Životopis.

Původ, mládí.

Byl synem Ferdinanda IV. a jeho ženy Konstancie, dcery portugalského krále Dinise. Po otcově smrti roku 1312 nastoupil ještě jako nezletilý (byl mu teprve rok) na kastilský trůn, plnoletým byl uznán roku 1325.

Vláda.

Alfons během své vlády začal měnit daňovou politiku království zprůhledněním spotřebních daní a daní z transakcí. Vznikla potravní daň zvaná "alcabala" a došlo k regulaci cel, mýt a námořních desátků. Novou složkou státní správy se stali schopní jedinci napříč společenskými vrstvami, svůj podíl ve správě drželi i židé.  30. října 1340 společně s portugalským králem Alfonsem IV. rozdrtil spojená vojska Granady a marínovců v bitvě na Río Salado, čímž ukončil snahy o obnovení arabského panství na Pyrenejském poloostrově.  Zemřel v březnu 1350 při obléhání Gibraltaru na morovou nákazu; byl zřejmě jediným evropským panovníkem, který podlehl této nemoci. Tělo bylo nabalzamováno a přeneseno do katedrály v Seville. Roku 1371 byly jeho ostatky převezeny do katedrály v Córdobě a pak roku 1729 do místního kostela svatého Hippolyta Římského.

Manželství.

Alfons XI. byl dvakrát ženat. Poprvé se roku 1325 ve čtrnácti letech oženil s Konstancií Manuel, v té době teprve devítiletou dcerou kastilského infanta dona Juana Manuela; manželství nebylo pro nízký věk nevěsty konzumováno a posléze bylo roku 1327 anulováno. Důvodem byl především Alfonsův zájem o upevnění vztahů se sousedním Portugalskem, což realizoval 24. června roku 1328, když se oženil se svou sestřenicí, portugalskou infantkou Marií, nejstarší dcerou portugalského krále Alfonse IV. a kastilské infantky Beatrix. Z manželství se narodili dva synové, starší však zemřel ještě jako dítě a nástupcem Alfonsovým nástupcem se stal až mladší syn Petr.  Alfonso za manželství udržoval dlouhodobý milenecký vztah z kastilskou šlechtičkou Eleonorou de Guzmán, jež mu porodila deset dětí. Po jeho smrti nechala zřejmě královna vdova nebo mladý král Alfonsovu milenku zatknout a zabít. Alfonsův syn Pedro však ze svých celkem tří manželství neměl legitimního syna a na kastilský trůn pak nakonec nastoupil jeho syn s Eleonorou de Guzmán Jindřich, který se stal zakladatelem mocné dynastie Trastámara.

Potomci.

1. manželství ∞ 1325 Konstancie Manuela Kastilská († 1345)  2. manželství ∞ 1328 Marie Portugalská († 1357)  Levobočci s Eleonorou z Guzmánu

Alfons XI. Kastilský nazývaný "Spravedlivý" (španělsky "Alfonso el Justiciero", 13. srpna 1311 Salamanca – 26. března 1350 Gibraltar) byl král Kastilie, Leónu a Galicie v letech 1312 až 1350. Byl předposledním králem z burgundsko-ivrejské dynastie. Kolem roku 1330 založil rytířský Řád pásu.


Život.

Roku 1902 se Egas Moniz stal profesorem na katedře neurologie, ale o rok později vstoupil do politického života. Byl jmenován portugalským velvyslancem v Madridu a později také ministrem zahraničních věcí. Roku 1920 se vrátil se zpět k medicíně.  Roku 1927 vyvinul mozkovou angiografii, která umožňovala vizualizaci cév v mozku. Dvakrát proto byl nominován na Nobelovu cenu, kterou nakonec získal roku 1949 za objev lobotomie. Český psychiatr Radkin Honzák je přesvědčen, že udělit tuto cenu Monizovi "„za vynález lobotomie, při které se lidi mlátí kladivem do hlavy a jsou z nich idioti“", bylo "„největší prasárnou Nobelovy komise“."  První lobotomickou operaci – kterou označili jako "„prefrontální leukotomii“" – provedl Egas Moniz s neurochirurgem Pedrem Almeidem Limou (1903–1985) v listopadu 1935. Při operaci byly pacientům vyvrtány do lebky dva otvory o průměru 1,5 až 2 cm, kterými se zavedly injekce s lihem do prefrontální kůry. Dlouhými noži poté operatér pohyboval nahoru a dolů, čímž byla zničena velká část nervových drah v bílé i šedé hmotě mozkové.  V roce 1948 bylo provedeno již asi 20 tisíc obdobných zákroků, zejména pacientům trpícím schizofrenií nebo depresí. Současně však vycházely stále více najevo problematické stránky lobotomií. Na prvním místě to byla vysoká úmrtnost, dále se jednalo o vznik rozsáhlých hematomů v čelních lalocích, u některých pacientů se rozvinula epilepsie. Pokud jde o psychické důsledky, pacienti sice vykazovali nižší napětí nebo neklid, zároveň ale apatii, pasivitu, neschopnost soustředit se a emocionální plochost. Spolu s rozvojem psychofarmak v 50. letech tak využívání lobotomie rychle klesalo.  Roku 1939 byl Moniz postřelen pacientem; poté již zůstal upoután na vozík. Zemřel o 16 let později ve věku 81 let.

António Egas Moniz, celým jménem António Caetano de Abreu Freire Egas Moniz (29. listopadu 1874 Avanca, Portugalsko – 13. prosince 1955 Lisabon) byl portugalský neurolog a neurochirurg, průkopník cerebrální angiografie. Jako první lékař na světě provedl lobotomii, a je tak považován za jednoho ze zakladatelů psychochirurgie. V roce 1949 získal jako první Portugalec Nobelovu cenu za fyziologii nebo lékařství (spolu se švýcarským fyziologem W. R. Hessem).


Popis.

Jednoleté nebo vytrvalé rostliny s listovou růžici a s přímou, vystoupavou či poléhavou, obvykle větvenou lodyhou která vyrůstá z delšího kořene nebo článkovitého oddenku. Lysé nebo pýřité listy jsou jednoduché, masité a často se listy bazální liší od listů lodyžních, někdy mívají řapíky, bývají různě veliké, po obvodě bývají celokrajné nebo zvlněné a mají blanité botky.  Rostliny bývají jednodomé, někdy mnohomanželné a jejich drobné květy mohou být oboupohlavné nebo jsou funkčně pouze jednopohlavné. Květy vyrůstající v přeslenech a tvoří jednoduchá či rozvětvená květenství, terminální nebo úžlabní laty či klasy, bývají zbarveny zeleně nebo společně se stopkami jsou narůžovělé až cihlově červené. Květ má okvětí složeno ze šesti plátku rostoucích ve dvou kruzích, vnější jsou drobné a opadavé, vnitřní vytvářejí kolem rostoucího plodu ochranné krovky. V oboupohlavném květu je šest tyčinek se žlutými až nahnědlými prašníky, ze tří plodolistů složený semeník s jediným vajíčkem a tři čnělky se štětičkovitými bliznami, opylovány jsou nejčastěji větrem. Plody jsou tříhranné, eliptické nebo vejčité nažky obalené v krovkách.

Význam.

Ekonomický význam šťovíků není velký. Některé druhy, např. šťovík kyselý, bývají pěstovány pro velký obsah vitamínů A i C a jako přísady do salátů a zeleninových polévek. Rostliny však obsahují hodně kyseliny šťavelové odbourávající z těla vápník a při konzumaci většího množství škodící. Některé druhy šťovíku se zkrmují dobytkem nebo se zkoušejí jako energetické plodiny ke spalování či výrobě bioplynu, např. Rumex OK 2. Listy šťovíků slouží někdy jako žírné rostliny housenkám motýlů.  Mnohé druhy šťovíků, např. šťovík tupolistý, šťovík kadeřavý, šťovík alpský, bývají považovány za obtížné plevele či invazní druhy které se rychle šíří po krajině a jsou na obhospodařovaných půdách ničeny. Květy šťovíků mají velká množství drobného pylu zanášeného větrem na velké vzdálenosti a u citlivých lidí mohou vyvolat alergické reakce.

Taxonomie.

Rod šťovík je tvořen asi 200 druhy, mnohé z nich jsou variabilní a navzájem se podobají, jejich určování je proto nelehké. Jen v české přírodě vyrůstá, trvale nebo přechodně, těchto 23 druhů rodu šťovík:

Hybridizace.

V rodu šťovík dochází často k hybridizaci, jejím výsledkem je vznik mnoha kříženců a jen někteří z nich jsou dále plodní. V české přírodě se objevuje stabilně nebo jen příležitostně téměř 30 kříženců. Mezi ně patří i

Externí odkazy.

Šťovík ("Rumex") je rod jednoletých nebo vytrvalých, dvouděložných rostlin, rozšířených asi ve 200 druzích v mírných pásmech všech světadílů. Jsou to převážně rostliny s bylinnými lodyhami které obsadily rozličné biotopy. Některé druhy požadují vlhké půdy, jiné suché a obvykle všem prospívá dostatek slunce, některé snášející i zasolenou půdu.


Muzea.

Raffaelovy síně.

Komplex čtyř síní zrekonstruovaných papežem Juliem II. v roce 1508. Julius II. se rozhodl pro vytvoření nové papežské ložnice, protože se chtěl vymanit ze stylu preferovaného jeho předchůdcem Alexandrem VI. Borgiou. Fresky nejprve začali tvořit Bramantino, Bazzi, Perugino a další významní umělci své doby. V pokročilém stádiu rekonstrukcí povolal papež dosud neznámého umělce Raffaela Santiho z Urbina. Ten většinu fresek odstranil a nahradil je novými, vlastními malbami. Ty po jeho smrti v roce 1520 dokončili jeho žáci.

Kaple Mikuláše V..

V letech 1447–1451 ji vyzdobil Guido di Pietro, známý jako Fra Angelico, freskami ze života sv. Vavřince a sv. Štěpána.

Sixtinská kaple.

Jedná se o kapli Apoštolského paláce ve Vatikánu. Je známá díky své architektuře, ale hlavně díky neobyčejně bohaté vnitřní nástěnné výzdobě od největších renesančních umělců, včetně Michelangela a jeho stropu. Kaple je rovněž známá jako místo, kde se koná volba papeže, tzv. konkláve. Je zasvěcena Nanebevzetí Panny Marie.

Pokoje Borgiů.

Šest sálů, které obýval papež Alexandr VI. Borgia, bylo v letech 1492–1495 vyzdobeno pod vedením Pinturicchia nástěnnými malbami.

Vatikánská apoštolská knihovna.

První, kdo přišel s myšlenkou samostatné knihovny, byl Mikuláš V. (1397–1455). Knihovna má více jak 1 600 000 tištěných knih (starobylých i moderních), 8 300 prvotisků (z nich 65 na pergamenu) a 150 000 rukopisů a archivních dokumentů. Dále pak 300 000 mincí a medailí a asi 20 000 uměleckých předmětů. V jižní části, italsky Museo Sacro, jsou vystaveny nálezy z vykopávek v katakombách, relikviáře, řezbářské práce ze slonové kosti, skla, emailů a starých tkanin. Antické malby, scény z Odyssey a Aldobrandinská svatba (patrně kopie) jsou v Sala delle Nozze Aldobrandine. Nejcennější knihou, kterou má ve svých sbírkách, je Vatikánský kodex, jeden z nejstarších a nejlépe dochovaných rukopisů řecké bible.

