocinem, ani následné tišení bolesti, ani nástřih hráze, ani další opatření, ke kterým se běžně v nemocnici přistupuje nejsou bez rizika.  Ženy, které přijíždějí do porodnice, aby byly v rukou lékařů, mohou být zklamány, že lékař obvykle přichází až na konci I. doby porodní a současně ženy, které nechtějí rodit doma, ale chtějí respektující přístup k porodním mechanismům, mohou být zaskočeny řadou rutinních postupů zdravotnického zařízení (administrativa, zavedení kanyly, holení, klystýr, častá vyšetření). Ve vyspělých zemích je vějíř možností porodní péče mnohem pestřejší a ženy mají možnost si v široké nabídce vybrat. Například jsou běžnou součástí péče porodní domy, ty však v České republice zatím nejsou provozovány.

Intervence do přirozeného porodu.

Protože čtyři pětiny žen jsou zdravé a jejich porod normální, mělo by se k porodu přistupovat jako k přirozenému, dokud se neobjeví indikátory k přehodnocení rizika. Převážně ve východních zemích naopak můžeme pozorovat všeobecný sklon k intervencím do průběhu porodu, a to i v případech, které žádný zásah nepotřebují a v míře, kterou vyžadují porody komplikované. To má řadu negativních dopadů, včetně těch, že některé ženy mohou mít snahu se porodnicím vyhnout. Mimo jiné proto, že ženy i jejich děti mohou být zbytečnými zásahy poškozeny (např. kontroverzní přidržení děložního fundu může způsobit rupturu dělohy, vybavování ramének může způsobit poranění brachiálního plexu). Porodnice, kam jsou odesílány patologické porody (komplikované či vysokorizikové), pak může poskytnout ještě lepší péči a pozornost ženám a dětem, které to skutečně potřebují, ve chvíli, kdy většina normálních porodů probíhá bez finančně nákladné péče.

Přirozený porod je porod, který probíhá fyziologicky, tedy samovolně a bez vnějších zásahů. Důraz je kladen na respektování přání rodící ženy, která se rozhoduje kde a jak porodit. Na průběh porodu dohlíží porodní asistentka, která s ohledem na nejnovější výzkumy v oboru porodnictví vyhodnocuje případné komplikace. Podle statistik Světové zdravotnické organizace je schopno přirozeně (tedy bez rutinních zásahů) porodit 70 až 80 procent těhotných žen.


Historie.

Výbor byl založen na protest proti ovládnutí polské politické scény stranou Právo a spravedlnost (PiS), která má od voleb 25. listopadu 2015 většinu křesel v polském Sejmu.  Zakladatelé výboru navazují na tradici bývalého protikomunistického Výboru na obranu dělníků (Komitet Obrony Robotników), který byl založen v roce 1976.  Výbor není spojen s žádnou z politických stran působících v Polsku; členové pocházejí ze všech stran na politické scéně, s výjimkou stran PiS a Kukiz'15, stejně jako marginálních pravicových skupin. Mateusz Kijowski je zakladatelem organizace s více než 40 000 příznivců na Facebooku.  Dne 26. listopadu 2015 členové výboru napsali otevřený dopis nazvaný „Dopis občanů právního státu Andrzeji Dudovi, prezidentovi Polska“. Vyzývají v něm prezidenta, aby přijal přísahu tří soudců Ústavního soudu, kteří byli zvoleni Sejmem předchozího 7. zákonodárného období. Vzhledem k odmítnutí vlády zveřejnit legitimní rozhodnutí Ústavního soudu v polské Sbírce zákonů (Dziennik Ustaw), výbor vyzval občany k účasti na demonstraci dne 12. prosince 2015 před sídlem Ústavního soudu ve Varšavě a v dalších městech v Polsku. "Der Spiegel" odhadl počet demonstrantů ve Varšavě až na 50 000, což dokumentoval leteckými snímky. Demonstrace se konaly rovněž v dalších velkých městech Polska: Vratislav (přibližně 2000 lidí), Poznaň (přes 2000 lidí), Bielsko-Biała (200), Lublin (500) a Štětín (přes 2000 lidí). Dne 13. prosince 2015 více než 3000 lidí demonstrovalo v Gdaňsku. Proti této demonstraci svolala o několik dní později protiakci vládní strana Právo a spravedlnost.  Výbor pro obranu demokracie zorganizoval další demonstrace dne 19. prosince 2015 v řadě polských měst (Poznaň (4000), Krakov (10000), Katowice (2000), Zamość (300), Lublin (800), Bielsko-Biała (100), Štětín (1000), Lodž (500), Ełk (200), Bělověž (80), Gdaňsk (2000), Wrocław (3000), Čenstochová (2500), Toruň (200), Bydhošť (300), Koszalin (1000), Zielona Góra (500) aj). Protestující vyšli na ulice také v zahraničí (v Bruselu a v Londýně, kde žije polská diaspora). Hlavním setkáním byl protest ve Varšavě (přibližně 20000 lidí ) před budovou Sejmu, který se uskutečnil v duchu hesla ""Cała Polska dziś się śmieje, zaczynamy mieć nadzieję"" (Celé Polsko se dnes směje, začínáme doufat). Kromě místních účastníků z Varšavy se na demonstraci sjeli Poláci s několika dalších měst. Protest, který měl trvat do 16:00 však byl předčasně ukončen, a to kvůli bombovému poplachu.  Dne 9. ledna připravil Výbor na obranu demokracie další protesty v polských městech, a to v souvislosti s personálními i legislativními změnami okolo Polské televize. Protesty se dotkly celkem dvaceti měst; ve Varšavě se lidé shromáždili před sídlem TVP. Polská diaspora uskutečnila obdobná setkání i v dalších městech v zahraničí, včetně Prahy, Londýna a Stockholmu. V samotném Polsku měly protesty účast několika set až tisíců lidí.  Dne 7. května 2016 se při demonstraci ve Varšavě sešlo 240.000 příznivců KOD, aby vyjádřili nespokojenost s politikou vlády Beaty Szydlové.

Výbor na obranu demokracie (polsky "Komitet Obrony Demokracji", zkráceně KOD) je organizace polských občanů založená v listopadu 2015 v souvislosti s polskými parlamentními volbami na podzim 2015.


Hráčská kariéra.

Gostisbehera si na Vstupním draftu NHL 2012 vybral ve 3. kole ze 78. pozice celkově tým Philadelphia Flyers.  Předtím hrával na vysokoškolské úrovni v konferenci ECAC Hockey spadající pod National Collegiate Athletic Association (NCAA), kde oblékal dres mužstva Union Dutchmen. V jeho už posledním juniorském roce, byl za vynikající výkony odměněn výběrem do prvního týmu v ECAC Hockey. S týmem získal v roce 2014 národní titul a byl vyzdvihován za za skvělý výkon v utkání s Minnesotou Golden Gophers, kde si připsal 3 asistence a v hodnocení plus/minus měl při výhře 7:4 skvělé číslo +7.  Dne 15. dubna 2014 podepsal Gostisbehere jako volný hráč s vedením Philadelphie dvoucestnou smlouvu. Nicméně, v následujícím ročníku 2014/15 odehrál z Flyers jen 2 utkání než byl poslán do farmářské mužstva v American Hockey League (AHL).  Gostisbehere udělal na vedení Flyers dojem během tréninkového kempu, který předcházel sezóně 2015/16, avšak nakonec byl poslán zpět do týmu Phantoms. Měsíc po zahájení nové sezóny, dne 14. listopadu 2015, byl Gostisbehere povolán do prvního týmu Flyers, když v utkání proti Carolině Hurricanes zaznamenal hned první bod v National Hockey League (NHL) za asistenci. O tři dny později vstřelil také svou první branku v této soutěži, když překoval amerického gólmana Jonathana Quicka z Los Angeles Kings.  Dne 13. února 2016 v utkání proti New Jersey Devils překonal rekord Kanaďana Barryho Becka v počtu zápasů s alespoň jedním kanadským bodem získaných nováčkem, když alespoň jeden bod získal v jedenáctí zápasech po sobě. Dne 20. února 2016 navýšil tuto sérii na 15 utkání, když vstřelil vítěznou branku v prodloužení utkání s Torontem Maple Leafs. Gostisbehere se tak stal prvním nováčkem v historii NHL, jenž v jedné sezóně vstřelil čtyři vítězné branky v prodloužení. Dne 23. února 2016 je úctyhodná série skončila (zastavila se tedy na 15 zápasech), když mu v utkání s Carolinou nepomohl ani nejvyšší čas na ledě v sezóně (25 minut a 17 sekund).  Svou nováčkovskou sezónu dokončil ziskem 46 bodů v 64 zápasech, byl vybrán do Nováčkovského týmu NHL a skončil na druhém místě o ocenění Calder Memorial Trophy pro nejlepšího nováčka sezóny.

Shayne Gostisbehere (* 20. dubna 1993, Pembroke Pines, Florida) je americký hokejový obránce hrající v severoamerické National Hockey League (NHL) za tým Philadelphia Flyers, který ho v roce 2012 draftoval ze 78. pozice.


Základní informace.

Visutý most převádí novou dálnici Gebze-Orhangazi-Izmir přes Izmitský záliv v Marmarském moři v na severozápadě Turecka. Realizace nové dálnice Gebze-Orhangazi-Izmir byla zadána v září 2010 státním úřadem Turkish State General Directorate of Highways společnosti “OTOYOL YATIRIM ve İŞLETME A.Ş.”, která je tvořena společnostmi Nurol, Ozaltin, Makyol, Astaldi a Gocay, v režimu projektu Build-Operate-Transfer (BOT). Joint Venture NOMAYG bylo vytvořeno stejnými pěti společnostmi jako OTOYOL v režimu EPC za účelem výstavby 420 km dlouhé trasy silnice včetně visutého mostu v Izmitském zálivu. Veřejná zakázka na stavbu mostu byla vypsána v roce 2010.  Fugro provedlo geotechnický průzkum v listopadu 2010 až dubnu 2011 na základě smlouvy s OTOYOL AS. Cílem průzkumu bylo stanovení místních rizik selhání, geologie a podmínek v místě základů a budoucího staveniště mostu. V červenci 2011 byla uzavřena smlouva se sdružením IHI Infrastructure System a Itochu jako zhotoviteli v režimu EPC. Projektová dokumentace byla zhotovena společností COWI, IHI-ITOCHU působila jako dozor a HALCROW bylo zadáno nezávislé ověření projektu.  Visutý most Osmana Gaziho je spojitý most se třemi poli. Hlavní pole má délku 1 550 metrů a společně se dvěma přístupovými poli je v době svého dokončení v roce 2016 čtvrtým nejdelším visutým mostem na světě.

Výstavba.

Založení pylonů.

Pro založení pylonů byly v suchém doku v hloubce -7,8 m částečně sestaveny dva kesony.  Než se dokončily kesony, byl v místě základů vybagrován prostor o rozloze 87 x 74 m, s hloubkou až pět metrů. Pro zlepšení základové půdy bylo pod vodou pomocí hydraulického beranidla do podloží vetknuto cca 195 pilotů o průměru 2 metry a s délkou až 35 m. Roznášecí štěrkové lože bylo vytvořeno pomocí betonářské roury osazené na člunu s plovoucím jeřábem a povrch štěrku byl vyrovnán speciálně vyrobeným hydromechanickým vyrovnávacím zařízením.

Ocelové pylony.

252 metrů vysoké pylony ve tvaru H jsou tvořeny plnostěnnou konstrukcí, vyrobenou z oceli s ohledem na vysokou odolnost na seizmicitu a požadavky na krátký čas výstavby. Pro stojky i příčníky jsou použity uzavřené komorové průřezy. Od založení po sedla kabelů jsou pylony tvořeny jednokomorovým průřezem. Příčle spojující stojky pylonů mají délku 30,1 m v horní části a 36,2 m v dolní části. Stojky pylonů mají příčný rozměr 7 x 8 m ve výšce +10,075 m a 7 x 7 m ve výšce +245,500 m. Každá stojka pylonu je s ohledem na nosnost jeřábu rozdělena na 22 segmentů. Segmenty č. 1 – 11 a spodní příčel byly instalovány pomocí plovoucích jeřábů, segmenty č. 12 – 22 a horní příčel byly osazeny pomocí samošplhacího jeřábu osazeného na podpůrné konstrukci připevněné ke spodní příčli.

Instalace lan.

Hlavní visuté lano je tvořeno 110 předem vyrobenými rovnoběžnými pramenci (PPWS). V hlavním poli je každý pramenec spleten ze 127 drátů o průměru 5,91 mm s pevností 1 760 MPa. Dva totožné pramence jsou navíc přidány v krajních polích.  Pro zavěšení hlavního visutého lana byla zhotovena lávka ("catwalk"), vybavená systémem pro navíjení lana.  PPWS byly tímto systémem navíjeny, následně připevněny k předpínacímu zařízení v každém sedle pylonu, připojeny k příčným deskám v místě jejich ukotvení a rektifikovány pro dosažení navrhované délky a průhybu.  Po dokončení montáže pramenců PPWS byly visuté kabely uspořádány do požadovaného kruhového tvaru se specifikovaným stupněm mezerovitosti. Uspořádání bylo provedeno nejprve jednoduchým nástrojem, posléze zpevňovacím strojem. Následně byly upevněny svorky na lanech a závěsy pomocí speciálního zařízení, které pojíždí po visutém laně.

Mostovka.