Etruské muzeum.

Nese italský název "Museo Gregoriano Etrusco" a založil je Řehoř XVI. roku 1836. Jsou zde vystaveny nálezy z jižní Etrurie jako například sarkofágy, urny, reliéfy, kamenné nápisy a sochy z Chiusi, Vulci, Cerveteri, Orte, Palestriny a dalších nalezišť, mezi nimi dvojjazyčná náhrobní deska a bronzová socha Marta z Todi. Dále originály řeckých děl (hlava bohyně Athény, fragmenty výzdoby athénského Parthenónu), sbírka asyrských reliéfů a etruské a řecké vázové keramiky. V dalším sále je antický triumfální vůz (biga), který kdysi sloužil jako papežský trůn v kostele sv. Marka.

Egyptské muzeum.

Založeno Řehořem XVI. roku 1839, italsky se nazývá "Museo Egizio". V deseti sálech jsou vystaveny egyptské skulptury, mumie a papyry. Povětšinou se jedná o kořist ze starověkých výprav římských vojsk do Egypta, která sem byla později převezena a uložena. Také jsou zde uloženy sarkofágy z třetího a druhého tisíciletí př. n. l. Ve třetí místnosti se nacházejí sochy z černého čediče, které zdobily vilu císaře Hadriána (117–138) a imitují egyptský styl.

Světské muzeum Řehoře XVI..

Italsky "Museo Profano". Bylo založeno Řehořem XVI. roku 1844. Stálá expozice sestává z ukázek řeckého a římského sochařství, mj. Athéna a Marsyás (kopie Myrónova originálu), sochařské portréty, rekonstrukce mozaiky z Aventinu, Odpočívající satyr (římská kopie Praxitelova originálu), rekonstrukce kruhové hrobky z Vicovaro, sedící Claudius, kolosální hlava císaře Augusta, sarkofágy, mithraistické sousoší aj.

Křesťanské muzeum Pia IX..

Latinsky nazývané "Museo Cristiano" vystavuje raně křesťanské sarkofágy, starověké římské sochy (Dobrý pastýř) a nápisy. Muzeum je rozděleno na dvě části:

Misionářské etnologické muzeum.

Bylo založeno Piem XI. roku 1926. Původně sídlilo v Lateránském paláci, odkud se na počátku 80. let 20. století přestěhovalo na příkaz papeže Pavla VI. do Vatikánu. Jádro sbírky obsahovalo 40 000 děl, v současnosti je to už 100 000 děl. Muzeum vystavuje exponáty ilustrující misijní činnost katolické církve v Číně, Japonsku, Koreji, Tibetu, Mongolsku, Indočíně, Indii, Tichomoří, Austrálii, Africe, Americe a na Blízkém Východě. Sbírka se skládá ze dvou částí.

Muzeum moderního náboženského umění.

Založeno roku 1973 Pavlem VI.. Původně zde byl papežský byt Alexandra VI. (1431–1503), po jeho smrti nebyl využíván. V současnosti se zde vystavují díla moderního umění s náboženskou tematikou (mj. Goya, Rodin, Matisse, Gauguin, Chagall, Zadkine, Kokoschka, Picasso, Siqueiros, Salvador Dali). Sbírka obsahuje kolem osmi set děl z oblasti malířství, sochařství a grafiky. Sbírka vzniká z darů současných italských i zahraničních umělců.

Muzeum Pia IV. a Klimenta XXIII..

Nese italský název "Museo Pio-Clementino". Postaveno v klasicistním slohu s širokou klenutou střechou se střešními okny. Barevné schéma je modro-šedé až bílé s polychromovanou mramorovou podlahou. Ve stěnách jsou výklenky, ve kterých stojí mramorové sochy. Mezi výklenky jsou na podstavcích vystaveny portrétní plastiky.  Mezi významnější exponáty patří sarkofágy sv. Heleny a Konstancie (matky a dcery císaře Konstantina I. Velikého), busta Dia z Otricoli, Belvedérský Apollo, kopie Lysippova Apoxyomena (atlet stírající si pot), kopie Praxitelovy Venuše Knidské, sousoší Láokoóna a jeho synů, Raněná Amazonka, Apollón zabíjející ještěrku.

Další výstavní síně.

Galerie tapisérií.

Italsky "Galleria degli Arazzi", zakladatelem je papež Lev X. (1475–1521). Jsou zde vystaveny tapisérie tzv. "nové školy" utkané v bruselské dílně Pietera van Aelsta podle návrhů Raffaelových žáků, dále tapisérie lombardské a římské. Poprvé byly tyto tapiserie vystaveny v roce 1531 v Sixtinské kapli, ale v roce 1838 byly přemístěny. Zajímavostí je, že za gobelíny vydal papežský stolec 16 000 dukátu za jeden kus, což je v přepočtu asi 300 euro.

Galerie map.

Čtyřicet fresek z 16. století podle mnicha a kosmografa Ignazia Danta. Mapy zobrazují Itálii rozdělenou Apeninami na dvě části. Práce trvaly tři roky a chodba, jejíž stěny mapy pokrývají, je dlouhá 120 metrů.

Galerie svícnů.

"Galleria degli Candelabri" byla postavena v roce 1761, stropní malby pocházejí z období 1883–1887. Jsou zde vystaveny římské kopie řeckých originálů z helenistického období, např. Ganymédes a orel, Artemis.

Galerie a kaple sv. Pia V..

Zdobená výstavní síň, z původní výzdoby kaple od Vasariho a Zuccariho se zachovala jen klenbová freska s pádem Lucifera a vzpourou andělů, ostatní fresky pocházejí z 19. století.

Muzeum kočárů.

Kolekce vozů používaných papeži a kardinály, uniforem a jiných památek z papežských ozbrojených sil, rozpuštěných roku 1970. Tato kolekce byla založena v roce 1973 papežem Pavlem VI.

Muzeum Chiaramonti.

Založeno Piem VII. a postaveno roku 1807. Celé muzeum je asi 100 metrů dlouhá chodba s římskými kopiemi řeckých soch, vlysů a reliéfů převzatých ze sarkofágů.

Nové křídlo.

Italsky "Braccio Nuovo" založil také Pius VII., otevřeno bylo v roce 1822. Architektem stavby se stal Roman Raffaele Stern, který však zemřel před dostavbou. Dohlížení na stavbu se po jeho smrti ujal Pasquale Belli. Jedná se o velký, 70 metrů dlouhý sál, kde je vystaveno asi 200 soch, mj. socha Augusta, kopie Polykleitova Doryfora (atleta s kopím), sousoší Nilu s šestnácti dětmi, Silénos s malým Dionýsem, socha řečníka Démosthena.

Sál Sobieského.

Název nese podle obrazu "Vítězství polského krále Jana III. Sobieského roku 1683 před Vídní nad Turky" od polského malíře českého původu Jana Matejka. Tento sál je situován na sever. Dále se zde nachází obrazy většinou z 19. století.

Sál Neposkvrněného početí.

Fresky znázorňují přípravu a vyhlášení dogmatu o Neposkvrněném početí Piem IX. roku 1854. Autorem těchto fresek je Francesco Podesti.

Sál šerosvitů.

Pojmenován podle šerosvitných postav apoštolů a světců z Raffaelovy školy. Občas je označován jako Sala dei Palafrenieri nebo Papouškův sál. Výzdoba pochází z doby Lva X.

Kaple Urbana VIII..

Italsky "Cappella di Urbano VIII." je vyzdobena barokními freskami od Pietra z Cortony.

Pinakotéka (obrazárna).

Samostatná budova, umístěná ve Čtvercové zahradě a projektovaná Lucou Beltramim, byla otevřena 27. října 1932. V dnešní době sbírka obsahuje asi 460 obrazů umístěných v 18 sálech. Sbírka obsahuje několik mistrovských děl od největších umělců v historii italského malířství, například od Fra Angelico, Paolo Veronese, Caravaggio či Pietro Perugino.

Praktické.

Vstup do muzeí je ze severní strany, z "Viale Vaticano". Z náměstí sv. Petra po "Via di Porta Angelica" k severu, dále podél renesančních hradeb až na "Viale Vaticano" (asi 1100 m).

Otevírací doba.

Volné vstupy:

Vstupné.

Vstupenky si lze obstarat v předprodeji na internetu, jinak se čeká v dlouhých frontách.

Vatikánská muzea (: Musei Vaticani) ve Vatikáně jsou jedním z největších komplexů uměleckých sbírek na světě. Vystavuje sbírky starožitností a uměleckých děl od starověku po současnost. Ve sbírkách má asi 70 tisíc objektů, z nichž je asi 20 tisíc vystaveno. Se 6 miliony návštěvníků v roce 2013 je to šesté nejnavštěvovanější muzeum na světě. Celý komplex je postaven na rozloze 55 000 m v 54 více méně samostatných expozicích či galeriích a kaplích stavěných od 13. století v blízkosti baziliky sv. Petra. Ředitelkou muzea je od roku 2017 Polka Barbara Jatta, první žena ve vysoké vatikánské funkci. V celém areálu je 20 nádvoří a asi 300 velkých a menších schodišť. Základ muzea tvoří sbírka klasických děl, kterou od roku 1503 vystavil papež Julius II. Veřejnosti je dnes přístupno 47 000 m expozic na trasách o délce 7 km.


Biografie.

Původ, mládí.

Žofie Šarlota byla jediná dcera Arnošta Augusta, hannoverského kurfiřta, a jeho manželky Žofie Hannoverské; měla tři starší a tři mladší bratry. Její nejstarší bratr Jiří Ludvík se stal v roce 1714 králem Velké Británie jako Jiří I. Prvních pět let života strávila spolu s rodiči na provinciálním zámku v Iburgu, v roce 1673 rodina přesídlila do nové rezidence – zámku v Osnabrücku a v roce 1679 po smrti Žofiina strýce Jana Bedřicha Brunšvicko-Lüneburského, z Osnabrücku do Hannoveru, kde se Žofiin otec ujal vlády kalenberského vévodství.  Protestantská rodina Žofie Šarloty z politických důvodů nevylučovala možnost svatby s katolíkem. Spolu s matkou, která se zabývala zahradním uměním, pobývala Žofie Šarlota ve Francii; hlavním cílem, který touto cestou Žofie Hannoverská sledovala, ovšem byla svatba s dauphinem, synem francouzského krále Ludvíka XIV. Tento plán však nevyšel, neboť byl v rozporu s dynastickými plány jejího otce.

Manželství a potomci.

8. října roku 1684 se provdala za ovdovělého braniborského kurprince Fridricha I. Pruského. Čtyři roky nato zemřel jeho otec a Fridrich se stal kurfiřtem a roku 1701 králem, Žofie Šarlota tak získala titul pruské královny. Žofiino manželství, uzavřené z politických důvodů, nelze označit za šťastné. Královna dala manželovi dva syny, jediný však se dožil dospělého věku. V roce 1696 dostala Žofie Šarlota jméno Lützow i s malým zámkem v těsné severozápadní blízkosti Berlína, který byl podle příkazu krále přebudován na letní zámek Lietzenburg. Tak kurfiřtka (později královna) žila relativně nezávisle; její manžel Fridrich jezdil na zámek pouze na její pozvání.  V roce 1700 byl zámek Lietzenburg přestavěn v reprezentativní trojkřídlé sídlo.  18. ledna roku 1701 byla korunována první pruskou královnou.  Žofie Šarlota je známa kromě jiného svou přízní a korespondencí s Gottfriedem Wilhelmem Leibnizem, jehož se stala žákyní. Leibniz byl přítelem a guvernérem její matky. Žofie Šarlota byla považována za intelektuálku. Hovořila plynně francouzsky, anglicky a italsky. Zvala ke svému malému dvoru v Lietzenburgu proslulé osobnosti své doby, vedle Leibnize její korespondence byla velmi čilá a bohatá i s dalšími volnomyšlenkáři (Pierre Bayle, John Toland). Její spektrum zájmů sahalo od přírody k filosofii a politická činnost jí sloužila především jako prostředek k podpoře umění a vědy. Za tím účelem založila velkou přírodovědnou akademii.  Královna byla velmi hudebně nadaná, zpívala a hrála výtečně na cembalo. V jejím dvorním divadle se hrály italské opery, kapelníky zde byli Attilio Ariosti a Giovanni Battista Bononcini.

Smrt, odkaz.

Žofie Šarlota zemřela na zánět hrtanu. 1. února roku 1705 v Hannoveru, když byla na návštěvě u své matky. Místo posledního odpočinku našla v hohenzollernské hrobce v berlínské katedrále.  Po její smrti byl zámek Lietzenburg přejmenován na Charlottenburg. Tento krok a především přestavbu zámku v reprezentativní sídlo učinil Fridrich především z dynastických důvodů, neboť nemaje vynikajících předků a nemoha se honosit velkými činy, čelil úsměškům ze strany evropských vládců a snažil se všemi prostředky svému v roce 1701 nabytému královskému titul dodat lesku. Opíraje se o tradici hannoverského domu, napřel všechny síly k vyzdvižení památky své manželky.  V jejím rodném místě je po ní pojmenováno jezero ("Charlottensee"), dále část silnice č. 55 ("Charlottenburger Ring"). V berlínském odvodu Charlottenburg bylo po ní v roce 1957 pojmenováno gymnázium ("die Sophie-Charlotte-Oberschule").

Žofie Šarlota Hannoverská (30. října 1668, zámek Iburg, Bad Iburg – 1. února 1705, Hannover) byla sňatkem braniborská kurfiřtka, pruská vévodkyně a později královna.


Složení.

Zona pellucida se skládá většinou ze tří (myš) nebo čtyř (člověk, skot, prase, ) základních glykoproteinů ZP1, ZP2, ZP3 (a ZP4) (označovaných ve starších pracích také ZPB, ZPA, ZPC a, tyto názvy ovšem nebyly jednotné a jejich používání se dnes nedoporučuje), které vytvářejí podstatnou část její hmoty. Tyto proteiny jsou velmi konzervované nejen mezi savci, ale vykazují vysoký stupeň podobnosti i s analogickými proteiny, které obalují vajíčka ostatních obratlovců. Navíc zonou prostupují výběžky buněk korony radiaty (corona radiata) – buněčného obalu vajíčka, který zabezpečuje během oogeneze jeho výživu.

Funkce jednotlivých proteinů.

ZP2 a ZP3 se nachází ve formě heterodimeru, který je propojen ZP1. ZP3 je hlavním ligandem (rozpoznávanou látkou) pro spermii, která je schopná vyvolat akrozomální reakci. Interakce mezi spermií a zonou pellucidou je založena na rozpoznání určitých sacharidových složek glykoproteinů zony pellucidy proteiny na povrchu spermie.,

Funkce.

Kontakt gamet.

Zona pellucida je rozpoznávána spermiemi. Navázání spermií na zonu pellucidu je přirozeným spouštěčem akrozomální reakce (exocytózy akrozomu). Při akrozomální reakci se uvolnění akrozomální proteiny, které štěpí zonu pellucidu a spolu s pohybem bičíku pomáhají spermii jí proniknout. Na odhalené vnitřní akrozomální membráně jsou proteinové receptory, které při kontaktu spermie s plazmatickou membránou umožní fúzi těchto membrán – oplodnění.

Role po oplození.

Po oplození zona pellucida chrání vajíčko před tzv. polyspermií. Polyspermie je pro většinu živočichů neslučitelná s další vývojem zárodku. Po fúzi gamet dojde ke kortikální reakci – vajíčko uvolní obsah svých kortikálních granulí, jejichž obsah pozmění zonu pellucidu:  Zona pellucida zaniká u člověka ke konci prvního týdne po oplození, přibližně v době, kdy dochází k uhnízdění blastocysty v děložní sliznici.

Zona pellucida je označení glykoproteinového obalu vajíčka savců, který je produkován samotným vajíčkem v průběhu oogeneze. Zona pellucida slouží k selekci spermií (pouze nepoškozené spermie jsou schopné projít skrz). Její další funkcí je zabránění tzv. polyspermii – jevu kdy je vajíčko oplozeno více než jednou spermií. Zona pellucida setrvává okolo rozvíjejícího se zárodku až do stadia blastocysty.


Pseudonymy.

Většinou psal pod jménem "Aziz Nesin", původním jménem svého otce, pod tímto pseudonymem začínal publikovat. Psal pod více než padesáti literárními pseudonymy (noms de plume), například "Vedia Nesin", což bylo jméno jeho první manželky. Toto jméno použil pro publikování milostné poezie v časopise "Yedigün".

Životopis.

Nesin se narodil v roce 1915 v Heybeliada, na jednom z Princových ostrovů v Istanbulu, v dobách Osmanské říše.Je krymskotatarského původu. Po ukončení několikaleté služby vojáka z povolání stal se editorem řady satirických socialistických časopisů. Několikrát byl pro své politické názory uvězněn a hlídán National Security Service, (turecky MAH ). Jako usvědčující důkazy posloužila krádež dvou koz a jejich následný prodej za 35 lir, během vojenské služby.  Nesin hlasitě obviňoval útisk a útlak prostých lidí. Zaměřoval se na satirizování byrokracie a odhalování ekonomických nespravedlností. Aziz Nesin obdržel mnoho cen v Turecku, Itálii, Bulharsku a dřívějším Sovětském svazu. Jeho práce byly přeloženy do více než třiceti jazyků. Později se o něm říkalo, že je jediným tureckým autorem, který se uživí pouze psaním. 6. června 1956 se oženil se spolupracovnicí z časopisu "Akbaba", Meral Çelen.  V roce 1972 založil Nadaci Azize Nesina. Jejím cílem je vzít každý rok čtyři chudé, strádající děti do domova Nadace a poskytnout jim vše potřebné – ochranu, vzdělání a trénink, nástup do základní školy, dokud nenastoupí do zaměstnání. Aziz Nesin daroval Nesinově organizaci všechna práva na svoje díla nejen v Turecku, ale i ve všech ostatních zemích, včetně vydaných knih, odehraných her, všechna práva na filmy a všechna díla odvysílaná v televizi nebo rozhlase.  Aziz Nesin byl politický aktivista. Po státním vojenském převratu v roce 1980, provedeném Kenanem Evrenem, byla inteligence utlačována. Nesin vedl skupinu intelektuálů, která vystupovala proti vojenské vládě, zejména vydáním Petice intelektuálů (Aydınlar Dilekçesi)  Psal uvolněnou řečí, nekompromisně kritizoval zejména islám. Na začátku roku 1990 začal překládat kontroverzní román Satanské verše Salmana Rushdieho. Tím se stal terčem islámských radikální organizací, které získávaly popularitu napříč Tureckem. 2. července 1993, během návštěvy multikulturního festivalu ve městě Sivas, shromáždil se kolem hotelu Madimak, ve kterém byli ubytováni návštěvníci festivalu, dav organizovaný islámskými radikály a dožadovali se práva Sharia a smrti nevěřících. Po hodinách obléhání zapálil dav hotel. Poté, co se plameny rozšířily do prvního patra, uprchl Nesin a další hosté z hotelu. Zabito bylo 37 lidí. Tato událost, známá jako sivaský masakr, byla viděna jako hlavní útok na svobodu projevu a lidská práva v Turecku, a ještě více rozšířila propast mezi nábožensky a světsky smýšlejícími lidmi.  Poslední roky života věnoval boji proti nevědomosti a náboženskému fundamentalismu. Aziz Nesin zemřel 6. Července 1995 na infarkt, po autogramiádě ve městě Çeşme. Po smrti byl pohřben na neznámém místě na půdě patřící Nesinově nadaci, bez obřadu, jak napsal ve své závěti.  (Turecky "Sosyalizm Geliyor Savulun!") výběr tří povídek ze sbírky povídek, kniha vyšla v zrcadlovém anglicko-tureckém překladu v sérii anglicko-tureckých knih.  Kniha pro děti podle stejnojmenné knihy Azize Nesina.

Aziz Nesin (20. prosince 1915 jako Mehmet Nusret Nesin – 6. července 1995) byl známý turecký spisovatel a humorista, autor více než jednoho sta knih.


Historie a vývoj.

Kerberos byl vyvinut na Massachusettském technologickém institutu (MIT) k ochraně síťových služeb v rámci projektu Athena. Jméno vzniklo z řeckého Kerberos (Cerberus), což byl trojhlavý pes střežící vstup do podsvětí. Kerberos existuje v několika verzích z čehož verze 1-3 sloužily pouze vnitřním potřebám MIT. Steve Miller a Clifford Neumann, prvotní autoři 4. verze protokolu Kerberos, tuto vydali roku 1987, avšak stále byla primárně určena potřebám projektu Athena. Verze 5 byla oficiálně vydána roku 1993 – viz (roku 2005 nahrazena ) – s úmyslem překonat omezení a bezpečnostní rizika verze 4. MIT vydává Kerberos pod licencí velmi podobnou BSD. Roku 2007 bylo založeno Kerberos Consortium na podporu budoucího vývoje protokolu. Mezi zakládající sponzory patří např. Sun Microsystems, Apple Inc., Google, Microsoft, Centrify Corporation a akademické instituce jako např. KTH-Royal Institute of Technology, Stanfordova univerzita nebo MIT. Kerberos byl úřady v USA klasifikován jako pomocná vojenská technologie a zároveň byl zakázán jeho export, protože používal šifru DES. Tento zákaz obešla švédská The Royal Institute of Technology tím, že vydala vlastní verzi 4 založenou na omezené verzi eBones od MIT zbavenou šifrovacích funkcí a volání na ně. Tím byl Kerberos uvolněn i mimo USA do doby, než se změnila jejich vývozní politika. Windows od verze 2000 dále využívají Kerberos jako standardní zabezpečovací metodu. Některé doplňky od Microsoftu do kerberovské skupiny protokolů jsou zdokumentovány v. dokumentuje použití šifry RC4 společnosti Microsoft. Přestože Microsoft používá protokol Kerberos, nevyužívá k tomu software od MIT. Mnoho na UNIXu založených operačních systémů (včetně FreeBSD, Mac OS X od Apple, Red Hat Enterprise Linux, Solaris od Sun, AIX od IBM, OpenVMS od HP a ostatních) také zahrnuje nástroje pro autentizaci služeb a uživatelů pomoci protokolu Kerberos. Od roku 2005 se aktualizací specifikací protokolu Kerberos zabývá IETF.

Protokol.

Teorie.