Zavěšená mostovka, tvořená aerodynamickým ortotropním komorovým nosníkem s 2,8 m širokou inspekční lávkou na obou stranách, je 30,1 m široká a 4,75 m vysoká. Spojitá zavěšená mostovka celkové délky 2 682 m je podepřena příčně v místě pylonů a na svém konci. Svisle je podepřena lany a na krajních opěrách.  Práce pokračovaly svařováním mostovky, izolací a pokládáním asfaltového povrchu a elektrickými instalacemi. Most byl otevřen pro dopravu 30. června 2016.

Slavnostní ceremoniál.

21. dubna 2016 byl vyzdvižen a připevněn poslední segment mostovky s následným slavnostním ceremoniálem za účasti tureckého prezidenta Recepa Tayyipa Erdoğana a tehdejšího ministerského předsedy Ahmeta Davutoğlu. Tito dva politici pak jako první přejeli přes most, řidičem automobilu byl Erdoğan. V rámci ceremoniálu oznámil Erdoğan, že se most bude jmenovat podle tureckého vůdce Osmana I. Gaziho.

Rychlostní rekord.

Čtyřnásobný mistr světa supersportů Kenan Sofuoğlu z Turecka dosáhl v ranních hodinách 30. června 2016 před oficiálním otevřením mostu pro dopravu rychlostního světového rekordu na motocyklu. Překonal vzdálenost 1,5 km za pouhých 26 sekund a dosáhl na svém motocyklu typu Kawasaki H2R maximální rychlosti 400 km/h, což je podle výrobce vůbec nejvyšší možná rychlost.

Most Osmana Gaziho (,, dříve ) je most přes východní cíp Marmarského moře u města İzmit v Turecku. Jedná se o čtvrtý nejdelší visutý most na světě. Pro dopravu byl otevřen 30. června 2016.


Mládí a vzdělání.

Narodil se v lednu 1966 v Záhřebu, tehdejší metropoli jedné ze svazových jugoslávských republik – Socialistické republice Chorvatsko, do rodiny Đurđeho a Dany Oreškovićových. Dva roky po narození přesídlil s rodiči do ontarijského Hamiltonu v Kanadě. Obor chemie zakončil v roce 1989 na McMasterově univerzitě. O dva roky později absolvoval na stejné vysoké škole studijní program Master of Business Administration (MBA) v oborech finance a informační systémy.

Předseda vlády.

Parlamentní volby v listopadu 2015 přinesly patovou situaci, kdy žádná ze stran nezískala v jednokomorovém parlamentu (Saboru) většinu 76 ze 151 poslanců a ani koaliční jednání nevedla k ustavení funkčního spojenectví.  Opakování voleb zabránila dohoda zveřejněná 23. prosince 2015, v níž přistoupila vítězná Vlastenecká koalice (59 mandátů), vedená konzervativním Chorvatským demokratickým společenstvím (HDZ), na shodu s proreformním Mostem (Most nezavisnih lista, 19 mandátů). Nově sestavený kabinet v čele s nestranickým premiérem měl za cíl zahájit reformy, které by do země přitáhly investice a snížily státní dluh.  Téhož dne, 23. prosince, prezidentka Kolinda Grabarová Kitarovićová oznámila, že jí nominant na premiéra Orešković doručil pověření 78 poslanců, v jehož důsledku se jej rozhodla jmenovat a pověřit sestavením kabinetu. Poslední možný den 30denní lhůty, 22. ledna 2016, získala Oreškovićova vláda důvěru parlamentu, když ji podpořilo 83 poslanců, 61 se vyslovilo proti a 5 se zdrželo. Vedle nestraníků byla složena ze dvou koaličních partnerů HDZ a Mostu v poměru 12:5:5 (HDZ:Most:nestraníci). Již šest dní po jmenování rezignoval ministr válečných veteránů Mijo Crnoja, kterého nahradil Tomo Medved.

Soukromý život.

Orešković se oženil se Sanjou Dujmovićovou Oreškovićovou, ženou v domácnosti, s níž má dvě dcery a dva syny. Vlastní chorvatské i kanadské občanství. Z Kanady se do rodné země vrátil v roce 2009. Terčem vtipů na sociálních sítích, i kritiky komentátorů, se stala jeho ne zcela moderní chorvatština s přízvukem.

Tihomir „Tim“ Orešković (výslovnost: ; narozený 1. ledna 1966 Záhřeb) je chorvatsko-kanadský podnikatel a politik, mezi lednem až říjnem 2016 předseda vlády Chorvatska. Představoval první bezpartijní osobu v tomto úřadu i první, která většinu předchozího života strávila v zahraničí.


Přípravy.

Po překročení Dněpru Rudou armádou bylo vytvořeno několik předmostí. Sovětská strana se pokoušela zaútočit na Kyjev od bukrynského předmostí, ležícího asi 100 km jižně, avšak neúspěšně. Proto se rozhodla pro lest. Sověti na předmostí umístili dřevěné makety tanků, děla vedla rušivou palbu, měnila stanoviště, vysílalo se z více radiostanic a vytvářel se tak dojem příprav na útok. Jednotky určené k útoku na Kyjev se v utajení přesunuly na předmostí u vesnice Ljutěž, odkud byl veden nečekaný útok. Československá brigáda se na ljutěžské předmostí přepravila v noci z 22. na 23. října, jako záloha 38. armády. Na žádost velitele brigády, plk. L. Svobody, byla jednotka zařazena pod 51. střelecký sbor a nasazena ve směru hlavního útoku. Původní termín útoku 1. listopad se nepodařilo dodržet, sovětské hlavní velení trvalo na osvobození Kyjeva do 7. listopadu, což bylo výročním datem největšího sovětského svátku – VŘSR.

Bitva.

Dělostřelecká příprava k sovětskému útoku byla zahájena 3. listopadu v 8 hodin a trvala spolu s leteckými nálety na přední okraj německé obrany 40 minut. Přípravy se zúčastnily i houfnice 1. dělostřeleckého oddílu čs. brigády. K prolomení nepřátelské obrany byla poprvé soustředěna mohutná dělostřelecká síla – přes 350 děl na jeden kilometr fronty. „Díky mohutnému soustředění sovětských vojsk a bojové techniky se podařilo v prostoru průlomu v pásmu činnosti 38. armády vytvořit značnou přesilu a to v živé síle až trojnásobnou, v dělostřelectvu téměř pětinásobnou a v tancích devítinásobnou. Velení 1.ukrajinského frontu se rozhodlo vést hlavní úder silami 38. armády na jih, prolomit obranu nepřítele, a pak zasazením rychlých svazků bojovat v jihozápadním směru obejít Kyjev ze západu a osvobodit hlavní město Ukrajiny.“ První pásmo německé obrany přestalo prakticky existovat, avšak Němcům se podařilo jednotky stáhnout do pásma druhého. Rudá armáda postoupila první den o 10 kilometrů, další útok pokračoval 4. listopadu, kdy dokázali Sověti vytvořit v místech úderů až desetinásobnou převahu a jejich vojska tak bez obtíží prolomila německou obranu. V tomto okamžiku německé vedení rezignovalo na obranu Kyjeva a jeho hlavním úkolem bylo stažení bojeschopných jednotek pod krytím zadních sledů, zadržujících v připravených opevněních útoky sovětských vojsk. Nasazením sovětských tanků generála Rybalka a jejich průlom západně od města večer 4. listopadu rozhodl o osvobození Kyjeva.

Průběh nasazení 1.čs. samostatné brigády v SSSR v bitvě o Kyjev.

Příjezd na frontu.

Dne 30.9.1943 byl zahájen přesun 1.čs.samostatné brigády v SSSR z Novochoperské stanice Priluki, vzdálené asi 100 km východně od Kyjeva. „Stav brigády ke 30.9.1943: 105 důstojníků, 27 rotmistrů, 869 poddůstojníků, 2134 vojínů, 174 příslušníků Rudé armády – celkem 3309 mužů, 410 koní, 10 středních tanků T-34, 10 lehkých tanků T-70, 10 obrněných aut BA-64, 6 houfnic 122 mm, 12 protitankových kanónů 76mm, 10 KPÚV 45 mm, 4 DPL 37mm (Automatický protiletadlový kanón vz. 39), 12 minometů 82mm, 18 minometů 50mm, 7 VKPL, 24 těžkých kulometů, 86 lehkých kulometů, 43 PTP (protitanková samonabíjecí puška vz. 1941), 467 automatů PPŠ, 2133 automatických pušek AVT, 25 snajperských pušek, 26 radiostanic, 18 osobních aut, 195 aut tažných, speciálních a nákladních, 27 motocyklů."  První ztráty byly 12. října 1943, kdy německé letectvo bombardovalo vlakový transport v prostoru železniční stanice Jachnovščina. Celkem při náletu zahynulo 57 vojáků a zraněno bylo 54 vojáků, převážně dělostřelci. 12.-17. října 1943 se brigáda soustředila asi 50 km východně od Kyjeva.

Bojový postup brigády.