Kerberos je založen na Needham-Schroeder Symmetric Key Protocol. Používá důvěryhodné třetí strany nazývané též Key Distribution Center (KDC) sestávající ze dvou logicky oddělených částí: Autentizačního serveru (AS) a Ticket-Granting Serveru (TGS). Kerberos pracuje na principu tiketů sloužících k ověření identity uživatelů. KDC si udržuje databázi tajných klíčů; každá entita v sítí, ať už klient nebo server, vlastní svůj tajný klíč známý pouze jí a KDC. Znalost tohoto klíče slouží k prokázání identity dané entity. Pro komunikaci mezi entitami KDC vygeneruje „session key“, kterým obě protistrany zabezpečí vzájemnou komunikaci. Bezpečnost tohoto protokolu významně závisí na vzájemné synchronizaci času protistran a krátké životnosti tiketů.

Popis.

Vlastní autentizační proces si popíšeme nejdříve zjednodušeně: Klient se autentizuje vůči AS a obdrží tiket. Poté kontaktuje TGS a pomocí tiketu prokáže svou identitu a požádá o přístup ke službě. Pokud na něj má nárok, pošle TGS klientu další tiket, který je použit při komunikaci se SS je jím potvrzen nárok na službu.  Detailnější popis vypadá následovně: Klient se jednorázově autentizuje AS pomocí navzájem známého tajemství (např. heslo) a dostane TGT. Později, když chce klient kontaktovat nějaké SS, použije se (i opakovaně) tohoto TGT k ověření u TGS a tím k získání tiketu pro komunikaci se SS bez toho, aby bylo znovu využíváno původního známého tajemství.  Následuje popis jednotlivých fází:

Kerberos je síťový autentizační protokol umožňující komukoli komunikujícímu v nezabezpečené síti prokázat bezpečně svoji identitu někomu dalšímu. Kerberos zabraňuje odposlechnutí nebo zopakování takovéto komunikace a zaručuje integritu dat. Byl vytvořen primárně pro model klient-server a poskytuje vzájemnou autentizaci – klient i server si ověří identitu své protistrany.


Objevy.

Ostatky rodu Australopithecus byly v čadské poušti Djourab poprvé objeveny 23. ledna roku 1995. Zachyceny byly na dvou místech lokality "Koro-Toro" (KT 12 a KT 13) při řece "Bahr el-Ghazal" (arabsky „gazelí řeka“), podle níž byl vytvořen druhový přívlastek. Naleziště se nachází asi 150 km východně od "Toros-Menalla", kde byl v roce 2000 zachycen Sahelanthropus, dosud nejstarší známý hominin.  Nejprve byla nalezena část dolní čelisti se sedmi zuby (řezák, špičáky, třenové zuby), označená kódem "KT 12/H1". Objevitelé ji na počest tragicky zesnulého kolegy pojmenovali Abel. Nález byl původně připsán druhu Australopithecus afarensis, o rok později ale autoři díky dalšímu studiu a srovnávacím analýzám navrhli zcela nový druh - "Australopithecus bahrelghazali". Současně byl také popsán další objev - izolovaný třenový zub. Později byl ještě v úseku KT 13 zachycen zlomek horní čelisti a v úseku KT 40 zlomek dolní čelisti. Více ostatků dosud objeveno nebylo.  Vzhledem k tomu, že v poušti Djourab nejsou k dispozici četné vrstvy sopečného popela, hojně využívané k přesnému určení stáří paleoantropologických nálezů z východní Afriky, byla datace obtížnější. Nejprve bylo využito nálezů ostatních druhů zvířat, jejichž spektrum se podobalo východoafrické fauně z doby před 3 – 3,5 miliony let. Nověji bylo využito izotopů berylia, které dataci zpřesnily na 3,58 milionů let. Čadský australopiték je tudíž současný s druhem "Australopithecus afarensis" z východní Afriky.

Popis.

Nalezená dolní čelist se z velké části podobá druhu "Australopithecus afarensis", bylo na ní ovšem pozorováno několik drobných odlišností. Nejnápadnější je poměrně málo ustupující spodní část kosti. To znamená, že celá oblast čelistí mohla z obličeje vystupovat méně než u východoafrických jedinců. Zároveň byly u všech třenových zubů pozorovány tři dobře patrné kořeny, zatímco ostatní australopitékové mají kořeny pouze dva. Jinými znaky ale nález plně zapadá do morfologie druhu "Australopithecus afarensis" - přední zuby (řezáky, špičáky) jsou velké, špičáky řezákovité a asymetrické, první třenový zub má dva dobře patrné hrbolky, zatímco druhý třenový zub se svým utvářením již blíží stoličkám.

Způsob života.

O způsobu života tohoto druhu nelze vzhledem k nedostatku nálezů říci téměř nic. Životní prostředí bylo rekonstruováno na základě nálezů dalších druhů zvířat z lokality "Koro-Toro". Předpokládá se, že v pliocénu až k této oblasti dosahovaly břehy velkého paleojezera Čad, které obklopovala mozaikovitá krajina, složená z menších či větších lesních porostů a křovin, pobřežních mokřadů i otevřených travnatých plání. V nálezech fauny chybí impaly a antilopy z rodu Tragelaphus nebo primáti, ale je zde dostatek buvolků, bahnivců a pravých antilop. To ukazuje na převážně otevřené, travnaté prostředí. Asi jen 10% nálezů (například ostatky žirafovitých) naznačuje ostrůvkovité stromové porosty.  S takovým prostředím může souviset i strava. Analýza izotopů uhlíku a stop obrusu na dochovaných zubech ukazuje, že "Australopithecus bahrelghazali" se mohl živit převážně rostlinami otevřených prostor - travinami nebo šáchorovitými, jejich oddenky nebo dřeňovou částí stonků. Ty mohl doplňovat nejen různými plody, ale také například termity, jejichž četná hnízda byla na místě nalezena.

Fylogeneze.

Mnozí odborníci samostatný druh neuznávají a řadí čadský exemplář spíše k druhu "Australopithecus afarensis". Ostatků bylo dosud nalezeno jen málo, takže existují pochybnosti, zda jsou popsané odlišnosti dostatečné. Nově se ukazuje, že i někteří jedinci z Hadaru v Etiopii mají třenové zuby se třemi kořeny, může se tedy jednat pouze o drobné lokální odchylky. Řešení je bez dalších nálezů prakticky nemožné, a tak hlavním motivem k používání přívlastku "bahrelghazali" zůstává především velká vzdálenost čadské lokality od nalezišť ve východní Africe (cca 2500 km).  I přes neshody ohledně taxonomického určení má však nález velký význam, protože ukazuje, že australopitékové obývali mnohem rozsáhlejší území, než se dříve soudilo. Také to vypadá, že čadští jedinci žili v sušším a otevřenějším prostředí než soudobí východoafričtí australopitékové a využívali jiné zdroje potravy.

Australopithecus bahrelghazali je druh vyhynulého hominida, žijící ve středním pliocénu (před 3,58 miliony let) na území dnešního Čadu ve střední Africe. Je jediným známým zástupcem rodu Australopithecus, nalezeným západně od Velké příkopové propadliny. Návrh českého odborného názvu zní "Australopiték středoafrický".


Objevy.

"Australopithecus garhi" patří k dosud velmi málo poznaným australopitékům. Druh byl popsán především na základě zlomků lebky BOU-VP-12/130, kterou Yohannes Haile-Selassie odhalil 20. listopadu 1997 v jihovýchodní části poloostrova Bouri v oblasti Střední Awaš.  V Bouri byly roku 1996 nalezeny i další ostatky homininů - část loketní kosti a především torzovitě dochovaná kostra nedospělého jedince, složená z poškozených zlomků pažní, vřetenní, stehenní i lýtkové kosti, z článku prstu na noze a části dolní čelisti. Chybí ale zlomky lebky nebo zubů, které by bylo možné porovnat s jinými nálezy a přiřadit konkrétnímu druhu. Drobný zlomek dolní čelisti postrádá jakékoliv diagnostické znaky. Úlomky kostí však byly zachyceny jen asi 300 m od místa nálezu stejně staré lebky BOU-VP-12/130, a proto s velkou pravděpodobností patří druhu "A. garhi." Dokonce lze uvažovat, že spolu s lebkou náleží témuž jedinci.  Druhu "Australopithecus garhi" by mohly být přiřazeny také ostatky, zachycené již roku 1990 na severněji položených lokalitách Matabaietu (část pažní kosti) a Gamedah (malý zlomek temenní kosti a část bezzubé dolní čelisti). Kvůli silnému poškození je však opět nelze s jistotou přiřadit konkrétnímu druhu. Jistější je jen určení dolní čelisti s dobře dochovanými zuby, zjištěné 17. listopadu 1997 v Esa Dibo.

Popis.

Lebka druhu "Australopithecus garhi" se svým celkovým utvářením značně podobá staršímu druhu "Australopithecus afarensis". Mozkovna dosahuje objemu přibližně 450 cm3, čímž nijak nevybočuje z hodnost ostatních australopitéků. Přítomnost šípového hřebene "crista sagittalis" ukazuje na dobře vyvinuté žvýkací svaly. Těm poskytuje dostatek prostoru i výraznější zúžení lebky za očnicemi. Horní čelist je v prostoru pod nosem konvexně vyklenutá a poměrně výrazně vystupuje vpřed. Vstup do nosní dutiny je ostře ohraničený, nikoliv zaoblený. Primitivně ploché patro tvoří tenké kosti. Jařmové oblouky vybíhají z čelisti až nad prvními stoličkami, tedy poměrně vzadu jako u lidoopů (u mladších australopitéků vystupují již nad třenovými zuby). Zajímavá je přítomnost útvaru „frontal trigon”, trojúhelníkovité vklesliny na čelní kosti nad očnicovým valem, která je znakem robustních australopitéků, vyskytuje se však i u druhu "A. afarensis".  Od afarských australopitéků se lebka z Bouri liší především utvářením zubů. Ty jsou nezvykle velké, takže zadní zuby (stoličky a třenové zuby) dosahují extrémních hodnot druhu "Paranthropus boisei". Na rozdíl od paranthropů, jejichž přední zuby jsou výrazně redukované, má ovšem "A. garhi" značně velké i řezáky a špičáky. Ty jsou širší než u všech ostatních známých australopitéků. Poměr velikosti předních a zadních zubů tak zůstává obdobný druhům "A. afarensis" nebo "A. africanus." "A. garhi" má také proti paranthropům slabší sklovinu a odlišný způsob opotřebení stoliček. Třenové zuby jsou méně molarizované (svým utvářením se méně podobají morfologii stoliček). Zachována zůstává i lidoopí diastema (mezera mezi řezákem a špičákem), která se již u paranthropů a prvních lidí nevyskytuje, ačkoliv u "A. afarensis" je ještě častá. Zuby jsou uložené v přibližně paralelních, jen mírně se odklánějících řadách, takže - podobně jako u "A. afarensis" - ještě netvoří typicky lidský parabolický oblouk.  O stavbě těla není známo téměř nic i vzhledem k tomu, že kosti končetin nelze jednoznačně přiřadit druhu "A. garhi". Kostra z Bouri je i přes torzovité dochování zajímavá tím, že stehenní kost je delší než u ostatních australopitéků a blíží se již rodu "Homo". Naopak primitivním znakem je prodloužené předloktí, odpovídající dlouhým pažím šplhajících lidoopů. Kostra je však značně fragmentární, takže je zatím obtížné činit jakékoliv závěry.

Způsob života.