18.-22. října 1943 se brigáda přesunula k východnímu břehu Dněpru.  V noci z 22. na 23. října 1943 překročila brigáda Dněpr po improvizovaném mostě a zaujala postavení na Ljutěžském předmostí, severně od Kyjeva, jako záloha (druhosledová jednotka) velitele 38. armády generálporučíka K.S.Moskalenka. Brigáda měla za úkol nedovolit nepříteli vyjít na přepravu přes Dněpr u Svaromě. Brigáda byla připravena k útokům na Borki, Demidovo, Guta Mežigorskaja.  3. listopadu 1943 v 8:00 ráno byla zahájena ofenzíva na Kyjev. 1. dělostřelecký oddíl čs. brigády pod velením kpt. I. Pazderky se zúčastnil dělostřelecké přípravy průlomu nepřátelského obranného postavení. Původně měla být brigáda nasazena jako záloha 38. armády do druhého sledu s úkolem chránit pravý bok 38. armády. Velitel 1. čs. samostatné brigády plk. L. Svoboda se zasazením do druhého sledu nesouhlasil a žádal o začlenění brigády do prvního sledu a na směru hlavního úderu. "„Nesouhlasíme s úkolem postupovat ve druhém sledu a jen chránit pravé křídlo vaší 38. armády. Jdeme na Kyjev (...) Útok na Kyjev je v jádru útokem na nepřátelské postavení před Prahou. Váš boj je naším bojem, není nás mnoho, ale jsme tu s Vámi – bok po boku. Není proto možné, abyste táhli káru války sami a my se jen vozili. Chceme útočit v prvním sledu. Generál Čibisov ukazuje na mapu: „Prosím, vyberte si sám směr útoku.“ Ukazuji mu na operační mapě, kde bychom chtěli být nasazeni. „To ovšem je směr hlavního úderu!“ Říká gen. Čibisov. „Uvědomuji si to“, odpovídám. „Ale prokážete-li nám tu důvěru, my nezklameme. Svůj úkol bychom se ctí splnili.“ Generál Čibisov posléze souhlasil s výhradou, nebude-li mít námitky velitelství frontu.“" Velitel brigády plk. L. Svoboda před bojem osobně objížděl jednotlivé jednotky brigády, aby promluvil s jejich příslušníky. "„Vojáci, boj o hlavní město sovětské Ukrajiny, o Kyjev, byl zahájen. Bude to boj historický, neboť zasadí německé armádě jeden z největších a posledních úderů. Můžeme být šťastni, že se jej účastníme. Náš národ nám ukládá, abychom o Kyjev bojovali tak, jako bychom bojovali o Prahu, o Brno, o Bratislavu, Košice.“"  Ze 3. na 4 listopadu se přesunula brigáda do lesa západně od Vyšgorodu, odkud měla spolu s 240. pěší divizí likvidovat úporně bránícího se nepřítele. K útoku nedošlo, nepřítel Vyšgorod vyklidil.  4. listopadu 1943 velitel 51. střeleckého sboru, generálmajor P.Avděnko, „vydal rozkaz útočit na nepřítele, který ustupoval k Vyšgorodu a k večeru 4. listopadu 1943 ovládnout severovýchodní okraj města v předmostí Priorka. Po opětovné dělostřelecké přípravě vyrazila sovětská vojska a rychle vnikla do nepřátelských obranných postavení. V této situaci zasadil velitel 1.ukrajinského frontu gen.arm. N.F. Vatutin do bojů 3. gardovou tankovou armádu, jejíž svazky obešly ze západu nepřátelská vojska bránící Kyjev. V 16 hodin se podařilo sovětským vojákům obsadit dětské sanatorium. Nepřítel se však urputně bránil a podnikal řadu zuřivých protiútoků. Do boje zasáhly i průzkumné jednotky 1. polního praporu pod velením pplk. J. Nováka (zástupce npor. J. Dočkal, kpt. J. Kholl) a 2. polního praporu pod velením mjr. M. Kukly (zástupce kpt. O. Záhora). Vzhledem k tomu, že se Němcům podařilo po uskutečněném protiútoku proniknout do sovětských obranných postaveních, vyslali velitelé našich praporů svůj průzkum s cílem upřesnit nastalou situaci. Při této průzkumné akci ale došlo k prudké srážce s nepřítelem. Sovětským vojskům se podařilo úkoly splnit a zahájili boje v předměstí Kyjeva." Velitel frontu arm.gen. N. F. Vatutin na žádost plk. L. Svobody přidělil brigádu k 51. sboru na směru hlavního úderu. Velitel čs. brigády obdržel rozkaz k útoku, který byl rozpracován do pěti postupných cílů: 1) Jižní okraj lesa, jižně od dětského sanatoria. 2) Sovchoz a kóta 173,6 na okraji Kyjeva. 3) Barákový tábor Syrec. 4) Železniční trať od Kino závodu. 5) Armádní učiliště uprostřed města. Vzdálenost z východiště útoku k poslednímu cíli byla 10 km. S tímto rozkazem pak byli seznámeni všichni příslušníci brigády, kterým byli stanoveny cíle jejich činnosti.  5. listopadu 1943 časně ráno zaujala brigáda východiště k útoku na Kyjev v oblasti dětského sanatoria. Část pěchoty brigády odráží se sovětskými jednotkami Německý protiútok od předmostí Priorky na dětské sanatorium. „ Potom už se scházejí velitelé útvarů, abych jim osobně zakreslil do map směr útoku a pět postupných cílů pro tento den.“ V osm hodin zahájilo sovětské dělostřelectvo spolu s letectvem palebnou přípravu k útoku. Do této dělostřelecké přípravy zasáhli i příslušníci 1. dělostřeleckého oddílu (kpt. I. Pazderka). Přesnou palbou zničil oddíl celou řadu nepřátelských obranných objektů, dvě nepřátelské baterie, jednu kanónovou a jednu minometnou baterii a také velké množství živé síly. V 11:30 vyráží brigáda do útoku. Sousedé zprava 136. pěší divize, zleva 240. pěší divize.  ’’„Velitel brigády (plk. L.Svoboda) se mnou (kpt.L,Novák, přednosta 1. oddělení štábu) a s přednostou 2. oddělení (npor. L.Engelem), s radiostanicí a telefonním rojem vyrazil ihned za pěchotou (pěšky) a řídil osobně útok – nebyl vůbec k udržení a chtěl být v Kyjevu první (to se mu také povedlo), takže jsme několikrát vlezli do minometných a dělostřeleckých paleb, řízených na první sledy pěchoty a tanků.“’’  Nepřítel se zuřivě bránil. Brigáda postupovala v součinnosti se sousedícími jednotkami vpřed a likvidovala nepřátelský odpor. Ve 12:30 již vyráží brigáda z prvního postupného cíle a ve 13 hodin bylo dosaženo druhého postupného cíle a jednotky postupovaly dál. Čs. tankistům pod velením npor. G. Krautstengela (Krátkého) se podařilo za pomocí pěchoty a ženistů 1. polního praporu (ženijní důstojníci brigády: npor. J. Zhor a npor. V. Kovařík, velitel ženijní čety tankového praporu čet. Ivan Božuk) překonat protitankový příkop. Koordinovaný útok brigády se zkomplikoval ve 14 hodin, kdy v důsledku opožďování sovětského souseda si byl nucen 2. prapor krýt své levé křídlo sám. V tomto okamžiku přešlo velení na střední důstojnické kádry, ovládající útok na ohniskovou obranu nepřítele. Československé tanky s výsadkem obcházely jednotlivé opěrné body, které pak likvidovali pěšáci za pomoci dělostřelců.  Při svém postupu se jednotky čs. brigády dostaly až k mostu, který Němci podminovali. Společným úsilím tankistů a samopalníků tankového praporu, kteří pronikli až do nepřátelského týlu, se podařilo zničit odpor nepřítele a most zachránit. Záchranou mostu se vytvořila příhodná situace, které čs. a sovětští vojáci využili a pronikli ve 14:50 do ulic Kyjeva. Boje zesílily, Němci přeměnili řadu domů a objektů pro účely své obrany a snažili se zabránit nebo zpomalit postup našich a sovětských jednotek. V 15:00 započal boj v předměstí Kyjeva ve směru závodu „Bolševik“. Společně s tanky vnikla do Kyjeva 1. a 2. zesílená rota jako boční zajištění. Rozpoutal se těžký pouliční boj. Své hrdinství prokázali samopalníci tankového praporu, pod velením por. Antonína Sochora, a tankisté podporučíka Josefa Buršíka a podporučíka Richarda Tesaříka. Naše tankisty doprovázely dvě kyjevské odbojářky, Olga Kučerová a Lýdie Uvarenková, které upozornily velitelský tank ŽIŽKA (pod velením ppor. Josefa Buršíka) na postavení nepřítele. Úsilí útočících jednotek, přineslo velký úspěch pod soustředěným tlakem byl nepřítel donucen k ústupu a opouštěl jedno obranné postavení za druhým. Kolem 18 hodiny dosáhly jednotky 1. polního praporu (pod velením pplk. J. Nováka, zástupci - npor. J. Dočkal a kpt. J. Khol) a tankového praporu (rota T-34/76 ppor J. Buršíka a rota T-70M ppor R. Tesaříka) s motorizovanými samopalníky por. Antonína Sochora pátého konečného postupného cíle – nádraží Kyjev a armádní učiliště uprostřed města. V noci se k nim přidala i samopalnická četa druhého praporu pod velením rtm. O. Kvapila, která se odtrhla od svého praporu a postoupila daleko vpřed. V pozdních večerních hodinách postoupil přes silnou obranu nepřítele do středu města také 2. polní prapor (pod velením mjr. M. Kukly, zástupce kpt. O. Záhora). Po dosažení stanovené čáry se pěší jednotky zakopaly a vytvořily kruhovou obranu. Plk. L. Svoboda se přemístil se svým štábem (zástupce velitele brigády pplk. V. Přikryl, náčelník štábu škpt. B. Lomský a přednostové prvního až sedmého oddělení kpt. L. Novák, npor. L. Engel, npor. M. Šmoldas, škpt. J. Koutný, npor. F. Skokan, kpt. R. Kantorek a npor. M. Bachrach) do Volejkova, kde od velitele 51. střeleckého sboru dostal rozkaz pokračovat v útoku hned ráno v 6:00 6. listopadu 1943. „Němci však, když zjistili, že jim Rybalkovy tanky odřezávají všechny ústupové cesty, se snaží uprchnout, ale před tím chtějí město zničit. Smrtelné nebezpečí nad Kyjevem, už nejde o hodiny, ale o minuty. Proto se nezastavujeme; ostatně ve 24:00 mě volá nový velitel 38. armády generálplukovník Moskalenko a (...) nařizuje telefonicky: „pokračujte v útoku... Nedívejte se nalevo ani napravo a postupujte vpřed tak, aby do do svítání 6. listopadu 1943 byl Kyjev osvobozen!“  6. listopadu 1943,„Tanky, samopalníci a ženisté vyrazili k poslednímu útoku v 02:00; posledních 11 km cestou ohně, řítících se stěn a střech, poslední dělové rány a kulometné dávky tohoto vyčerpávajícího, ale skvělého útoku.“ při kterém českoslovenští vojáci jako první dosáhli centra Kyjeva a v 7 hodin břehu Dněpru. Ústupová cesta, zbývající ještě do té chvíle nepříteli, je přeťata. Dopoledne se pak brigáda přesunuje na předměstí Sofijevskou Borščagovku. Kyjev byl osvobozen.

Dohra.

Od 7. listopadu 1943 do 8. března 1944 byla brigáda nasazena v operacích u Čerňachova, Komuny Čajky a chutoru Petrivka, v prostoru Vasilkova, v Žitomirsko-berdičevské operaci. Osvobozovala Rudu, Bílou Cerkev. Bránila severní břeh řeky Horní Tikič. Útočila na předmostí u Ostrožan. Byla nasazena na klíčovém úseku v obranných bojích u Žaškova v rámci koruň-ševčenkovské operace. Českoslovenští vojáci se při bitvě o Kyjev, ale i při následných bojích ukázali v tom nejlepším světle. Nejenže dokázali pružně reagovat na vzniklou situaci, ale prokázali též vynikající výcvik a dobrou úroveň vedení boje. Při dobývání Kyjeva měli centrum podle plánu obsadit tanky sovětského generálporučíka Kravčenka, ovšem Čechoslováci byli rychlejší.

Vyznamenání.

Nejvyšší sovět SSSR udělil brigádě Řád Suvorova II. stupně a Řád Bohdana Chmelnického I. stupně.  21. prosince 1943 Nejvyšší sovět SSSR jmenoval tři bojovníky čs. brigády Hrdiny Sovětského svazu a udělil jim Řád Lenina: poručík Josef Buršík a podporučíci Antonín Sochor a Richard Tesařík. Dále udělil 139 sovětských řádů a medailí.  Náčelník štábu tankového praporu nadporučík V. Janko a velitel čety samopalníků podporučík S. Petras byli vyznamenáni Řádem Lenina.  Dále byly uděleny 4 Řády rudého praporu, 6 Řádů Vlastenecké války I. stupně, 16 Řádů Vlastenecké války II. stupně, 27 Řádů rudé hvězdy, 16 Řádů slávy III. stupně, 31 medailí Za odvahu a 36 medailí Za bojové zásluhy.  Prezident E. Beneš v prosinci 1943 v Moskvě dekoroval bojovou zástavu brigády válečným křížem 1939 a československou medailí Za chrabrost. Československým válečným křížem 1939 vyznamenal 295 příslušníků brigády. 41 vojáků obdrželo vyznamenání in memoriam.  Velitel brigády, plk. L.Svoboda obdržel Řád Suvorova II. stupně a Čs. Válečný kříž 1939.

Bitva o Kyjev (3.–6. listopadu 1943) se uskutečnila v rámci mohutné ofenzívy sovětských vojsk, zvané bitva o Dněpr, která následovala po provedení úspěšných operací v bitvě u Kurska, kdy Rudá armáda přešla do mohutného nástupu a převzala definitivně strategickou iniciativu. Osvobození Kyjeva od německých okupantů se zúčastnila na významném úseku 1. československá samostatná brigáda v SSSR. Osvobození Kyjeva bylo svěřeno 1. ukrajinskému frontu, kterému velel generál armády N.F. Vatutin.


Kariéra.

Pocházel z vedlejší větve starého skotského šlechtického rodu Middletonů, byl synovcem generála a poslance Johna Middletona (1678–1739). Narodil se v Leithu jako druhorozený syn nižšího státního úředníka Roberta Middletona, po matce Helen Dundas byl potomkem významného skotského klanu Dundasů a bratrancem významného státníka 1. vikomta Melvilla. Charles Middleton sloužil u námořnictva od roku 1741 a již v roce 1745 dosáhl hodnosti poručíka. Za sedmileté války bojoval v severní Americe, poté se vyznamenal v Karibiku na Závětrných ostrovech a v roce 1758 dosáhl hodnosti kapitána.  Po sedmileté válce žil v Kentu, kde jeho manželka koupila pozemky, po rodině Bouverie zde získal sídlo "Barham Court". Na počátku války s USA byl v roce 1775 povolán do aktivní služby při ústí Temže do Severního moře, v letech 1778–1790 zastával funkce finančního kontrolora Royal Navy, v roce 1781 získal titul baroneta a v roce 1787 byl povýšen na kontradmirála. V letech 1784–1790 byl členem Dolní sněmovny, kde patřil k toryům a reprezentoval přístav Rochester. V roce 1790 odešel z námořní administrace i z parlamentu. V roce 1794 byl povýšen na viceadmirála a v letech 1794–1795 byl krátce lordem admirality, následně dosáhl hodnosti admirála (1795). V této době se dlouhodobě angažoval v otázce zrušení otroctví, mimo jiné ve spolupráci s W. Wirbeforcem (zákonem z roku 1807 byl zrušen obchod s otroky).  Koncem dubna 1805 byl povolán do Pittovy vlády jako ministr námořnictva. Jmenován byl na návrh rodiny Pittů, s níž byl přes svou manželku vzdáleně spřízněn, ve funkci nahradil svého bratrance vikomta Melvilla, který musel odstoupit kvůli obvinění ze zpronevěry. Charles Middleton byl ve věku 78 let historicky nejstarším ministrem námořnictva, ve funkci ale vyvinul nebývalou aktivitu a byl hlavním strůjcem strategie námořního tažení proti napoleonské Francii, které završil admirál Nelson vítěznou bitvou u Trafalgaru. Po náhlé smrti premiéra Pitta odstoupil s celou vládou, jeho nástupcem ve funkci prvního lorda admirality se stal pozdější premiér Charles Grey, který byl o čtyřicet let mladší než Middleton.  S nástupem do funkce ministra námořnictva se stal zároveň členem Tajné rady a druhý den po převzetí úřadu byl povýšen na barona Barhama s členstvím ve Sněmovně lordů (titul byl odvozen od jeho rodového sídla v Kentu).

Manželství a potomstvo.

V roce 1761 se oženil s Margaret Gambierovou (1730–1792), sestrou admirála Jamese Gambiera (1723–1792) a švagrovou admirála Sira Samuela Cornishe (1715–1770). Z jejich manželství se narodila jediná dcera Diana (1762–1823), dědička baronského titulu provdaná do rodu Noel. Měla čtrnáct dětí a každé z nich obdrželo díky závěti Charlese Middletona 10 000 liber. Z nich Charles Noel (1781–1866) získal titul hraběte z Gainsborough (1841). Jeho potomstvo pak oba tituly nadále užívalo současně, nynějším představitelem rodu je Anthony Baptist Noel, 6. hrabě z Gainsborough a 8. baron Barham (*1950).  Po admirálu Charlesu Middletonovi bylo v 19. a 20. století pojmenováno několik bitevních lodí Royal Navy. Poslední z nich byla "HMS Barham" potopená za druhé světové války.

Charles Middleton, 1. baron Barham ("Charles Middleton, 1st Baron Barham, 1st Baronet Middleton of the Navy") (14. října 1726, Leith, Skotsko – 17. června 1813, Barham Court, Anglie) byl britský admirál. Pocházel ze staré skotské šlechty a v námořnictvu sloužil od patnácti let. Zúčastnil se válek v koloniích a v Evropě, dlouhodobě působil ve správě Royal Navy, byl též poslancem Dolní sněmovny, v roce 1795 dosáhl hodnosti admirála. V letech 1805–1806 byl ministrem námořnictva, v roce 1805 se zároveň s titulem barona stal členem Sněmovny lordů. Mimo jiné proslul svými dlouhodobými aktivitami v otázce zrušení otroctví.