Omezené množství nálezů umožňuje získat jen velmi málo informací o způsobu života tohoto druhu australopitéků. Delší nohy mohou svědčit o výkonnější bipedii, zachování prodlouženého předloktí však vypovídá o přetrvávajícím, alespoň příležitostném šplhání ve větvích. Místo nálezu se na základě geologických studií i podle spektra nalézané fauny před 2,5 miliony let nacházelo na břehu mělkého sladkovodního jezera, patrně obklopeného travnatými pláněmi s ostrůvky prosvětlených lesíků.  Většina studií se ovšem soustředí na možnost výroby a užívání nástrojů. V Bouri byly totiž kromě lebky "A. garhi" zachyceny stejně staré kosti turovitých a koní "Hipparion" s rýhami a stopami úderů kamenem na povrchu. Ačkoliv není možné jednoznačně prokázat, že toto poškození způsobili zástupci druhu "A. garhi", souvislost je velmi pravděpodobná. Jedná se tak o další náznak užívání a snad i výroby kamenných nástrojů australopitéky, doklad zájmu o živočišné potravní zdroje a snahy o získání masa nebo morku.  S tímto nálezem jsou často spojovány i jednoduché kamenné nástroje oldovanské tradice, zachycené v nedalekém Gona roku 1995 a datované do doby před 2,6 miliony let. Jejich tvůrci však mohli být i časní zástupci rodu "Homo". Přímo v Bouri bylo náhodně zachyceno několik neurčitelných jader a úštěpů, během výzkumu však žádné nástroje zjištěny nebyly.

Fylogeneze.

Postavení "A. garhi" je zatím nejasné. Nálezy jsou datovány do doby, kdy se ve východní Africe objevují první zástupci rodu "Homo." Autoři je proto považují za možné pojítko mezi australopitéky a lidmi. Opírají se přitom i o prodloužené dolní končetiny a náznak využívání nástrojů. Tento názor však není jednoznačně přijímán, a to i proto, že dosud neexistuje přesvědčivý důkaz o vzájemné souvislosti všech nálezů - lebky, ostatků končetin, nástrojů a pořezaných zvířecích kostí. Problematické jsou také nápadně velké zuby. Nové nálezy prvních lidí jsou navíc datovány již do doby před 2,8 miliony let, ostatky "A. garhi" jsou proto příliš mladé.  Jiní badatelé kvůli velikosti zubů předpokládají spíše příslušnost k rodu "Paranthropus" (před 2,5 miliony let žil ve východní Africe druh "Paranthropus aethiopicus)", zbytek lebky však znaky této skupiny postrádá.  Proto je pravděpodobné, že "Australopithecus garhi" představuje poslední zástupce východoafrických gracilních australopitéků, vycházející snad z "A. afarensis", slepou vývojovou větev s vlastní ekologickou nikou, paralelní rodům "Paranthropus" i "Homo".

Australopithecus garhi je druh vyhynulého hominida, žijící na počátku pleistocénu, zhruba před 2,5 miliony let ve východní Africe, na území dnešní Etiopie. Druhový přívlastek "garhi" v překladu z afarštiny znamená „překvapení”. Návrh českého odborného názvu zní "Australopiték dlouhonohý".


Rozsah moci a funkce.

Lichtenštejnský kníže má poměrně rozsáhlé pravomoci. Referendum o zvýšení pravomocí knížete bylo schváleno v roce 2003 celostátním hlasováním. Změny zabraňují knížeti vetovat jakýkoli zákon, který by případně zaváděl republiku. Kníže apeloval na veřejnost a varoval před zrušením systému monarchie, a uvedl, že pokud zákon nebude schválen, pak nevidí důvod v zemi dále zůstávat a přestěhuje se i s rodinou na své panství v Rakousku.  V roce 2003 navrhl kníže nové znění lichtenštejnské ústavy, jež bylo mnoha kritiky označeno jako krok zpět k absolutismu, což se však nepotvrdilo. Jeho návrh ústavy spojuje prvky konstituční monarchie a přímé demokracie. Kníže má sice právo vetovat zákony a rozpustit parlament, ale parlament, vláda nebo občané mají právo vyhlásit referendum a o sporné otázce hlasovat. Panujícího knížete mohou přehlasovat, pokud nebudou spokojeni s jeho vládou mohou požádat rod Lichtenštejnů o změnu panovníka na trůnu nebo mohou monarchii i zrušit. Návrh knížete byl v schválen referendu o ústavě roku 2003 většinou obyvatelstva (64,3%), dalších 20% chtělo knížeti ponechat jeho dosavadní pravomoci a jen výrazná menšina chtěla jeho pravomoci omezit.  Citát z rozhovoru Jeho knížecí Jasností s Ladislavem Kahounem z BBC: ""Kdo si dá práci porovnat starou ústavu s tou novou, uvidí, že vládnoucí kníže se vzdal některých pravomocí, aby posílil demokracii a úlohu práva. Problémem bylo, že někteří politici a politické strany chtěli mít tuto přidanou část moci pro sebe, nikoli pro lid. V lidovém hlasování pouze 16 % voličů podporovalo tuto stranickou linii, 20 % chtělo zachovat starou ústavu, která dávala vládnoucímu knížeti více práv a 64 % hlasovalo pro nový návrh." "  15. srpna 2004 stanovil Jan Adam II. jako nástupce svého syna dědičného prince Aloise a předal mu správu nad státními záležitostmi s tím, že dává moc mladé generaci. Formálně ale Jan Adam II. zůstává stále hlavou státu.  Je čestným členem K.Ö.H.V. Nordgau Vídeň v ÖCV a K.D.St.V. Nordgau-Praha v Koblenci v CV. Kromě toho je čestným protektorem Lichtenštejnské akademické asociace Rheinmark.

Život.

Jan Adam II. se narodil roku 1945 jako syn knížete Františka Josefa II. z Lichtenštejna (1906-1989) a jeho ženy kněžny Giny (1921-1989) v Curychu. Vyrůstal s rodiči v knížecím paláci ve Vaduzu. Absolvoval lidovou školu tamtéž, poté navštěvoval Skotské gymnázium ve Vídni. Roku 1960 chodil na gymnázium v Zuozu, kde ukončil studium složením švýcarské a německé maturity. Absolvoval následně praxi v jedné londýnské bance. Roku 1969 ukončil studium na Univerzitě v sv. Havlu, kde nabyl licenciát v oblasti podnikového a národního hospodářství. Zajímavostí je, že diplomovou práci napsal na téma využití počítačů v bankovnictví.  A právě knížecím rodem vlastněná Bank in Liechtenstein byla jeho prvním úkolem poté, co mu jeho otec roku 1970 uložil provést reorganizaci rodinného majetku, který byl v nedobrém stavu od konfiskace majetku Lichtenštejnů v Československu v roce 1945. Kníže vyměnil správní radu, kde neváhal odvolat své příbuzné (někteří se s ním pak soudili), najal schopné manažery a změnil strategii banky (dnes LGT Bank). Tím položil základy k dnešnímu bohatství rodu Lichtenštejnů (nejbohatší panovnický rod v Evropě, podle Forbes vlastní majetek v hodnotě 5 miliard dolarů). Další reformy korunní princ Hans Adam provedl v podnicích a nemovitostech, které jeho rod vlastnil v Rakousku. Aby se zbavil tíživých úvěrů, prodal některé nemovitosti.  V 80. letech 20. století začal investovat ve Spojených státech amerických. Zejména zde investoval do pěstování geneticky upravené kukuřice a jeho firma RiseTec je jejím největším producentem (nyní tato firma investuje i v Jižní Americe a Indii). Před rozpadem Sovětského svazu korunní princ Hans Adam II. posílil investice v USA z obavy, že rozpad sovětského impéria může vést k jeho útoku na západní Evropu a knížecí rod přijde o svůj majetek již potřetí v pořadí (v 15. století v Dolním Rakousku, 1945 v ČSR).  Od roku 1984 byl princ pověřen svým otcem plněním úkolů hlavy státu. V této roli usiloval o větší viditelnost Lichtenštejnska na mezinárodním poli, o členství v OSN a zapojení do Evropského hospodářského společenství. Všechny tyto cíle se mu podařilo splnit. V roce 1990 se Lichtenštejnsko stalo 160. členem OSN, od roku 1995 je členem EEA a WTO, přes odpor mnoha domácích politiků. Zejména zapojení knížectví do bezcelního obchodu s členskými zeměmi dnešní Evropské unie bylo důležité pro malou exportně orientovanou zemi. Téměř 40% HDP Lichtenštejnska tvoří špičkový průmysl, což je více než např. v České republice, Německu nebo Rakousku. Nejznámějšími lichtenštejnskými firmami jsou HILTI, Thysen KruppPresta nebo Öerlikon-Balzers.  V domácí politice se kníže zaměřil na posílení demokracie implementací přímé demokracie (referenda, zákonná iniciativa), které oslabily vliv politické oligarchie. Další kroky vedly k zefektivnění státní správy a obecní samosprávy, podpoře podnikání a vzdělání.  V roce 2007 vydal knihu Stát ve třetím tisíciletí, která vyšla v angličtině, o rok později v němčině a roku 2011 v češtině (Nakladatelství Grada). Do roku 2015 vyšla v 15 jazycích. Kniha obsahuje velmi zajímavé názory a návrhy knížete na řešení problémů států ve 3. tisíciletí. Většinu navrhovaných opatření se mu s úspěchem podařilo realizovat v Lichtenštejnském knížectví.  Mezi jeho úspěchy je možné zařadit obnovení diplomatických styků s Českou republikou po 64 letech od jejich přerušení v roce 1945. Lichtenštejnsko a Československo diplomatické styky navázaly v srpnu 1938 a nikdy je ani jedna strana nepřerušila (knížectví neuznalo vznik Protektorátu Čechy a Morava), ale od konfiskace majetku 38 lichtenštejnských občanů v roce 1945 byly tyto styky latentní až do 18. září 2009. Od té doby se tyto styky rozvíjejí, ale nevyřešenou zůstává otázka poválečných konfiskací, se kterými lichtenštejnská vláda nesouhlasí.  Lichtenštejnsko bylo za obou světových válek neutrální. V době druhé světové války mu několikrát hrozila anexe ze strany Třetí říše. Ačkoli se Lichtenštejnové nebyli nacisty a nekolaborovali s okupačním režimem, jak prokázal v letech 2011-2014 výzkum česko-lichtenštejnské komise historiků. Lichtenštejnové prokazatelně chránili své české zaměstnance v protektorátu. Přestože občané lichtenštejnska měli národnost lichtenštejnskou, byli všichni v roce 1945 označeni za Němce a jejich majetek byl zkonfiskován podle dekretů prezidenta republiky. ČSR se naproti tomu vstřícně stavělo k občanům německé národnosti Švýcarska, dokonce i Rakouska a dalších zemí.  Zajímavé je, že již v letech 1945-1948 si československé úřady byly vědomy toho, že konfiskace byly z pohledu domácího i mezinárodního práva nezákonné, a že lichtenštejnské občany bude nutné odškodnit. Ministerstva financí a zahraničních věcí ČSR jednaly v únoru 1945 již jen o výši odškodnění, ale únorový komunistický puč ho znemožnil. Kníže Hans Adam II. opakovaně prohlásil, že se nevzdává nároku na majetek svého rodu v České republice. Nechce se o tento majetek soudit, ale doufá, že české úřady jednoho dne uznají, jaké bezpráví se lichtenštejnským občanům dostalo roku 1945 a budou tento problém chtít řešit.  Mateřským jazykem knížete je němčina, ale mluví také plynně anglicky a francouzsky. Po smrti otce roku 1989 převzal vládu jako Jan Adam II. Formálně se hlavou státu stal složením přísahy v roce 1990.