Letadlo.

Stroj sériového čísla (MSN) 7010 byl vyroben v roce 1993 pro společnost Lufthansa CityLine, která jej provozovala až do konce roku 2006 pod registrací D‐ACLE. Pak stroj prošel přestavbou na nákladní letadlo a od roku 2007 s ním létala společnost West Air Sweden pod registrací SE‐DUX. V době nehody měl nalétáno 38 600 letových hodin během více než 31 tisíc cyklů. Kapitán letadla absolvoval 3200 letových hodin, z nich bylo 2016 na tomto typu letadla; první důstojník nalétal 3050 hodin, z nich bylo 900 na tomto typu.

Let.

Nákladní letadlo typu Bombardier CRJ200 odstartovalo z letiště Oslo ve 23:11 hodin místního času k letu do Tromsø a neslo 4,5 tuny pošty. V letové hladině 330 a přibližně ve 23:31 letadlo vydalo signál Mayday předtím, než byla komunikace ztracena a letadlo zmizelo z obrazovek radarů řízení letového provozu. Podle sledovací služby Flightradar24 letadlo ztratilo za 60 sekund výšku 6485 m a dopadlo v 00:18 rychlostí 389 km/h na zem.

Pátrání.

Norské a švédské orgány hledající letadlo objevily trosky ve 03:10 ráno. Místo havárie leží v v nadmořské výšce 1000 m v odlehlé oblasti nedaleko jezera Akkajaure, přibližně 10 kilometrů od norské hranice. Trosky byly roztroušeny v kruhu o poloměru přibližně 50 metrů, z čehož lze usuzovat na prudký pád.

Vyšetřování.

Vyšetřování pádu zahájila švédská komise pro vyšetřování nehod (, "SHK"). Zapisovač letových záznamů (FDR) byl objeven 9. ledna 2016 vážně poničen, stejně tak byly nalezeny poškozené části CVR, část paměti chyběla. Následujícího dne byly, vedle lidských ostatků, nalezeny zbylé části CVR. SHK oznámila 12. ledna, že v tísňovém volání se opakovalo slovo Mayday bez dalších podrobností. 26. ledna SHK oznámila, že dokázala přečíst záznamy CVR i FDR, podrobuje je analýze a ověřuje jejich platnost.  Závěrečnou zprávu "SHK" publikovala 12. prosince 2016, vyšetřovatelé dopěli k těmto závěrům: Nehoda byla způsobena nedostatečnými předpoklady pro zvládnutí selhání redundantního systému. K nehodě přispěla taktéž:

Let West Air Sweden 294 byl nákladní let, který havaroval 8. ledna 2016 na trase z Oslo do Tromsø v Norsku. Přibližně 30 minut po startu bylo po volání Mayday spojení s letadlem ztraceno. Zničené letadlo bylo později nalezeno, v místě pádu byl veliký kráter lemovaný zčernalým sněhem a ohořelé trosky naznačovaly, že letadlo spadlo téměř kolmo.


Příčiny.

Podle aktivistů, kampaň byla zahájena bezprostředně jako odpověď na rozhodnutí Federální celní správy Ruské federace ze dne 14. srpna 2013, kterým byly veškeré ukrajinské exportéry plošně označeny jako "rizikové", což znamenalo blokádu ukrajinských výrobků dovážených do Ruska. Následně se u hranic utvořily dlouhé fronty ze stovek kamionů a nákladních vagonů s ukrajinským zbožím mířícím na ruský trh. Aktivisté také poukazuji, že k rozhodnutí začít kampaň přispěla také řada předchozích "obchodních válek" zahájených Ruskou federaci proti Ukrajině, včetně tzv. "masové války", "syrové války", "čokoládové války".

Průběh.

Na Ukrajině.

Dne 22. srpna 2013 aktivisté uspořádali akci u sídla prezidenta Ukrajiny požadující učinit odvetná opatření vůči Rusku. Kampaň pak pokračovala distribucí letáků, plakátů, nálepek ve vice než 45 městech Ukrajiny. V kampani byla použita karikatura ruské matrjošky. Začátkem Euromajdanu kampaň výrazně ztratila na intenzitě.  Dne 4. března prostřednictvím sociálních síti aktivisté vyhlásili obnovu bojkotu veškerého zboží a služeb, z prodeje kterých těží ruský byznys. Záměrem bylo zamezit proudění finančních prostředků z Ukrajiny do Ruska, kde tyto budou přispívat pro válečnou snahu Ruska. Kampaň tak byla znovu obnovena v souvislosti s Krymskou krizí a Ruskou vojenskou intervencí na východní Ukrajině.  V březnu aktivisté začali uspořádávat "padací" flash moby v supermarketech, kterými nabádali nakupujících nekupovat ruské výrobky, a také bojkotovat ruské čerpací stanice, banky, zábavní představení a koncerty. V květnu 2014 některá kina v Kyjevě, Lvově, Oděse se začali ruské filmové produkci vyhýbat.  V letě 2014 aktivisté začali uspořádávat flash moby a jiné akce v ruských restauracích a kavárnách na Ukrajině.  Na konci srpna 2014 odstartovala občanská kampaň "Bojkotuj ruské filmy" zaměřena proti promítaní ruských filmů a seriálů v ukrajinském media prostoru.  Ke květnu 2014 některé ruské výrobce začali měnit čárové kódy na svých výrobcích z ruských na ukrajinský. Byla vyvinuta aplikace pro Android s názvem "Bojkotuj okupanta", jež pomáhala odhalit výrobky původem z Ruska, zejména ty svůj původ skrývající.

Mezinárodní rozšíření.

Začátkem března 2014 bojkot se rozšířil do jiných zemi, zejména do Běloruska, Lotyšska, Litvy, Estonska, Polska, Moldavska, Gruzie, Spojených států amerických a do České republiky.

Nekupuj ruské! (ukrajinsky Не купуй російське!, někdy také pod názvem Bojkotuj ruské!, ukrajinsky Бойкоту́й росі́йське!) je občanská kampaň ekonomického bojkotu Ruska na Ukrajině. Byla zahájena 14. srpna 2013 jako reakce na dovozní blokády ukrajinského zboží na ruské trhy. Kampaň získala odezvu na sociálních sítích a následně se rozšířila internetem. Aktivisté šířili tuto kampaň prostřednictvím letáků a plakátů na veřejných prostranstvích ve 45 městech Ukrajiny. Přestože začátkem Euromajdanu v listopadu 2014 kampaň ztratila na intenzitě, dne 2. března 2014 byla v souvislosti s Krymskou krizí a pak Ruskou vojenskou intervencí na východní Ukrajině znovu oživena. Organizátorem této kampaně je občanské hnutí Vidsič.


Biografie.

Počátky kariéry (2010–13).

Svou kariéru započal hostováním na písních skupiny Odd Future. Tehdy se také spřátelil s jejich členem Earlem Sweatshirtem, který mu v kariéře hodně pomohl. V prosinci 2011 byla vydána jeho debutová mixtape s názvem "Shyne Coldchain Vol. 1". V říjnu 2012 vydal další mixtape "Winter In Prague", tu produkoval Michael Uzowuru.  V roce 2012 mu Earl Sweatshirt představil rappera Mac Millera. V červnu 2013 vydal Staples třetí mixtape s názvem "Stolen Youth", která byla celá hudebně produkována Millerem pod pseudonymem Larry Fisherman. Poté vystupoval na Millerově turné The Space Migration Tour. V roce 2013 hostoval na Sweatshirtově albu "Doris". To mu pomohlo se proslavit a získat téhož roku smlouvu u společností ARTium a Def Jam.

"Hell Can Wait EP" a "Summertime '06" (2014–15).

V březnu 2014 vydal čtvrtou mixtape s názvem "Shyne Coldchain Vol. 2". Na mixtape se podílel i slavný producent No ID. Také vystupoval na turné Oxymoron World Tour rappera Schoolboye Q. V srpnu 2014 byl vydán videoklip k jeho písni "Blue Suede", která byla také, jako jeho první, umístěna k prodeji na iTunes. Brzy poté následoval singl "Hands Up". V říjnu vydal EP s názvem "Hell Can Wait". EP sklidilo úspěch především u kritiků. Na Metacritic obdrželo skóre 80 ze 100, které se zakládá na osmi recenzích.  Poté začal pracovat na svém debutovém albu. V květnu 2015 vydal první singl "Señorita". Své album s názvem "Summertime '06" vydal v červnu 2015. Jednalo se o dvojalbum s dvaceti písněmi. Úspěch zaznamenalo opět spíše u kritiků. Na Metacritic obdrželo skóre 87 ze 100, které se zakládá na 24 recenzích. V červnu 2015 vydal další dva singly "Get Paid" (ft. Desi Mo) a "Norf Norf". V prodeji album debutovalo na 39. příčce žebříčku Billboard 200 se 14 000 prodanými kusy v první týden prodeje v USA.

"Prima Donna" a "Big Fish Theory".

V únoru 2016 vystupoval na Osheaga Music Festivalu. V srpnu 2016 vydal EP s názvem "Prima Donna". EP se sedmi skladbami bylo opět oceněno kritiky (83 bodů ze 100 na Metacritic), v prodejnosti se umístilo na 50. příčce žebříčku Billboard 200. Produkci EP zajistil především DJ Dahi, hostujícími umělci jsou ASAP Rocky a Kilo Kash.  V květnu 2017 oznámil vydání druhého studiového alba s názvem "Big Fish Theory". Album bylo vydáno v červnu 2017 u nahrávacích společností ARTium Recordings, Blacksmith Records a Def Jam Recordings. Staples na tomto albu experimentuje s prvky elektronické taneční hudby (House music a Detroit techno), které spojuje s hip-hopem. Výsledkem je zvuk avantgardní elektroniky spojený s agresivním rapem využívající prvky techna, dystopických nálad, industriální hudby, abstrakce a G-Funku. Staples znovu sklidil ocenění kritiky (89 bodů ze 100 na agregátoru recenzí Metacritic). Ovšem v prodeji deska zaznamenala podobně nízké tržby, jako jeho předchozí díla – s 25 500 prodanými kusy (včetně streamů) debutovalo na 16. příčce žebříčku Billboard 200.

Vince Staples (* 2. července 1993) je americký rapper. Je členem hiphopového tria Cutthroat Boyz. V roce 2012 vydal mixtape nazvaný "Winter in Prague", jeho producentem byl Michael Uzowuru. V roce 2013 podepsal nahrávací smlouvu s hudebním vydavatelstvím Def Jam Recordings. Roku 2014 vydal první EP nazvané "Hell Can Wait" a následujícího roku pak první řadové album "Summertime '06".


Kvalifikace.

Poček klubů s A-licencí i B-licencí zůstal oproti loňskému ročníků nezměněn. A-licenci má 6 švédských, 6 finských, 4 české, 4 švýcarské a 4 německé a 2 rakouské (z mezinárodní EBEL) zakládající kluby. Dalších 12 klubů, po dvou z každé ze 6 členských lig, získá B-licenci. Počet týmů s licencí C zůstal na čísle deset.  Každá členská liga pak disponuje dvěma B-licencemi, které jsou přiděleny:  Pokud některou z těchto pozic obsadí tým s A-licencí, získá B-licenci klub:

Systém soutěže.

Systém je stejný jako v předešlé sezoně. 48 týmů bude rozlosováno do 16 tříčlenných skupin, ve kterých se střetnou dvakrát každý s každým (celkem 4 kola). Dva nejlepší týmy z každé skupiny postoupí do vyřazovací části.  Play-off se hraje až na finále na dva zápasy (nerozhodné zápasy se neprodlužují) a postupuje mužstvo s nejlepším celkovým skóre. Bude-li po dvou zápasech skóre nerozhodné, rozhodne desetiminutové prodloužení, popřípadě samostatné nájezdy. Finále rozhodne jediný finálový zápas, který v případě remízy po základní hrací době rozhodne dvacetiminutové prodloužení, popřípadě samostatné nájezdy.

Základní část.

Zápasy základních skupin budou probíhat od 16. srpna do 11. září 2016.

Skupina L.

Tabulka.

O postupu Minsku rozhodl větší počet vstřelených branek ve vítězném vzájemném utkání.

Play-off.

Play-off bylo rozlosováno 12.9.2016. Týmy byly losovány do dvojic ze dvou košů. V prvním koši byly vítězové skupin, ve druhém koši týmy z druhých míst. První zápasy prvního kola vyřazovací části proběhnou 4.10.2016.

Pavouk.

Poznámky:

Hokejová liga mistrů 2016/2017 je třetím ročníkem evropské klubové soutěže pořádané akciovou společností Champions Hockey League. Soutěže se zúčastní 48 klubů. V základních skupinách se uskuteční celkem 96 zápasů, ve vyřazovací části se uskuteční celkem 61 zápasů, dohromady tedy bude v celém ročníku odehráno 157 utkání.


Původ.

Ælfgifu se narodila ve vlivné šlechtické rodiny v Mercii. Byla dcerou Ælfhelma, hraběte z Yorku, který zemřel v roce 1006. John z Worcester nazývá jeho ženu Wulfrun, ale je možné, že ji zaměnil s jeho matkou toho jména. Datum narození Ælfgifu není známé. Nápovědou může být pouze datum úmrtí jejího otce (rok 1006), přibližné datum zásnub s Knutem a narození jejích synů (u nichž samotných je těžké tyto data přesně určit). Pravděpodobně se však narodila někdy mezi lety 985 a 995.

Manželství s Knutem.

V roce 1013 provedl dánský král Sven Vidlí vous invazi do severní Anglie. Tamní obyvatelé, z nichž mnoho mělo skandinávský původ, se mu podřídili. Král tehdy oženil svého mladého syna Knuta s Ælfgifu, aby si zajistil jejich loajalitu. Sven byl nakonec přijat jako anglický král, ale zemřel už v únoru 1014, po pěti týdnech vlády. Ethelred II. vyslal armádu, která donutila Knuta vrátit se do Dánska. Podle historika Ian Howarda zanechal svou ženu a malého syna, Sveina Knutssona, u její rodiny. Ta chtěla s Ethelredem udržet mír, ale zároveň nechtěli, aby bylo Ælfgifu a jejímu synovi ublíženo, a tak oba poslali společně s tělem krále Svena do Dánska. Tam podruhé otěhotněla a v roce 1015 nebo 1016 porodila budoucího anglického krále Harolda.  V následující době zřejmě Ælfgifu spravovala některé dánskem dobyté území. Poté, co Knut v roce 1016 dobyl Anglii, oženil se s Emmou Normandskou, vdovou po Ethelredovi II. V té době bylo přípustné odložit jednu manželku a oženit se s jinou ženou. Synové Emmy s Ethelredem Eduard a Alfred a Hardiknut z manželství s Knutem si také nárokovali trůn. Není přesně známo, jak Knutovo druhé manželství ovlivnilo pozici Ælfgifu, ale nejsou důkazy o tom, že by byla zapuzena.

Regentka v Norsku (1030–1035).

Knut poslal Ælfgifu a jejich staršího syna Sveina v roce 1030 vládnout do Norska. Jejich vláda však byla tak tvrdá, že Norové proti ní povstali. Byli ze země vyhnáni v roce 1034 nebo 1035 a Svein krátce poté podlehl v Dánsku podlehl svým zraněním, zřejmě v roce 1036. V Norsku byla známá jako "Álfífa" a je známá svou tvrdou vládou a nařízením vysokých daní.

Po smrti Knuta Velikého (1035).

Knut Veliký zemřel v Shaftesbury v roce 1035. Ælfgifu tehdy byla odhodlaná, že její druhý syn Harold se stane novým anglickým králem. Do Anglie se vrátila nejpozději v roce 1036, zatímco syn Knuta a Emmy Hardiknut byl v Dánsku ve válce s norským králem Magnusem a švédským králem Anundem.  Vlivní angličtí šlechtici preferovali ustanovení Harolda jako přechodného regenta, protože se obávali nepřítomnosti Hardiknuta. Přes odpor královny Emmy a hraběte Godwina z Wessexu, se Harold ujal vlády. Harold odolal snaze o jeho svržení roku 1036 Alfrédem Ethelingem a Eduardem, Emminými syny, které měla s Ethelredem II. Roku 1037 byl "všemi hlasy zvolen králem". Haroldova postava je zahalena určitým tajemnem a někteří historici se domnívají, že skutečným vládcem byla jeho matka Ælfgifu. I když ho arcibiskup canterburský odmítl korunovat, jeho matka dosáhla stabilizace jeho pozice podplacením vlivných šlechticů.  Ælfgifu mizí z historie po Haroldově smrti v roce 1040, není známo, kdy a za jakých okolností zemřela.

Elfgifu/Ælfgifu z Northamptonu (asi 990 – po r. 1040) byla první manželka dánského, norského a anglického krále Knuta Velikého a matka anglického krále Harolda I. (vládl v letech 1035–40). Byla rovněž regentkou Norska v letech 1030 až 1035.


Děj seriálu.

První řada.

Luna Valente (Karol Sevilla) spokojeně žije v Mexiku. Našla si skvělou brigádu, rozváží jídlo na bruslích. Takže může trávit většinu svého volného času tím, co má nejradši: baví se s nejlepším kamarádem Simónem a bruslí po celé Cancúnské promenádě. Lunin život nabere neočekávaný směr, když se s celou rodinou přestěhuje do Argentiny. Stres Luna zahání bruslením a díky nim objeví soutěž Jam & Roller. Na bruslařském stadiónu se také seznámí s okouzlujícím Matteem. Díky svému odhodlání a nadšení se Luna naučí freestylovému bruslení, potká nové kamarády a objeví své pravé já.

Druhá řada.

Prázdniny skončily a každý se vrací domů. Luna dochází k odhalení pravdy s iluzí v její setkání s Matteem. Nikdo nezná tajemství, které Matteo skrývá, ale Luna je ochotna bojovat s větrem a vzduchem, aby to tajemství odhalila. V průběhu času Luna pomáhá Matteovi odhalit jeho pravou vášeň a vyrovnat se s tlakem jeho náročného otce. Ve vile Benson nastává napjatá atmosféra po příjezdu Alfreda, otce paní Sharon, to mění rutinu v přívaly vzpomínek z minulosti. Luna cítí silný soucit s Alfredem, který vypadá natolik podobně. Ámbar, Jasmín, Delfi, Gastón, Ramiro a Matteo tento rok ukončí studium a musí se rozhodnout, jakou cestu se vydají.

Třetí řada.

Teď, když je známa pravá Sól Bensonová, Luna se stává novou dědičkou jmění a život v sídle se radikálně mění. Sharon změní vzhled a identitu. Vrací se s novým jménem a ve spojení s Reyem (Rodrigo Pedreira), který se vrátil do práce, plánuje svou pomstu. Rey pracuje jako dvojitý agent a přidá dalšího spojence, nového domácího zaměstnance, který vstupuje do vily. Luna hledá informace o svých rodičích, minulost se vrací přes své sny a ve vile spojeném s minulostí rodiny Benson se objeví nová tajemství. Sny vedou Lunu do Sharonina pokoje, který byl kdysi pokojem Lili a Bernieho. V této tajemné místnosti se skrývá tajemství o její minulosti a původu, který Luna odhalí s pomocí Niny.  Na začátku se Jam & Roller stává ústředím Red Sharks pod velením Garyho Lópeze (Joaquína Bertholda). Gary ruší tým Rolleru a staví nový, který tvoří Ámbar (Valentina Zenere), Emília (Giovanna Reynaud), Benício (Pasquale di Nuzzo) a Ramiro, nová osa zla. Mezitím se Luna a ostatní členy týmu snaží udržet si své místo v týmu a čelit velkým překážkám a výzvám.

Hudba.

Alba.

Soy Luna.

První album seriálu. Album bylo zveřejněno 26. února 2016. Taktéž se jedná o soundtrack.

Música en Tí.

Druhé soundtrackové album seriálu Soy Luna s názvem Soy Luna: Música en Tí. Album bylo vydáno 26. srpna 2016.

La Vida Es Un Sueño.

Album bylo vydáno 3. března 2017 tedy měsíc před začátkem 2. série v Latinské Americe a z důvodů dostatku písní na turné Soy Luna en Concierto. Album se skládá ze dvou disků po dvanácti písních.

Soy Luna Remixes (AtellaGali Remixes).

"Soy Luna Remixes (AtellaGali Remixes)" je první album remixů tohoto seriálu. Na trh se album dostalo 6. října 2017. Album je komponováno remixy AtellaGali s písněmi z první a druhé série.

Modo Amar.

Je čtvrté soundtrackové album seriálu, které bylo vydáno k prodeji na CD a digitálně 6. dubna 2018. První singlem byla píseň Modo Amar, zveřejněna 23. března 2018 a druhý singl byl Soy Yo, který byl propuštěn 29. března téhož roku.

Soy Luna je argentinský dramatický televizní seriál na způsob telenovely, který měl premiéru 14. března 2016 na Disney Channel Latinská Amerika a na českém Disney Channelu měl premiéru 5. září 2016.


Děj.

Domorodá dívka jménem Rolery nedokáže překonat zvědavost a jde se podívat do Landinu, města kolonistů na pobřeží moře. Když se pak prochází po písčitém břehu, uslyší v mysli naléhavý hlas. Otočí se a vidí na vysokém mostě mužskou postavu, která ji volá k sobě nahoru. Poslechne a běží po kamenných schodech nahoru, zatímco na pobřeží se valí bleskový příliv. Muž jménem Jakob Agat Alterra jí zachránil život, a musel přitom použít zakázanou telepatickou domluvu. Rozloučí se s Rolery a nechá po ní vzkázat Woldovi, vitskému vůdci kmene z Tevaru, že jej další den navštíví.  Jakob Agat Alterra se sejde s náčelníkem Woldem a upozorňuje ho na blížící se nebezpečí, velké stěhování severského národa Gálů, kteří se přesídlují před dlouhou zimou na jih, přičemž cestou plení sídla a osady. Jakob má zprávy, že jsou dobře organizovaní a dobyli již několik opevněných osad, např. Tloknu. Tyto zprávy potvrdili zvědové. Jakob nabízí společný postup proti Gálům, pokud by se vitové a kolonisté spojili a společně bránili severní hranici Askatevaru, Gálové by si raději vybrali jinou cestu. Wold jej vyslechne, ale není příliš nakloněn válečné výpravě před zimou, kdy je nutno zabezpečit sídla. Slíbí, že návrh přednese na kmenové poradě. Na poradě se ostře staví proti spojenectví zejména Ukwet, Woldův vnuk. Oponuje mu Umaksuman, Woldův syn, který je však mladší než Ukwet. Umaksuman Jakobovi věří. Jakob se zamiluje do Rolery, která jeho lásku opětuje. Později je přepaden skupinkou mužů vedených Ukwetem, přežije jen díky intervenci Umaksumana. Rolery jej zraněného dopraví do Landinu, kde se Jakob zotaví a pojme Rolery přes nesouhlas svých spoluobčanů za manželku. Tento incident (jeho napadení) však zostřil vztahy mezi kolonisty a vity, ze společné výpravy sešlo. Umaksuman zabije Ukweta a je vyobcován z kmene.  Velké stěhování začalo. Tevar je přepaden gálskými bojovníky a dobyt. Přestože byl Jakob napaden Tevarany, jde jim se svými muži na pomoc. Podaří se zachránit skupinu domorodců, žen, dětí a nakonec i starého náčelníka Wolda. Jakob narazí i na Umaksumana, který se ukrýval nedaleko sídla. Je zorganizována obrana před gálskými útočníky. Ačkoliv většina z mnohatisícové armády odtáhla na jih, stále ještě zbývá dosti početný voj, který má za úkol obsadit Landin. Ženy, děti a několik mužů (celkem přibližně 500 lidí) je odvedeno do opevnění zvaného Jehlan, které se nachází na ostrově nedaleko Landinu, se kterým ho spojuje široký viadukt. Protože se kolonisté mohou dorozumívat na dálku telepatickým přenosem myšlenek, nejsou tak zcela odříznuti od dění. Zbývající muži, chlapci a několik žen se soustředí na obranu města. Gálové se dostanou přes hradby a obránci se musejí stáhnout na centrální náměstí, kde se opevní a podnikají partyzánské přepady gálských jednotek. Rolery si během obléhání uvědomí, že její muž si uchovává charakter, o svých spoluobčanech, o vitech a dokonce i o Gálech uvažuje jako o lidech, nedělá mezi nimi rozdíly. Vyhladovělí Gálové nakonec obléhání vzdají a odtáhnou. Jakob, který je nyní považován za přirozeného vůdce, nabídne Umaksumanovi a jeho lidu (starý Wold mezitím zemřel), že se mají sami rozhodnout, zda zůstanou s nimi v Landinu nebo odejdou. Pokud odejdou a budou se chtít někdy vrátit, brány města pro ně zůstanou otevřeny. Rolery, která měla být neplodná má naději, že Jakobovi počne syna.

Prostředí.

Werel (neboli Alterra), fiktivní třetí planeta hvězdy Eltanin (γ Draconis) v souhvězdí Draka má jeden měsíc, s nímž tvoří gravitační soustavu obíhající kolem svého středu a který způsobuje na pobřeží až 15 metrový příliv. Jeden oběh trvá 400 dní, což je jedna fáze měsíce (trvá tedy o něco déle než pozemský rok). Planeta s měsícem zároveň obíhá kolem hvězdy Eltanin, tento oběh trvá 60 měsíčních fází neboli 24 000 dní, což je přibližně délka lidského života na Werelu. Lidé na Werelu počítají věk ve fázích měsíce.

Vitové.

Domorodí vitové vytvářejí kmenová společenství. Vzhledem k době oběhu planety kolem hvězdy trvají jednotlivá roční období velmi dlouho, což se projevuje i na populaci obyvatel. Ženy jsou např. v zimním a letním období až na výjimky neplodné. Na zimní období se staví nebo zabezpečují tzv. zimní města - sídla. U vitů je samozřejmostí polygamie, zatímco kolonisté/cizinci dodržují monogamii. Vitové považují kolonisty za cizí element, přestože ti už pobývají na planetě 600 měsíčních cyklů. Na jednu stranu jimi opovrhují (nepovažují je za lidi), na druhou stranu z nich mají strach (připisují jim čarodějnické schopnosti). Vitové mají světlejší pleť.  Vitové žijí v zemi Askatevar v sídlech, některá z nich jsou Tevar, Pernmek, Pekna, Tlokna, Allakskat.

Gálové.

Gálové jsou kočovný národ ze severu, který se vždy při nastávající zimě stěhuje na jih a přitom dobývá a plení sídla vitů. I Gálové mají světlejší pleť.

Kolonisté.