Soukromý majetek.

Kníže Jan Adam II. vlastní rozsáhlou uměleckou sbírků, části z nich jsou vystaveny ve Vaduzu a Vídni. Jednání probíhají i v souvislosti rodovým majetkem na Moravě. V prosinci 2006 proběhla médii zpráva, že Jan Adam II. je jednou z nejbohatších hlav států na světě. Soukromý majetek knížete má hodnotu téměř 5 miliard amerických dolarů.  Významnou částí majetku rodu jsou umělecké sbírky. Ačkoliv jeho otec kníže František Josef II. musel některá cenná díla po roce 1945 prodat, aby zajistil financování státu a rodu, knížeti Hansi Adamovi II. se podařilo sbírku rozšířit téměř o polovinu. Dobré hospodaření mu umožnilo opravit Lichtenštejnský palác ve vídeňské Fürstengasse a v roce 2004 v něm otevřít Lichtenštejnské muzeum (uzavřeno bylo od roku 1940). V roce 2013 byla dokončena oprava i tzv. Majorátního paláce Lichtenštejnů v ulici Bankgasse. Obě rekonstrukce stály více než 100 milionů EUR.

Rodina.

30. července 1967 se ve Vaduzu oženil s hraběnkou Marii Aglaë, hraběnku Kinskou z Vchynic a Tetova, narozenou v Praze (1940).  Společně mají čtyři děti:

Kniha a názory.

Kníže Hans Adam napsal politické pojednání „Stát ve třetím tisíciletí“ ("Der Staat im dritten Jahrtausend". van Eck Verlag, Triesen 2009.. Anglické vydání: "The State in the Third Millenium". van Eck Verlag, Triesen 2009. ), které bylo publikováno mezinárodní veřejnosti na konci roku 2009. V knize obhajuje trvající význam národních států coby politických aktérů. Hájí demokracii jako nejlepší formu vlády, a předpokládá, že Čína a Rusko se postupně transformují, což ovšem bude ještě dlouhý a složitý proces. Také se vyjadřuje o své roli hlavy státu v knížectví jako něco, co má velký smysl a legitimitu, ovšem jen za předpokladu souhlasu lidu. Tvrdí dále, že vláda státu se má omezit a soustředit pouze na malou část úkolů, a říká, že lid ""má osvobodit stát od všech nepodstatných úkolů a zátěží, kterými byl obtěžkán během posledních sta let, a který stát vzdálil od jeho hlavních dvou úkolů: zachovávání vlády práva a zahraniční politiky.”"  V rozhovoru zaznamenaném v listopadu 2010, kníže Hans Adam prohlásil, že pokud by byl americkým občanem, byl by členem hnutí Tea Party. Rovněž zmínil jisté aspekty americké ústavy, ve kterých spatřuje, jako například nedostatek přímé demokracie. A na závěr také řekl: ""Sedím zde a vděčím za to Američanům, kteří nás zachránili během druhé světové války a studené války. Proto jsem jim velice vděčný"" ("I am sitting here and that’s because Americans saved us during World War II and during the Cold War. So I am very grateful to them.")

Titulatura, oslovení a znak.

Plný titul Hanse Adama II. je podle lichtenštejnského zákona následující:  "Kníže z a na Lichtenštejnu, vévoda opavský a krnovský, hrabě rietberský, panovník domu z a na Lichtenštejnu." (německy "Fürst von und zu Liechtenstein, Herzog von Troppau und Jägerndorf, Graf zu Rietberg, Regierer des Hauses von und zu Liechtenstein".  Všichni členové panovnického domu jsou oslovováni "Jasnost" (něm. "Durchlaucht") a jsou oprávněni užívat znaku knížecí rodiny.

Jan Adam II. ("Hans Adam II.", celým jménem "Johannes Adam Ferdinand Alois Josef Maria Marko d'Aviano Pius von und zu Liechtenstein"; 14. únor 1945 Curych, Švýcarsko) je vládnoucí lichtenštejnský kníže a syn Františka Josefa II. (1906 – 1989), lichtenštejnského knížete, a jeho manželky hraběnky Georginy von Wilczek. Podle ústavy lichtenštejnského státu má rovněž nárok na tituly vévody opavského a krnovského.


Člověk neandertálský.

Člověk neandertálský se vyvinul cca 230 000 př. n. l. přímo z archaického člověka rozumného. Byl přizpůsoben chladnému tundrovému klimatu Eurasie, který zde panoval během risského glaciálu (280 000/120 000 př. n. l.). Tento druh člověka byl pojmenován podle německého naleziště Neanderthal.  Stal se nositelem kultury moustérien (od cca 230 000 př. n. l.), pojmenované podle francouzského naleziště Le Moustier v Dordogni. Vedle pěstních klínů byly typické kamenné ústěpy štípané z předem připravených jader. Vedle mousteriénu existovaly i další úštěpové kultury: clactonien, levalloisien a tayacien.  Nálezy v této době jsou četnější. Nejrychlejší vývoj probíhal ve Středomoří, kde byly vyráběny dokonalejší kamenné nástroje, hrubé i jemné, jako škrabadla, drasadla, hroty a rydla. Ostří bylo upravováno jemným odštěpováním, označovaným jako retušování. Vyráběny byly nástroje k lovu, porcování masa, čištění kůží a k opracovávání dřeva, parohu a kosti. Poznatky o způsobu použití těchto nástrojů přináší vědní disciplína zvaná traseologie, která se zabývá sledováním opotřebení ostří pod mikroskopem.

Moderní člověk rozumný.

Nejstarší pozůstatky moderního člověka rozumného pocházejí z cca 195 000 př. n. l. z etiopské lokality Omo.  Soupeří spolu dvě teorie vzniku moderního člověka:  Moderní člověk měl rozvinutější řečové schopnosti než člověk archaický. Je to jediný druh člověka, který přežil do našich dnů, alespoň pokud je známo a pokud pomineme teorie o přežívající jiných lidských druzích (yetti, blackfoot aj.).  Moderní člověk vynikal různorodostí opracování kamene. Používal hlavně drobné úštěpy – drobnotvarou industrii. V této době vzniklo i umění a primitivní náboženství. Dochovaly se náznaky rituálního pohřbívání.  Do konce středního paleolitu se moderní člověk rozšířil z Afriky do většiny Asie a do Austrálie (Osídlování Země).

Střední paleolit je období cca 250 000 – 40 000 let př. n. l. Na počátku středního paleolitu ještě dožíval archaický člověk rozumný (Homo sapiens). V Africe na něho přímo navázal moderní člověk rozumný, který se objevil v letech 170 000/135 000 př. n. l. Pozůstatky archaického člověka rozumného byly nalezeny po celém Starém světě a poprvé také na Předním východě. Tento archaický člověk je zastoupen např. člověkem steinheimským (Homo steiheimensis, 300 000/150 000 př. n. l.) a člověkem neandertálským (Homo neanderthalensis) v Evropě nebo člověkem palestinským (Homo palestinus) na Předním východě.


Vladislav jaké spoluvládce bratra Jindřicha III. Bílého.

V padesátých letech 13. století vládl spolu se svým starším bratrem Jindřichem III., který vládl ve Vratislavsku. Jako nejmladší syn odešel na studia a byla mu určena církevní dráha. Nejpozději roku 1256 se stal vyšehradským proboštem a papežským kaplanem. Později se stal bamberským kanovníkem (na přelomu let 1257/58 se pro odpor papeže nezdařil pokus zvolit ho bamberským biskupem).  Roku 1265 byl sice zvolen pasovským biskupem, ale této funkce se fakticky neujal, protože se mezitím uvolnilo arcibiskupství salcburské, do jehož čela byl zvolen. Po smrti biskupa Tomáše I. (30. května 1268) byl vratislavskou katedrální kapitulou zvolen za biskupa, avšak neobdržel papežské potvrzení (papež byl proti souběhu s funkcí salcburského knížete-arcibiskupa) a vratislavské biskupství tak spravoval jen jako administrátor. Biskupské svěcení přijal až 11. června 1267.  Vladislav Slezský se roku 1253 podílel na fundaci (hlavní fundátorkou byla kněžna Anna, jeho matka) špitálu sv. Alžběty ve Vratislavi, který byl předán řádu křižovníků s červenou hvězdou založenému sv. Anežkou v Praze. V padesátých letech působil Vladislav Slezský u římské kurie, aby papež podpořil právní nárok slezských knížat na velkopolské území, které ovládal Jindřich I. Bradatý a jeho syn Jindřich II. Pobožný.

Vladislav vládcem Vratislavska.

Po smrti Jindřicha III. roku 1266 se Vladislav Slezský ujal vlády ve Vratislavsku i poručnictví nad mladým synovcem Jindřichem (pozdějším knížetem Jindřichem IV.). Vladislav Slezský byl velmi agilním politikem. Ačkoliv byl arcibiskupem a navíc administrátorem vratislavského biskupství, hájil práva knížecí svrchovanosti a dovolil, aby jeho bratři Boleslav a Konrád zadržovali biskupský desátek na svém území. Dokázal spravovat i vzdálené arcibiskupství v Salcburku. Jeho zásluhou byla roku 1267 kanonizována svatá Hedvika, jeho babička, jejíž kult v třebnickém klášteře intenzivně podporoval. Papež Klement IV. mu roku 1267 udělil privilegium nosit na území vratislavské diecéze pallium v určité svátky (na sv. Jana Křtitele, patrona vratislavské katedrály a sv. Hedviky).  Vladislav Slezský zemřel 24. dubna 1270. Náhlá smrt vyvolala určité podezření o jeho otrávení. Ve své závěti odevzdal své dědictví synovci Jindřichovi, kterého předal do péče českého krále Přemysla Otakara II.

Vladislav Slezský či Vratislavský (1237 – 24. dubna 1270) byl slezský (vratislavský) kníže, nejmladší syn Jindřicha Pobožného a Anny Lehnické. Působil jako vyšehradský probošt a administrátor vratislavského biskupství.


Perónismus a Justicialistická strana.

Justicialistická strana se považuje oficiálně za ideologického a politického dědice perónismu, avšak v posledních 20 letech prošla poměrně zásadními proměnami. Ideologie perónismu byla směsí několika různých politických ideologii charakteristických korporativismem čerpajícím z italského fašismu, nacionalismem a populismem. Významnou pro něj byla postava Juana Peróna, jež se stal v podstatě jejím hlavním ideologem. Perónismus se opíral především o odborové hnutí průmyslových dělníků a politiky nacionalizace průmyslu a státních záruk v oblasti sociální péče a zdravotnictví s cílem o zachování sociálního smíru a dosažení společenského blahobytu. Tento program si získal v Argentině 40. let 20. století masovou podporu. Generál Juan Domingo Perón byl prezidentem Argentiny v letech 1946 až 1951 a znovu v letech 1951 až 1955. V roce 1955 byla vláda prezidenta Juana Peróna svržena vojenským pučem. Mezi roky 1955-1972 se strana nemohla oficiálně účastnit voleb a perónismus byl zakázán. Během 60. a 70. let se peronistické hnutí značně politicky fragmentovalo a bylo možné se v něm setkat s levicově orientovanou frakcí, stejně jako s radikálně pravicovou a antikomunistickou frakcí. V roce 1972 se Perón mohl do Argentiny vrátit a byl opět zvolen prezidentem. V úřadu v roce 1974 zemřel a nahradila ho jeho třetí žena Isabel Perón, jejíž vládu v roce 1976 sesadil vojenský puč. Během let 1976-1983 byly postoje strany vůči vojenské diktatuře ambivalentní. Někteří justicialisté sloužili v administrativě pod vojenskou vládou. V roce 1981 se strana přidala k tripartitnímu politickému hnutí za znovuobnovení demokracie v Argentině. V prvním svobodných volbách v roce 1983 zvítězila Radikální občanská strana pod vedením Raula Alfonsína se ziskem více než 46% hlasů. Perónisté získali 37%.