Kolonisté přiletěli na Werel z Terry před 10 werelskými roky (tedy před 600 měsíčními cykly). Terra je součástí Ekumenu (společenství planet, liga světů). Planeta Werel byla kolonizována po vynálezu ansiblu (komunikační zařízení umožňující přenos nadsvětelnou rychlostí) a měla sloužit jako obrana proti tajemnému nepříteli. Ale kontakt s první lodí kolonistů pocházejících výlučně z Terry (Země) byl ztracen. Kolonisté z Terry postavili na pobřeží moře město pojmenované Landin, v němž se usídlili, a snažili se vycházet v dobrém s původními inteligentními obyvateli planety. Poté založili i několik dalších měst na pobřeží, např. severněji kolonii Atlantiku, ale později se začala jejich populace snižovat a zbytek obyvatel se vrátil do Landinu. Kolonisté postupně vymírají. Stále se však řídí zákony uloženými ligou světů, uchovávají je. Jedním z nich je např. kulturní embargo, které zakazuje používat mnohem vyspělejší technologii, než kterou ovládají domorodí obyvatelé. Proto kolonisté nepoužívají např. střelné zbraně. Výjimkou je plyn na vytápění.  Současné dění se odehrává v roce 1 405 ekumenického času. Kolonisté jsou většinou velmi tmavé pleti a netrpí chorobami. Ovládají telepatickou komunikaci. Místní obyvatele nazývají slovem „vitové“.

Planeta exilu (anglicky "Planet of Exile") je vědeckofantastický román americké spisovatelky Ursuly Kroeber Le Guin vydaný americkým nakladatelstvím Ace Books v roce 1966. Dílo náleží do cyklu "Hain". Původně byl román vydán bez předmluvy, autorka ji napsala až pro vydání Harper & Row z roku 1978. Zároveň byla "Planeta exilu" vydána s dalšími romány "Rocannonův svět" a "City of Illusions" v omnibusu "Three Hainish Novels" a tytéž tři díla vyšla opět v roce 1996 v omnibusu "Worlds of Exile and Illusion".


Místo útoku.

Pachatel zaútočil na kolonu armádních vozidel ve chvíli, kdy zrovna stála na červenou na křižovatce 300m od generálního štábu armády a 500m od budovy parlamentu.

Pachatelé.

K atentátu se přihlásila skupina Sokolové osvobození Kurdistánu, dle jejího prohlášení byl pachatelem její člen, turecký Kurd "Zinar Raperin" (*1989) Podle úřadů za útokem ale stojí Kurdská strana pracujících, od které se skupina Sokolové osvobození Kurdistánu dříve oddělila, společně s syrskými kurdskými milicemi YPG a pachatelem měl být syrský Kurd "Salih Neccar". Pachatelství skupinou Sokolové osvobození Kurdistánu má být podle nich jen zástěrkou pro Kurdskou stranu pracujících, která se tak chce krýt před nepříjemnostmi plynoucími ze spáchání atentátu s civilními oběťmi. Úřady zatkli 19. února tři další podezřelé.

Motiv.

Dle prohlášení skupiny Sokolové osvobození Kurdistánu jde o odplatu za turecké bezpečnostní akce v Tureckém Kurdistánu, především ve městě Cizre, kde proběhla v srpnu 2015 osmidenní operace.

Vyšetřování.

Na místo činu se ihned sjelo mnoho sanitek a hasičských vozů a záchranáři začali pomáhat zraněným. Úřady kvůli vyšetřování podobně jako v případech předchozích teroristických útoků ihned vydaly pro média částečné informační embargo, zejména pokud jde o grafické znázornění a fotky z místa činu.

Reakce.

Turecko.

Premiér Ahmet Davutoğlu kvůli incidentu zrušil plánovanou večerní cestu na summit EU, kde měl jednat o uprchlické krizi. Prezident Recep Tayyip Erdoğan útok komentoval slovy, že „překročil morální a lidské hranice“ a že Turecko je odhodláno bojovat proti pachatelům i proti těm, co za nimi stojí. I on zrušil svojí plánovanou cestu, druhý den měl jet do Afghánistánu. Armáda čin označila za „opovrženíhodný a zbabělý“.

Zahraničí.

Solidaritu a soustrast Turecku vyjádřila z Němce kancléřka Angela Merkelová. Podporu a solidaritu Turecku vyjádřil také francouzský prezident François Hollande. Soustrast rodinám obětí a Turecku vyjádřil také generální tajemník NATO Jens Stoltenberg.

17. února 2016 večer došlo k sebevražednému bombovému útoku v Ankaře na kolonu vojenských autobusů, která právě stála na křižovatce na červenou. Při explozi automobilu naloženého výbušninou zahynulo 28 lidí a 61 bylo zraněno.


Život.

9. srpna 1431 byla podepsána manželská smlouva mezi Annou a Amadeem, princem z Piamontu a titulárním princem z Achaey, nejstarším přeživším synem a dědicem Amadea VIII. Savojského (později se stal vzdoropapežem Felixem V.), nicméně, princ zemřel o pouhých dvacet dnů později, 29. srpna.  O pět měsíců později, 1. ledna 1432, byla podepsána druhá manželská smlouva, tentokrát mezi Annou a Ludvíkem Savojským, Amadeovým mladším bratrem a novým dědicem vévodství. Svatba se konala o dva roky později, 12. února 1434 v Chambéry. O několik měsíců později, 7. listopadu, vévoda Amadeus VIII. ponechal vládu svému synu Ludvíkovi, i když oficiálně odstoupil v jeho prospěch teprve tehdy, když byl zvolen vzdoropapežem, v roce 1440.  Annin manžel, který se zajímal více o poezii, než o své vévodství, velmi miloval svou manželku a postupně ji nechal řídit státní záležitosti. Ona, ze stesku po její vlastní zemi, organizovala mnoho hostin pro nejmocnější kyperské pány. Zapůsobila na návštěvníky zdobenými hrady, organizovala slavnosti a nabízela dary hostům, za výdaje, které způsobily hodně protestu mezi rolníky a šlechtici kraje Vaud.  Ke zmírnění některých jejích dluhů, zorganizovala Anna utkání pro jednu ze svých dcer, která byla výhodnou aliancí savojského rodu. V roce 1451, provdala svou desetiletou dceru Šarlotu za francouzského dauphina, budoucího krále Ludvíka XI.  V roce 1452 Anna koupila od Jeanne de Charny Turínské plátno, výměnou za hrad Varambon. O několik let později papež Pavel II. povolil Violantě Francouzské uložit tuto relikvii do hradu Chambéry, ze kterého zvedla věž nad sakristií jako náboženský symbol.

Smrt.

Anna zemřela 11. listopadu 1462 v Ženevě, ve Švýcarsku ve věku 44 let.

Anna Kyperská (nebo Anna z Lusignanu) (24. září 1418-11. listopadu 1462) byla dcera krále Januse Kyperského a Šarloty Bourbonské, a členka věhlasné dynastie Lusignanů. Sňatkem s Ludvíkem Savojským byla savojskou vévodkyní.


Členění.

Areál Muzea J. V. Stalina je tvořen třemi hlavními expozicemi:

Stalinův rodný dům.

Obestavěna řecko-italským pavilónem je malá dřevěná chatrč, kde se Stalin roku 1878 narodil a strávil zde čtyři roky života se svými rodiči. Rodný dům je dvoupokojový. Stalinův otec, místní švec a alkoholik Vissarion Džugašvili si zde pronajal jednu místnost a v suterénu domku provozoval svoji dílnu.

Stalinovo muzeum.

Po vstupních schodech do budovy muzea se návštěvníci dostanou do hlavního sálu, který je tvořen několika místnostmi. Hlavní sál zachycuje dětství a dospívání Josifa, jeho revoluční a ilegální aktivity. Prohlídku provází mnoho obrazů, ilustrací, novinových článků a dobových fotografií, které mají velkou hodnotu. Expozice dále zachycuje Stalinovu spolupráci s Leninem, Velkou říjnovou socialistickou revoluci v roce 1917 a Leninovu smrt v roce 1924. Leninovi se v muzeu dostává většího prostoru. Je zde představeno několik společných fotografických snímků Lenina se Stalinem. Prohlídku doprovází několik Stalinových obrazů, na kterých je vyobrazen s pevným a vizionářským pohledem a návštěvníci také mohou zhlédnout koberce s vytkaným Stalinovým portrétem. Expozice se dále věnuje Velké vlastenecké válce. Velice zajímavé jsou skutečné Stalinovy předměty a osobní věci. Je zde vystavena Stalinova uniforma, dýmka, stolní lampa s popelníkem a tankem, nádobí a rozsáhlé sbírky darů od světových státníků a bolševických přátel. Expozice zahrnuje rekonstrukci Stalinovy pracovny a jeho kancelářského nábytku. V neposlední řadě mohou návštěvníci zhlédnout Stalinovou posmrtnou masku. Nicméně v expozici muzea není žádná kritika Stalinovy osobnosti. Není zde uvedena zmínka k tématu Gulag, hladomoru na Ukrajině, Stalinovým čistkám a jejich obětem jako byl například Nikolaj Bucharin, Sergej M. Kirov, Grigorij Zinovjev, Lev Kameněv, Lev D. Trockij atd.

Stalinův železniční vagón.

Součástí expozice je Stalinův osobní železniční vagón americké vagónky Pullman Company, který je obrněný, váží 83 tuny a byl využíván Stalinem od roku 1941. Byl použit mimo jiné u příležitosti konferencí v Jaltě a v Teheránu. Do muzea byl přivezen v roce 1985 ze železničního depa v Rostově na Donu.

Muzeum Josifa V. Stalina v Gori je muzeum ve městě Gori v regionu Šida Kartli věnované životu J. V. Stalina, vůdce Sovětského svazu, který se v Gori narodil. Stalinovo muzeum se vyskytuje uprostřed města na Stalinově třídě. Muzeum mapuje Stalinův život, od dětství a dospívání Josifa, který chodil na přání své matky do církevní školy, ze které byl posléze vyloučen přes jeho proměnu v mladého revolucionáře a levicového radikála až po funkci generálního tajemníka Komunistické strany Sovětského svazu a jeho smrti v březnu 1953. Při vstupu do muzea je transparent, který varuje návštěvníky: „Toto muzeum je falzifikátem historie. Jedná se o typický příklad sovětské propagandy a jejího pokusu o legitimizaci nejkrvavějšího systému v dějinách.“ J. V. Stalin je významný rodák města Gori a expozice muzea je víceméně oslavou jeho osobnosti. Historické kořeny vzniku muzea se datují do roku 1937. Místní obyvatelé a nadšenci zřejmě uctívali rodný domek, kde se Stalin v roce 1887 narodil a na jeho počest postavili malý přístřešek, který rodný domek chránil a zároveň toto místo tvořilo důstojné vzpomínky na zdejšího rodáka. Muzeum zahájilo svoji činnost po Stalinově smrti v roce 1957. Muzeu se podařilo přežít procesy destalinizace Sovětského svazu, které započal diktátorův nástupce Nikita S. Chruščov. Nikita S. Chruščov odsoudil Stalinův kult osobnosti a jeho zločiny. Všechny jeho sochy byly zničeny, obrazy či portréty odstraněny a historické knihy přepsány. Sovětské úřady zřejmě nechtěly urazit Gruzínce, kteří byli stále hrdí na svého nejslavnějšího rodáka a zároveň bylo město Gori daleko od Moskvy. Po rozpadu Sovětského svazu a v souvislosti s hnutím o gruzínskou nezávislost bylo v roce 1989 uzavřeno, ale později znovu zpřístupněno, takže se stalo populární turistickou atrakcí.


Slovinsko – Praha – Paříž – Lublaň, 1900–1943.

Začátkem roku 1900 se Jakopič dočasně usadil v Lublani. V roce 1902 se přestěhoval do Škofja Loky a v listopadu 1906 se vrátil do Lublaně. V zimním semestru 1903/1904 studoval u Vojtěcha Hynaise v Praze. V letech 1902 až 1906 často maloval v okolí Škofja Loky. Od roku 1903 Jakopič maloval obrazy dokazující, že již dosáhl velmi pokročilé úrovně. Pro jeho novou malbu bylo rozhodující, že již nepoužíval vnější osvětlení podle Ažbeho, ale po expresionistickém způsobu barevné světlo, které zdánlivě vychází z hloubky samotné barvy. Nyní, stejně jako jiní kolegové z Ažbeho školy, zpracovával další francouzské stylové importy. Obzvláštní dojem na ně udělal neoimpresionismus a vehementní malířský rukopis Van Gogha, který z neoimpresionismu vychází. Jakopičovi malířští přátelé následovali tyto vzory a zůstali jim po dlouhou dobu věrní. Byli to mimo jiné Bechtejeff, Burljuk, Grabar nebo Jawlensky.  Jakopičovo pojetí však stylisticky zašlo daleko za hranice toho, co Francouzi původně zamýšleli a praktikovali. Zatímco vynálezci neimpresionismu, Seurat a Signac, netolerovali směs barev na paletě, ale místo toho aplikovali čisté barvy v tečkách na plátno, přičemž se snažili dosáhnout toho, aby se barvy mísily na sítnici oka diváka podle teorií fyzika Eugèna Chevreula, jejich následovníci zásady svých učitelů nebrali příliš vážně. Z předepsaných bodů se staly rovné, zakřivené i meandrující linie, které se propojují s více či méně velkými body a barevnými skvrnami.  Jakopičovy obrazy, jako např "Před lesem" nebo "Slunný kopec", pokud jde o zobrazení předmětu, vystupují jako předchůdci Kandinského abstraktního umění. Jakopič umístil na plátno nesčetné množství barevných skvrn v překrývajících se vrstvách. To v divákovi vyvolává dojem divoké změti barevných konfet, což má za následek téměř abstraktní obraz, na kterém se zdá, že všechny tvary se rozpouštějí.  V roce 1906 Jakopič strávil několik dní v Paříži. Roku 1907 založil soukromou malířskou školu v Lublani, kde zpočátku vyučoval společně s Matejem Sternenem. V roce 1909 nechal na vlastní náklady postavit umělecký pavilon podle plánů architekta Maxe Fabianiho, kde pořádal každoroční výstavy. Mezi lety 1908 a 1914 opakovaně cestoval do Vídně, v roce 1918 do Prahy.  V roce 1938 byl Jakopič jmenován řádným členem nově založené Slovinské akademie věd a umění. V roce 1943 zemřel po dlouhé a vážné nemoci ve svém domě v Lublani.