Justicialistická strana po roce 1989.

Strana se vrátila do vlády v následujících volbách v roce 1989, ve kterých získala celkem 47.5% hlasů. Její kandidát Carlos Saúl Menem se stal argentinským prezidentem v letech 1989 až 1999. V 90. letech přijala Justicialistická strana neoliberální rétoriku a politiky tzv. Washingtonského konsenzu, které vedly k široké privatizaci a deregulaci argentinské ekonomiky. V roce 1991 přistoupila Menemova vláda k tzv. plánu konvertibility, v rámci kterého bylo argentinské peso navázáno na americký dolar (1:1). Tento krok společně s masivními zahraničními investicemi zastavil inflaci a umožnil hospodářský růst země. V roce 1998 se ale země začala potýkat těžkostmi, které vyplývaly na jedné straně z růstu amerického dolaru (což mimo jiné zdražovalo argentinský export), na druhé z vysokého deficitu, který se vláda snažila řešit značnými půjčkami od Mezinárodního měnového fondu.Problémy argentinského hospodářství ještě zhoršila finanční krize v Rusku a ve východní Asii (obě v roce 1998), které destabilizovaly světovou ekonomiku. Výsledkem byl kolaps argentinské ekonomiky v roce 1999-2000. Justicialistický kandidát Eduardo Duhalde byl ve volbách v roce 1999 poražen opozičním kandidátem Fernandem de la Rúem.  Ekonomické těžkosti vedly k další fragmentací uvnitř Justicialistické strany. Po abdikaci F. de la Rúa se prozatímním prezidentem stal justicialista Eduardo Duhalde, který byl kritikem Menema. V roce 2003 vznikla volební aliance Fronta za vítězství, která kandidovala středolevého justicialistického guvernéra Santa Cruz Néstora Kirchnera proti znovukandidujícímu C. Menemovi za Frontu za loajalitu ("Frente por la Lealtad") spojující konzervativně smýšlející justicialisty a další menší strany, a středopravému justicialistovi Adolfu Rodriguezovi Saá za Frontu spravedlnost, jednota a svoboda ("Frende Justicia, Unión y Libertad"). Tito tři justicialističní kandidáti získali v prvním kolem prezidentských voleb celkem 60.8% hlasů.  Vítězství N. Kirchnera neznamenalo ale sjednocení strany. V roce 2004 vytvořil Carlos Menem další frakci Justicialistické strany s názvem Lidový perónismus v rámci které chtěl kandidovat v roce 2007 na úřad prezidenta. V letech 2003-2007 se nicméně upevnila pozice justicialistické frakce prezidenta N. Kirchnera, který se stal předsedou strany. V roce 2007 byla prezidentkou Argentiny zvolena Cristina Fernández de Kirchner, rovněž členka Justicialistické strany a kandidátka její středolevé frakce Fronta za vítězství. Pozice této frakce ale byla oslabena ve volbách v roce 2009, kde středolevá frakce utrpěla viditelnou volební porážku a Kirchner v důsledku toho rezignoval na funkci předsedy strany. V čele strany ho nahradil jeho bývalý viceprezident a guvernér provincie Buenos Aires Daniel Scioli. Oslabování Kirchnerovi frakce se projevilo otevřenou kritikou Kirchnera a Scioliho z řad poslanců v provincii Buenos Aires.Bývalý Kirchnerův spojenec a prozatímní prezident Eduardo Duhalde oznámil 1. března 2010 svojí kandidaturu na funkci prezidenta s komentářem, že Kirchnerovo vedení strany "kolabuje".

Justicialistická strana (španělsky: Partido Justicialista) je argentinská politická strana, která vychází z politického dědictví a ideologie perónismu. Strana byla založena v roce 1947 Juanem Domingem Perónem a jeho manželkou Evou (Evitou) Perónovou. Původní název strany byl Perónistická strana. Název Justicialistická byl přijat v roce 1989. V současné době (2014) je nejsilnější politickou stranou v Argentině, avšak zůstává rozdělena do několika politických frakcí.


Vývoj.

Moderní člověk a neandertálec.

V předmladopaleolitických obdobích byla Evropa pro moderního člověka neobyvatelná vzhledem k drsnému klimatu. Byla domovem neandrtálců, kteří byli pro toto klima daleko lépe vybaveni. Ke změně došlo asi před 50 až 40 tisíci lety, po dokončení vývoje anatomicky moderního člověka resp. po jeho příchodu. Jeho schopnosti mu umožnily vyrovnat se s evropským klimatem a konkurovat neandrtálcům například výrobou dlouhých čepelí, doložených k cca době před 43 tisíci let.  Moderní člověk nyní rychle osídloval neandrtálské oblasti a zhruba 12 tisíciletí s neandrtálci v Evropě koexistoval. Neandrtálci vyhynuli na území Španělska cca před 30 tisíci lety. Příčiny jejich zániku nejsou jasné. Možná byli moderním člověkem vyhubeni, pravděpodobnější je ovšem jejich vytlačení na periferii v důsledku lepší lovecké techniky moderních lidí.

Fáze mladého paleolitu.

Ve starší fázi tohoto období, počínající před cca 43 000 lety na Balkáně, se v Evropě šíří tzv. přechodné kultury, které nesou ještě prvky středního paleolitu, ale část už progresivní prvky paleolitu mladého. Patří k nim kultura chatelperronien, szeletien a bohunicien (lokality Stránská skála nebo Ondratice). Plně mladopaleolitické kultury byly: uluzzien, jerzmanowicien, aurignacien. Nejznámější nástěnné jeskynní malby nalezneme ve Španělsku (Altamira), Francii (Lascaux a Trois Fréres) a v Africe - Namibie (Apollo). Dominantní způsob úpravy kamenné industrie je tzv. čepelová technika.  Ve střední fázi mladého paleolitu rozeznáváme kultury gravettien, jehož lokální variantou je moravský pavlovien se světoznámými nalezišti Dolní Věstonice, Pavlov, Willendorf a Předmostí. O něco mladší je kostěnkovsko-avdějevská kultura, maltsko-bureťská kultura, mezinská kultura a středoevropský a středomořský epigravettien. Jeskynní malby jsou typické i pro kulturu solutréen. Nejznámější nástěnné jeskynní malby nalezneme ve Španělsku (Altamira), Francii (Lascaux a Trois Fréres) a v Africe - Namibie (Apollo).  Magdalénien už patří do pozdní fáze mladého paleolitu. K této kultuře v Česku patří nálezy z lokalit Pekárna, Býčí skála nebo Kůlna. Dál rozlišujeme kultury epimagdalénien a hamburgien. Člověk se rozšířil po celém světě na všech kontinentech. Dostal se do Ameriky přes Beringovu úžinu. Začal lovit organizovaně a specializoval se na určitá zvířata. Začíná přechod z pleistocénu na holocén. Dochází ke změně flóry a fauny. Začínají tát ledovce. Člověk využívá čepelovou industrii, obléká se do kožešin, žije většinou ve stanech. Dochází k přirozené dělbě práce mezi mužem a ženou. V tlupách vládne matriarchát. V této době byla s nejvyšší pravděpodobností vytvořena Věstonická venuše. Začala se rozvíjet náboženská oblast, pro kterou je příznačný antropomorfismus, také totemismus či animismus.

Pravěké kultury.

V době soužití lidí moudrých a neandrtálců se v Evropě rozvíjely čtyři kultury:  Pozdější kultury byly už rozmanitější s regionálními variantami. Stylové (nikoliv funkční) odlišnosti mohou být odrazem tvořících se etnik. Typickými nástroji byly čepele, škrabadla, rydla k úpravě harpun z parohů, šídla a jehly.

Charakteristika.

Způsob života.

Hlavním způsobem živobytí byl však stále lov stádní zvěře na tundrách a lesotundrách i přes své drsné podnebí, protože právě v období 18 000/15 000 př. n. l. vrcholila poslední ledová doba. Lidské tlupy postupovaly většinou za zvěří. Jen někdy lidé budovali polostálé základny v exponovaných místech na zvířecích stezkách, např. u brodů. Jiným typem sídliště byla sezónní tábořiště pro specializovaný lov: např. Solutré pro lov koní, Předmostí u Přerova pro lov mamutů.  Tábořiště byla s oblibou situována do jeskyň a pod převisy. Při jejich nedostatku si lidé stavěli stany a chatrče z kůží na kostrách z mamutích kostí (doloženo v ukrajinské Mezyriči z cca 18 000 př. n. l.).

Umění.

Nejpůsobivějším rysem evropského mladého paleolitu bylo umění. Nejvýraznějšími zdobenými artefakty jsou ženské plastiky zvané venuše z období cca 25.000/20.000 př. n. l. Nálezy jsou známy z celé Evropy, nám nejbližší jsou venuše věstonická, objevená roku 1925 Karlem Absolonem a willendorfská (z rakouského území). Mohou dokládat jednotný kultovní prvek, kult ženy-matky jako zachovatelky života.  Starším a podobně proslulých druhem umění jsou jeskynní malby. Nejstarší památka ve francouzském Vallon Pont d'Arc v údolí Rhôny byla objevena roku 1994. Jde o malby srstnatých nosorožců, koní a buvolů. Na svůj vrchol se jeskynní malby dostaly v kultuře magdalenienu (17.000/11.000 př. n. l., podle francouzského naleziště Abri de la Madeleine u Tursaku). Proslulé jsou zejména jeskynní malby ve španělské Altamiře a francouzském Lascaux. V této oblasti jihozápadní Francie a severního Španělska byla největší hustota osídlení a koncentrují se zde i projevy jeskynního malířství. Osídlení zde podporovaly výhodné podmínky: lesy se dřevem, chráněná údolí s jeskyněmi a zvířecí stezky. Kromě jeskynních maleb jsou z magdalenienu známy kostěné nástroje, vrhače oštěpů, harpuny, dlouhé čepele a menší umělecké předměty z kostí, paroží, mamutoviny a kamene. Koncem magdalenienu umění mizí.

České území.

Významná naleziště v České republice jsou: jeskyně Šipka, Předmostí u Přerova, jeskyně Kůlna, Dolní Věstonice, Pavlov, Pekárna a Býčí skála. V Rakousku je nejznámější Willendorf.  K Dolním Věstonicím se váže i zajímavý archeologický nález z roku 1986, pohřeb ženy a dvou mužů s hlavami ozdobenými červeným barvivem, snad jako symbolem života. Vzhledem k nálezu stejného barviva v lůně ženy byla vyslovena domněnka o její graviditě. K pohřbu tak mohlo dojít po neúspěšném porodu a žena byla pochována se svým druhem a neúspěšným porodníkem. O smrti obou mužů si pak můžeme myslet to nejhorší.