Rihard Jakopič (12. dubna 1869 Lublaň – 21. dubna 1943 Lublaň) byl slovinský a jugoslávský malíř, průkopník neoimpresionismu ve své vlasti.


Životopis.

Narodila se v kyrgyzském Oši v rodině Krymského Tatara Alima Džamaladinova, který byl z Krymu deportován v roce 1944 a Arménky Galiny Tumašové z Náhorního Karabachu, jejíž rodina byla z Karabachu deportována v rámci boje proti kulakům. Matka pracovala jako učitelka v hudební škole a otec byl pomocný dirigent. Koncem 80. let 20. století se rodina vrátila zpět na Krym.  Na základní umělecké škole se učila hrát na piáno, poté studovala konzervatoř v Simferopolu. Následovalo studium zpěvu na "Čajkovského národní hudební akademii" v Kyjevě.

Hudební kariéra.

Již během studia byla členem jazzové hudební skupiny "Beauty band", kde se také seznámila se svou první hudební producentkou. Po vystudování jí byla nabídnuta stáž v milánské La Scale, zároveň se přihlásila do mezinárodní pěvecké soutěže mladých zpěváků populární hudby Nová vlna. Její ročník v roce 2009 vyhrála na děleném prvním místě. Začala se tedy více věnovat pop-music.  V roce 2010 se s písní "Smile" účastnila ukrajinského národního kvalifikačního kola na Eurovision Song Contest 2011. Ve finále skončila třetí. Následně se však objevily spekulace o manipulacích hlasování vítěze a mělo se konat opakované hlasování. Zde skončila druhá v pořadí, ze soutěže však odstoupila, když nevěřila ani v transparentnost opakovaného hlasování.  V roce 2011 vydala první sólové album "For Every Heart" (obsahující i skladbu "Smile"), v roce 2013 následovalo album "All or Nothing" a v roce 2015 album "Подих". Zahrála si také v několika ukrajinských filmech.  V roce 2016 se opět zúčastnila národního kvalifikačního kola na Eurovision Song Contest 2016 s písní "1944", která pojednávala o krymských Tatarech, kteří byli deportováni sovětským režimem za druhé světové války. Národní kolo vyhrála a následně zvítězila i na samotné Eurovision Song Contest. Píseň svou tematikou vzbudila velké kontroverze. Džamala se tak ocitla na hraně pravidel, která nedovolují písně s politickým obsahem, přesto jí bylo povoleno píseň zpívat a byla úspěšná.  Po jejím vítězství jí ukrajinský prezident Petro Porošenko udělil titul národní umělkyně.

Jamala či Džamala, vlastním jménem Susana Džamaladinovová (ukrajinsky: Суса́на Алі́мівна Джамаладі́нова, 27. srpna 1983, Oš, Kyrgyzská SSR, Sovětský svaz) je ukrajinská zpěvačka krymskotatarského a po matce arménského původu. V roce 2016 se stala vítězkou 61. ročníku Eurovision Song Contest.


Vznik a vývoj.

Letoun byl navržen v odpověď na požadavek Polského letectva z roku 1931 na nový letoun pro základní vývik konstrukční skupinou RWD tvořenou Stanisławem Rogalskim, Stanisławem Wigurou a Jerzym Drzewieckim. První prototyp, imatrikulovaný "SP-AKL", byl zalétán koncem roku 1932. Typ, u kterého byla oceňována stabilita a snadná pilotáž, ve výběrovém řízení na nový standardní stroj pro základní pilotní výcvik zvítězil nad dvouplošníky PZL-5bis a Bartel BM-4h.  Jelikož letecké dílny Doświadczalne Warsztaty Lotnicze (DWL) – obvyklý výrobce strojů kanceláře RWD – měly jen omezenou výrobní kapacitu, rozhodly polské vojenské orgány o zadání zakázky na sériovou výrobu státní letecké továrně Podlaska Wytwórnia Samolotów (PWS), výměnou za úhradu nákladů DWL na vývoj a stavbu prototypů. V závodě DWL pak probíhala malosériová výroba RWD-8 pro civilní letectví, zatímco podnik PWS typ vyráběl pro potřeby vojenského letectva i zákazníky z civilního sektoru. První zde vyrobený letoun vzlétl v září 1934 a stroje z produkce PWS, označené RWD-8 pws, se od originálních RWD-8 dwl odlišovaly některými drobnými detaily konstrukce, například užšími tlumiči podvozkových noh a o něco vyšší hmotností a následně o něco nižší dosažitelnou maximální rychlostí. Kromě standardního provedení vzniklo i padesát exemplářů RWD-8a pws s dodatečnou palivovou nádrží o objemu 95 l v zesíleném centroplánu křídla a prodlouženým doletem. Menší série byla vybavena clonou přetahovatelnou přes zadní kokpit, umožňující výcvik v létání bez vidu. Stroj také mohl být vybaven rámem nesoucí hák pro vlekání sportovních kluzáků. Dalším vývojem typu vznikl RWD-17, specializovaný stroj pro akrobatický výcvik.  Do ukončení výroby na konci roku 1938 bylo vyrobeno přes 550 kusů, okolo 80 u firmy DWL a 470 u PWS, čímž se RWD-8 stal nejpočetnějším polským letounem meziválečného období. Práva na licenční výrobu typu byla prodána také do zahraničí. Jeden kus byl postaven v Estonsku a jugoslávská továrna Rogožarski vyrobila tři stroje poháněné československým hvězdicovým motorem Walter NZ-120. Uskutečnil se i prodej licence do Československa, kde ale k zahájení výroby nedošlo.

Technický popis.

RWD-8 byl konvenčně řešený hornoplošník smíšené konstrukce ze dřeva a kovu, potažené částečně plátnem, částečně překližkou. Dvounosníkové křídlo dřevěné konstrukce, nesené vzpěrami nad trupem, se skládalo z centroplánu potaženého překližkou, k němuž byly připojeny vnější části potažené plátnem, které bylo možné sklopit směrem dozadu.  Konstrukce trupu byla svařená z ocelových trubek doplněných dřevěnými tvarovými prvky, s ocasní částí dřevěné konstrukce. Hřbet trupu a kýlovka byly potaženy překližkou, zbytek trupu krylo plátno. Dvoučlenná osádka seděla v otevřených kokpitech tandemového uspořádání, z nichž každý disponoval ovládacími prvky a vlastním větrným štítkem.  Pohonnou jednotku představoval vzduchem chlazený čtyřválcový řadový invertní motor PZ Inż. Junior (licenční verze československého typu Walter Junior), o jmenovitém výkonu 82 kW (110 hp), pohánějící pevnou dvoulistou dřevěnou vrtuli Szomański. Část produkce byla osazena jinými motory srovnatelné kategorie, například de Havilland Gipsy Major nebo PZ Inż. Major 4 a vzniklo i několik kusů s hvězdicovými motory různých typů. Trupová palivová nádž měla objem 75 (u verze RWD-8 pws) nebo 85 litrů (RWD-8 dwl).  Pevný podvozek byl záďového typu, s kluznou patkou na ostruze.

Historie nasazení.

Polské letectvo začalo RWD-8 zařazovat do služby u cvičných jednotek od roku 1934 a stroj brzy dosáhl postavení standardního typu pro základní výcvik. V listopadu 1938 mělo vojenské letectvo ve stavu celkem 349 kusů. Typ byl také široce rozšířen v polském civilním letectví, zejména v aeroklubech, pro které bylo více než 80 strojů zakoupeno z veřejných sbírek, kde kromě výcviku pilotů sloužily také k turistickému a sportovnímu létání.  Menší počet byl exportován: tři kusy byly vyvezeny do Palestiny a po jednom do Brazílie, Maroka a Španělska. Jeden kus byl licenčně postaven v Estonsku, kde byl užíván s imatrikulací "ES-RWD", a jugoslávská továrna Rogožarski vyrobila tři stroje odlišující se pohonem hvězdicovými motory.  Během španělské občanské války byl nejméně jeden RWD-8 dovezen do Španělska přes Portugalsko a nasazen na straně povstalců jako cvičný a průzkumný.  V době nacistického vpádu do Polska v září 1939 byly RWD-8 užívány ve výzbroji dvanácti tříletounových spojovacích rojů () přidělených jednotkám pozemních sil. Došlo i k mobilizaci okolo 60 strojů civilních uživatelů, které byly zařazeny do improvizovaných spojovacích jednotek. Výhodou typu byla schopnost krátkého vzletu a přistání na neupravených plochách, ale nasazení v boji bylo pro osádky těchto neozbrojených strojů nebezpečné. RWD-8 přidělené operační skupině „Polesie“ byly posledními polskými letouny vzlétnuvšími v roce 1939 k bojové akci. Během bitvy o Kock prováděly průzkum a někdy svrhávaly ruční granáty. Poslední takový bojový let vykonala 4. října osádka složená z kapitána Edmunda Piorunkiewicze a poručíka Józefa Wodnickiho.  Mnoho cvičných RWD-8 bylo již začátkem války zničeno bombardováním "Luftwaffe" na leteckých základnách (na rozdíl od polských bojových letounů) nebo byly spáleny ustupujícími polskými vojsky aby nepadly do rukou Wehrmachtu. Celkem 57–60 letounům se podařilo uniknout do Rumunska, okolo 40 do Lotyšska a 2 do Maďarska. Wehrmachtu se podařilo ukořistit jen zhruba tucet RWD-8 v letuschopném stavu. V Maďarsku a Rumunsku byly stroje užívány až do sklonku 40. let. Do Polska nebyl vrácen ani jeden kus, a do současné doby se žádný exemplář nedochoval.

Specifikace (RWD-8).

Údaje dle

RWD-8 byl polský vzpěrový hornoplošník (parasol) užívaný jako cvičný a sportovní letoun. Typ byl vyprojektován začátkem 30. let 20. století konstrukční kanceláří RWD. Stal se nejpočetnějším typem letadla vyrobeným v meziválečném Polsku a mezi lety 1934 až 1939 zde byl široce užíván vojenským letectvem i civilními vlastníky, zejména aerokluby.


Příběh a herní systém.

Příběh hry je uvozen scénou, kdy Homer Simpson při jedné ze svých pracovních směn v jaderné elektrárně hraje na tabletu hru "Happy Little Elves" a mezitím dojde k přehřátí jádra, elektrárna vybuchne a s ní i celé město Springfield. Hráč pak vede Homera k tomu, aby od základů vystavěl nový Springfield podle svého.  Výstavba budov a umisťování dekorací spotřebovává herní peníze a plnění úkolů dává hráči finanční výdělky a zkušenosti, jejichž hromaděním postupuje v úrovních hry. Zpřístupňuje tak nové příběhy i úkoly a také budovy a postavy, známé ze seriálu. Úkoly zadávané postavám trvají různou dobu, od minimálních 6 sekund přes obvykle jednu, čtyři, osm, dvanáct až po 24 hodin. Lze je zpravidla urychlit pomocí prémiové měny, jíž jsou koblihy. Ty může hráč v omezeném množství získat i ve hře, ale zejména je nakupuje za reálné peníze. Za koblihy také může nakupovat prémiové budovy, dekorace a postavy.  Hra vyžaduje online připojení k internetu. Hrát lze i v anonymním režimu, pro synchronizaci však nabízí připojení k uživatelskému účtu Origin. Plnění úkolů a výstavba budov probíhá v reálném čase, hra však nemusí být spuštěna, o splnění úkolů informuje pomocí push notifikací. Hráč také může navazovat přátelství s jinými hráči (prostřednictvím Origin nebo Facebooku) a porozhlédnout se po jejich městě, jednou za 24 hodin také provést tři akce: vysbírat výdělky z budov nebo provést drobné vandalství.  Graficky je hra věrná stylu kresleného seriálu, hráč město vidí z izometrického 3D pohledu, který si může plynule přibližovat a oddalovat. Jednotlivé prvky jsou navíc animované. Postavy běžně chodí po chodnících, pokud nedostanou úkol – ten plní buď v některé z budov (či dekorací), nebo přímo „na očích“ hráči. U mnoha budov se při plnění úkolu postavou spouští speciální drobné animace, např. zavlažovač trávníku, vlající záclony v okně, otáčející se ventilátor střešní klimatizace, pohybující se siluety ve svítících oknech. Řada postav je navíc ozvučena hláškami, namluvenými původním obsazením ze seriálu.

Události.

Kromě základní hry s postupným vršením dosažených zkušenostních úrovní zavedli vývojáři od podzimu 2012 navíc časově omezené tematické události ("events"), které ke hře přidávají dodatečný děj a obsah. Zpravidla se střídají velké a malé události. Velké události ("major events") trvají více týdnů a obvykle bývají rozděleny na 2 až 4 dějství (typicky 3), jimiž prochází hlavní příběhová linka. Malé události ("minor events") jsou kratší a spočívají zpravidla v jedné dějové a úkolové linii, která hráčům postupně poskytuje dosažené odměny při nasbírání dostatečného množství příslušného oběživa. Hráčům, kteří malé události v termínu jejich původního spuštění neodehráli (ani nezačali hrát), je tato nabídnuta k hraní o rok později. Velké události se však neopakují. Část obsahu, který hráči mohou získat, se však někdy vrací během pozdějších událostí v rámci různých slevových akcí a jiných mimořádných příležitostí.  Kromě těchto dvou typů událostí se ve hře vyskytují ještě další menší jednorázové akce, např. propagující aktuálně premiérově vysílané díly seriálu "Simpsonovi" nebo krátkodobě nabízející další dokoupitelný obsah ("promotionals"), případně avizující chystanou velkou událost ("promotions").  Seznam všech speciálních velkých i malých událostí ve hře (v závorce jsou uvedeny neoficiální české překlady):

Přijetí.

Vydavatel hry Electronic Arts při spuštění hry koncem února 2012 podcenil hráčský zájem, takže jeho servery nezvládaly první nápor hráčů. Docházelo k problémům s přístupem k herním serverům, což dospělo k půlročnímu uzavření hry pro nové hráče až do srpna 2012. Ani poté potíže s přístupem k serverům zcela nevymizely.  Jaroslav Kubricht z "Bonusweb.cz" udělil hře krátce po jejím spuštění 55% hodnocení, vyzdvihl „skvělou grafiku“ a „vtipné hlášky“, kritizoval omezené možnosti hratelnosti spočívající „prakticky jen v klikání a čekání“, podle něj jde o klon "FarmVille" z Facebooku. Martin Šimon z "Mobilenet.cz" s půlročním odstupem a po zavedení prvních tematických „eventů“ hodnotil hru na 70 %. Vyzdvihl velmi pěknou grafiku, bezplatný základ hry a nevnucování in-game nákupů, negativně hodnotil nutnost internetového připojení v kombinaci s výpadky v dostupnosti herních serverů a časté čekání bez in-game nákupů.

The Simpsons: Tapped Out (často zkracováno jako "TSTO") je v základu bezplatná mobilní hra pro systémy Android a iOS, založená na americkém animovaném seriálu "Simpsonovi". Hráči vytvářejí a udržují vlastní verzi Springfieldu pomocí známých postav a budov. Hra je pravidelně aktualizována s novým obsahem a obsahuje „eventy“ (události), např. Den díkuvzdání či Halloween (související se Speciálními čarodějnickými díly). Hra je k dispozici v několika jazycích, např. v angličtině, francouzštině, turečtině, italštině, němčině, zjednodušené čínštině, španělštině a portugalštině. V češtině distribuována není.


Historie.

Na místě stál původně gotický farní kostel ze 13. století zasvěcený taktéž Mikuláši z Myry. V roce 1625 získali kostel a sousední domy jezuité, kteří farnost přenesli k sousední románské rotundě sv. Václava. Výstavbu nového chrámu umožnil především velký dar, který 1654 poskytl Václav Libštejnský z Kolovrat (1634–1659), který se zřekl svého majetku, aby mohl vstoupit do Tovaryšstva Ježíšova. Veškeré své finance čítající 178 500 zlatých určil na stavbu chrámu sv. Mikuláše a profesního domu v Praze na Malé Straně.  Ve druhé polovině 17. století začali jezuité uprostřed náměstí dle projektu Giovanniho Domenica Orsiho budovat nový komplex budov, kterému ustoupila i rotunda sv. Václava. Samotný kostel byl postaven ve dvou etapách v průběhu 18. století.  Z let 1703–1711 pochází západní průčelí, prostor předsíně s kruchtou, kaple sv. Barbory, kaple sv. Anny a dvě pole lodi s bočními kaplemi, provizorně uzavřené zdí. První fáze byla zbudována dle nových, již vrcholně barokně plánů tradičně (od Pelcla) připisované Kryštofu Dientzenhoferovi. Jeho autorství však není doloženo a je nejisté. Kamenické práce prováděl František Santini-Aichel, po jeho smrti v roce 1709 pokračoval Pietro della Torre. V dalších letech pokračovaly práce uvnitř hotové části kostela.  Od roku 1737 byly zahájeny práce na dostavbě kostela pod vedením Kiliána Ignáce Dientzenhofera, který předložil plány již roku 1728. Bylo vybudováno třetí pole lodi kostela, která byla upravena i v původní části a její strop scelen do složitě tvarovaného podkladu pro fresku. Nový byl také trojlistý závěr kostela s odvážně řešenou kupolí a štíhlá přilehlá věž. V roce 1752, po úmrtí Dientzenhofera na konci roku 1751, již na stavbě kostela i věže probíhaly dokončovací práce. Tvůrčí přínos jeho žáka a zetě, nového vedoucího stavby Anselma Luraga, proto není významný. V následných letech probíhalo dokončení chrámové výzdoby.  V minulosti na věži kostela drželi službu hlásní, kteří měli za úkol hlásit případné požáry či blížícího se nepřítele.  Za socialismu byla ve věži vybudována pozorovatelna Státní bezpečnosti, ze které bylo možné sledovat americké a jugoslávské velvyslanectví a přístupovou cestu k západoněmeckému velvyslanectví. Poslední zprávy o pozorování z tohoto místa pocházejí z roku 1990. Dne 15. dubna 2010 byla pozorovatelna s krycím názvem „Kajka“ zpřístupněna veřejnosti, nacházela se v ní expozice, která dokumentovala činnost správy sledování StB.

Popis.

Chrám tvoří jižní část komplexu bývalého jezuitské profesního domu. Výchozí předloha kostela je hlavní jezuitský vzorový kostel Il Gesù v Římě, jehož konečným architektem byl Giacomo della Porta.

Exteriér.

Hlavní průčelí chrámu je konvexně-konkávně zvlněné a při pohybu diváka vytváří iluzi pohybující se hmoty. Součástí složitě utvářené fasády jsou dvě dvojice sloupů, balustrády, sochy svatých z dílny Jana Bedřicha Kohla-Severy. Ve výklenku ve štítě je to sv. Mikuláš, na atice sv. Petr a Pavel a jezuitští Ignác a František Xaverský, na balustrádě nad hlavním vchodem církevní otcové ve volných kopiích z konce 19. století. Na štítu nalezneme znak Františka Karla Liebsteinského hraběte z Kolowrat, strýce hlavního mecenáše stavby hraběte Václava, který ze skromnosti nechtěl být se stavbou spojován.  Jižní průčelí je tvořeno vysokým soklem, dvěma patry s pravidelně uspořádanými okny a atikou s neobvyklými trojlistými otvory. Osa křížení kostela je na fasádě jen málo výrazně vyznačena a sochařsky doplněna, v dolním patře sochou Víry a putti s tiárou a mitrou ve výklenku z dílny Ignáce Platzera. Tato dílna osadila i roku 1879 odstraněné sochy na atice, kde jen v ose křížení Salvátor od Roberta Platzera z poloviny 19. století.  Východní průčelí z větší části zakrývají přilehlé domy, na nimi na balustrádě Immaculata, sv. Filip a Juda Tadeáš, kopie Platzerových soch od A. Procházky. Severní fasáda s portálem do krypty je skryta ve dvoře profesního domu.  Kupole nad křížením chrámu je posazena na vysoký tambur členěný okny a pilastry s vázami. Plastické členění probíhá i přes dvojplášťovou kupoli, kde zdůrazněno klempířsky a volskými oky, až na lucernu s dekorativně řešeným ochozem. Ozdobně klempířsky zpracovaná střecha lucerny vrcholí zlaceným motivem plamene a Trojice s božím okem. Kopule je stejně vysoká jako sousední věž kostela.  Věž je složitě utvářena, jednotlivá patra jsou na principu superpozice řádů a měnících se a zmenšujících půdorysů s konkávním prohnutím a složitě řešenými nárožími. Celek vrcholí hodinami a náročně klempířsky zpracovanou střechou s trojlaločnými okny a vázami. Věž již v době její výstavby ve sporu získala obec a má proto vchod zvenčí se znakem Prahy a také vlastní číslo popisné 556.

Interiér.

Vnitřek chrámu sv. Mikuláše představuje nejhonosnější pražský vrcholně barokní interiér. Stěny jsou pokryty umělým mramorem od Jana Hennevogela a stropy nástropními freskami od významných barokních malířů. V lodi se nachází monumentální freska "Zázraky a Apoteóza sv. Mikuláše" z roku 1760 od Jana Lukáše Krackera. Malbu "Oslava sv. Mikuláše za přítomnosti Nejsvětější Trojice a světců" na 70 m vysoké kupoli zhotovil František Xaver Palko, který též autorem "Svaté Cecílie" nad kruchtou. Fresky na klenbách jednotlivých kaplí provedl Josef Kramolín.  Interiér je zdoben dřevěnými sochami pokrytými bílým štukem se zlacenými detaily od Ignáce Františka Platzera. Hlavní oltář s pozlacenou měděnou sochou sv. Mikuláš podle Platzerova návrhu doprovází sochy sv. Františka Xaverského a sv. Ignáce z Loyoly. K dalšímu vybavení patří i monumentální sochy čtyř církevních učitelů v křížení pod kupolí a sochy světců a vázy na konzolách v lodi. Z Platzerovy dílny také pochází většina soch na bočních oltářích a alegorické sochy nad pedantivy a v tamburu kopule. Rokoková kazatelna je dílem Richarda a Petra Prachnerů.  Obrazy na oltářích v transeptu: Obrazy na bočních oltářích v kaplích na evangelijní straně chrámu:  Obrazy na bočních oltářích v kaplích na epištolní straně chrámu: Na jižním ochozu je vystavený rozměrný desetidílný pašijový cyklus závěsných obrazů, důležité pozdní dílo Karla Škréty, pocházející z vedlejšího profesního domu.  Barokní varhany mají více než 4 000 píšťal až šest metrů vysokých; hrál na ně Mozart v roce 1787.  Na bočním oltáři vlevo od hlavního oltáře se nachází ve skleněné skřínce kopie sošky Panny Marie Foyenské, zvané Belgická Foy. Originální sošku z pálené hlíny našel v roce 1609 dřevorubec uvnitř dubu, když kácel stromy poblíž vsi Foy-Notre-Dame v Belgii. Této sošce Madony byla zasvěcena 31. kaple Svaté cesty z Prahy do Staré Boleslavi, založené jezuity v letech 1674–1690.

Kostel svatého Mikuláše, nazývaný též chrám svatého Mikuláše, je barokní kostel nacházející se v Praze na Malostranském náměstí. Chrám je někdy díky své monumentalitě a náročnému architektonickému i uměleckému zpracováním považován za umělecky nejvýznamnější barokní stavbu Prahy.


Pozadí projektu.

Designově vycházela z třídy "Jamato". Hlavní dělostřelectvo sestávalo z šesti 510 mm kanónů ve třech dvojhlavňových věžích. Standardní výtlak měl dosáhnout 70 000 tun, maximální rychlost 27 uzlů (stejně jako "Jamato"). Pancéřování bylo silnější, než na dosud postavených bitevních lodích. 510 mm kanóny neměly mezi lodními děly na světě obdoby; hmotnost vystřelené protipancéřové střely by činila 1900 až 2000 kg ("Jamato" se 460 mm 1460 kg, USS "Iowa" se 406 mm 1225 kg).  Před rokem 1942 byly plánovány dvě jednotky, označené jako č. 798 a č. 799. Šlo vlastně o šestou a sedmou jednotku třídy "Jamato". Stavba ale nebyla zahájena, zůstaly jen ve fázi příprav a plánování, případně vytváření dokumentace. Po bitvě o Midway byla stavba bitevních lodí v Japonsku zastavena. "Super Jamato" se nezdál být tak progresivní jako rychlejší "Super křižníky typu A", které byly rovněž projektovány před rokem 1942, ale také nikdy nebyly postaveny.  Oproti "Jamato" měly mít jednotky "Super Jamato" šest (oproti devíti) hlavní hlavního dělostřelectva, i když rychlost střelby se tím pravděpodobně radikálně snížila. K redukci se přistoupilo hlavně kvůli snížení hmotnosti.  Protože většina japonských přístavů byla příliš mělká (již jednotky třídy "Jamato" byly širší, aby se snížil ponor, čímž se však zhoršila hydrodynamika a důsledkem byla nižší maximální rychlost plavidel), pro "Super Jamato" se šířka musela ještě zvětšit a pro zachování rychlosti alespoň na úrovni třídy "Jamato" by musely být výrazné posíleny pohonné jednotky.

Konkurence.

Záměr třídy "Super Jamato" vycházel z japonských snah stavět lodě, které by měly větší palebnou sílu než srovnatelné lodě protivníka a které by mohly být vyráběny ve větších množstvích. Japonci také vycházeli z přesvědčení, že Spojené státy nebudou stavět plavidla větší než třída "Iowa" (z důvodu omezení daných splavností Panamského průplavu).  Pokud by Japonsko, USA a Velká Británie postavily všechny plánované jednotky, Japonsko by mělo jen pět jednotek třídy "Jamato" a dvě "Super Jamato", oproti 17 novým americkým jednotkám (tříd "North Carolina", "South Dakota", "Iowa" a "Montana") a 9 britským jednotkám (třídy "King George V" a "Lion"). Americké a britské lodě měly navíc technologickou převahu, lepší dělostřelectvo, radary a rychlost. Naproti tomu by s největší pravděpodobností nebyly všechny americké a britské jednotky nasazeny proti Japonsku.

Třída Super Jamato (jap. 超大和型戦艦) byla nikdy nepostavená třída bitevních lodí japonského císařského námořnictva. Název vycházel z předchozí třídy "Jamato" a označení projektu bylo A-150.