Mladý paleolit (také "svrchní paleolit") je období lidských dějin od přibližně 50 000 do 10 000 př. n. l., součást pravěké starší doby kamenné. Začíná se rozvíjet v počínajícím interpleniglaciálu (teplém výkyvu) poslední doby ledové, kdy jsou domorodé populace středopaleolitických neandertálců vytlačovány lidmi moderní anatomické stavby, zcela už podobnými až shodnými s člověkem dnešním (výška 170-180 cm, váha 80 kg). Kolem roku 50.000 př. n. l. byl tak vývoj moderního člověka dokončen (behaviorální modernita). Nový typ člověka rozumného bývá také označován jako kromaňonec. S nimi je spojen rozvoj čepelové techniky a jí odpovídajících jemnějších typů nástrojů.


Název.

Prvním sídlem na území Jevpatorije byla řecká kolonie "Kérkintis". Patřila do Pontské říše císaře Mithriada VI., zvaného též "Eupatór". Z tohoto přízviska byl po dobytí Krymu Ruským impériem vytvořen ruský (a dnes současně ukrajinský) název Jevpatorija (Евпато́рия;, - Євпат́орія). V některých jazycích včetně starší češtiny se objevuje též název Eupatoria vycházející z řecké podoby jména.  V krymské tatarštině a dalších turkických jazycích nese město název Kezlev, který byl utvořen patrně od chazarského názvu "Güzliev" (doslova „krásný dům“), názorů však existuje více.

Dějiny a pamětihodnosti.

Město má přes 2500 let dlouhou historii, na jejímž počátku stojí řecká kolonie Kérkintis. Později město náleželo Pontu, v raném středověku pak říši Chazarů, poté Krymskému chanátu. V závěru 18. století dobyla město (stejně jako celý Krym a jižní Ukrajinu – tzv. Novou Rus) vojska Ruského impéria. Roku 1784 pak město získalo současný název, který, podobně jako Oděsa či Sevastopol, vychází z řečtiny a měl symbolizovat návaznost Ruské říše na vyspělou řeckou civilizaci.  Roku 1855 se poblíž města odehrála Bitva u Jevpatorije, jedna z bitev krymské války.  Největší rozkvět město zažilo v 2. polovině 19. století a na začátku století 20., kdy se dočkala mj. divadla (1910), musea, tramvajové dopravy a železnice (1915). 20. století pak přineslo rozvoj rekreační a lázeňské infrastruktury.  Na Štědrý den roku 2008 došlo v jednom z místních panelových domů k výbuchu plynu, který usmrtil 27 osob. Na místo tragédie se dostavil i prezident Juščenko a premiérka Tymošenková.  Jevpatorija má množství architektonických památek, mezi něž patří pravoslavný kostel Sv. Mikuláše z konce 19. století, ze starších památek pak mešita "Džuma-Džami", "tekiye" dervišů, chrámový komplex (kenesa) krymských Karaimů a další. Pobýval zde také polský básník Adam Mickiewicz a napsal zde jeden ze svých "Krymských sonetů".

Hospodářství a doprava.

V Jevpatoriji nejsou žádné velké průmyslové podniky. Převažují malé a střední podniky, zejména potravinářské.  Jevpatorija je spojena frekventovanými příměstskými vlaky se Saki a Simferopolem. V letní sezóně sem navíc denně míří několik přímých vlaků zejména z Moskvy a Kyjeva. Dosažitelná je také autobusem. Funguje zde námořní přístav.  Ve městě je také v provozu nevelká síť tramvajové dopravy.

Jevpatorija je lázeňské město v mělkém Kalamitském zálivu Černého moře v rovinaté západní části Krymu založené Ruskem v roce 1784, Dnes je sporné území považovaného za část Ukrajiny, ale od Krymské krize je znovu ovládané Ruskem. V roce 2006 zde žilo 106 500 obyvatel.


Prameny o Bořivojovi I..

O Bořivojovi se zmiňuje hned několik středověkých textů. Nejznámější texty jsou tyto:

Teorie o původu.

Otázka Bořivojova původu je neznámá, většina historiků však souhlasí s Kosmou, že Bořivoj pocházel z Čech. Příbuzenství mezi Přemyslovci a Mojmírovci je možné, kupříkladu sňatkem Svatopluka Velkomoravského s jistou nevěstou z Čech, která mohla být Bořivojovou sestrou, snad Sventoziznou Podle jiné teorie, kterou navrhl Petr Šimík, měl být Bořivoj I. původem z Velké Moravy. Měl být synem Rostislava Velkomoravského. Rostislav poté založil hrad Praha a nazval se Přemyslem, tedy Přemyslem Oráčem. Rostislav měl mít syna Bořivoje a ještě za Rostislavova života se měl Bořivoj stát manželem Ludmily, za podmínky, že Ludmila přijme křest. Po Rostislavově oslepení se měl Bořivoj chopit vlády v Čechách. Tato teorie byla často podporována kosterními pozůstatky pod podlahou svatovítské rotundy v hrobu K1. Tyto pozůstatky byly často považovány za tělo knížete Bořivoje. Lebka tohoto těla sdílí s lebkou z hrobu 12/59 v Sadech u Uherského Hradiště považovaného za hrob knížete Svatopluka ojedinělou anomálii zvukovodu; obě kostry mají také stejnou, byť tehdy běžně rozšířenou krevní skupinu. Ukázalo se však, že lebka z hrobu K1 není z doby Bořivojovy, ale z doby o století mladší.

Život.

Narození.

Bořivoj se, podle Kosmy, narodil jako syn bájného knížete Hostivíta. Jméno Bořivojova otce však není jisté, a proto se historici jménu Hostivít vyhýbají. Datum Bořivojova narození není přesně známé. Jako indicie můžou posloužit údaje z legendy "Fuit in provincia Boemorum" o věku, kterého se dožili jednotliví Přemyslovci. Podle legendy Bořivoj zemřel ve věku 36 až 38 let. Podle Dušana Třeštíka muselo být Bořivojovi v době bitvě u Vltavy více než 15 let. Protože bitva probíhala v roce 872, Bořivoj se musel pravděpodobně narodit před rokem 857. Když se v roce 888 narodil Vratislav, byl pravděpodobně Bořivoj stále naživu. Další nápověda se nachází ve Fuldských letopisech, podle nichž v roce 890 získal Čechy v přímé držení Svatopluk. Dušan Třeštík proto odečetl Bořivojův přibližný věk, kterého se dožil, od let 888–890 a získal tak datum jeho narození mezi lety 852–853.  Jiný názor zastával Josef Pekař, jenž datum Bořivojova narození určil mezi roky 857 a 858, Henryk Łowmiański, podle něhož se Bořivoj narodil roku 857, a Václav Chaloupecký, podle nějž se jednalo zase o rok 855.  Jediná kronika, která udává přesný letopočet Bořivojova narození, je kronika Václava Hájka z Libočan z 16. století. Podle ní se měl Bořivoj narodit v roce 874, tedy dokonce později než je o něm první písemná zmínka.  V osmnáctém a devatenáctém století se však proti Hájkovi postavili tehdejší historikové Gelasius Dobner a František Palacký, kteří mnoho Hájkových výroků označili za pouhé výmysly. Od té doby Hájkově dataci Bořivojova narození badatelé nevěnují pozornost.

Bitva u Vltavy.

Situace na území dnešních Čech v 2. polovině 9. století nebyla jednoduchá, tamější knížata se musela rozhodnout, na jakou stranu se přidat. České země se tehdy nacházely mezi dvěma velkými říšemi. Na jedné straně stála Východofranská říše, na druhé pak Velká Morava. Pravděpodobně již v roce 856 se některá knížata z dnešních Čech začala přiklánět k Velké Moravě, v roce 869 za pomocí Lužických Srbů dokonce zaútočila na francké území Bavorska a Durynska. Definitivní připojení pak přišlo po nástupu Svatopluka I. k moci v roce 871. Brzy poté na jaře 872 vyslal východofranský král Ludvík II. Němec, který odmítl nástup Svatopluka uznat, trestnou výpravu nejen proti Moravě, ale i proti jejím spojencům, tedy proti Čechům. Obě vojska se setkala kdesi u Vltavy, snad v oblasti Prahy.  V této bitvě Frankové, kterým velel mohučský arcibiskup Liutbert, drtivě zvítězili. Čechům se však podařilo uchýlit se do hradišť, ty již Frankové nedobyli, podařilo se jim ale velice poplenit zemi a následně odtáhnout zpět do Východofranské říše. Kromě zmínky o pěti českých knížatech, tedy Svatoslavovi, Vitislavovi (Vítěslavovi), Herimanovi (Heřmanovi), Spytimírovi a Mojslavovi je ve třech rukopisech zmíněno jako šesté jméno Goriwei. Od 19. století se jméno Goriwei považuje za zkomoleninu jména Bořivoj. Historici dodnes pátrají po důvodu, proč je Bořivojovo jméno zapsáno až jako šesté z pěti jmenovaných. Podle Františka Palackého byl Bořivoj zapsán jako šestý proto, že v bitvě u Vltavy sice nebojoval, ale byl jejich vrchním vládcem, proto si pisatel poznamenal toto jméno až na konec. Podle historika Václava Vaněčka se bojovalo proti knížatům z jihu Čech, Bořivoj možná využil prohry knížat z jihu Čech a právě po této bitvě jižní Čechy ovládl. Kvůli tomuto ovládnutí bylo jméno Goriwei později připsáno. Podle historika J. Čecha Bořivoj v Čechách vládl, ale pisatel Fuldských análu zkomolil jeho jméno na Heriman.  Právě bitva u Vltavy je hlavní indícií, pro určení dataci vlády Bořivoje I. Téměř všichni historici zabývající se vládou Bořivoje I. se domnívají, že Bořivoj v roce 872 vládl, musel tedy již vyrůst z chlapeckých let. Tyto domněnky odmítli historici Lubomír Emil Havlík a Rudolf Turek. Podle Havlíka Bořivoj v Čechách v roce 872 nevládl, jelikož byl příliš mladý. I Rudolf Turek se domníval, že Bořivoj v Čechách tehdy nevládl, na rozdíl od Havlíka se domníval, že Bořivoj byl ještě před bitvou u Vltavy vyhnán Strojmírem.

Sňatek s Ludmilou.

Přemyslovci v 70. letech 9. století neovládali celé území obývané Čechy. Patřilo jim tehdy pouze území ve středních Čechách, na ostatních územích dnešních Čech se nacházela jiná knížectví, kterým vládlo několik knížat. Bořivoj pravděpodobně v roce 874 či 875 uzavřel sňatek s Ludmilou, dcerou Slavibora. Původ Ludmily je neznámý, možné jsou však dvě varianty. Podle první varianty pocházela Ludmila z Pšovského knížectví, které leželo na území dnešního Mělnicka. Podle druhé varianty, kterou reprezentuje "Proložní legenda o svaté Ludmile" pocházela Ludmila ze země lužickosrbské, sňatkem s Bořivojem se tedy část Lužického Srbska stala součástí Čech.  S Ludmilou měl Bořivoj podle legend tři syny a tři dcery, z pramenů jsou však známa jména pouze dvou synů. Nejstarší Spytihněv I., který se narodil brzy po sňatku, tedy v roce 875, a Vratislav I., který se narodil pravděpodobně v roce 888.

Bořivojův křest.

Česká knížata v 2. polovině 9. století nevyznávala křesťanství, jako na Velké Moravě. Křesťanství pronikalo do české kotliny jen pomalu, podle Fuldských letopisů, přijalo v roce 845 křest 14 českých knížat, pravděpodobně však bez úspěchu. První skutečný krok k christianizaci Čech učinil až Bořivoj.  Příběh Bořivojova křtu je zmíněn nejen v Kristiánově legendě, ale i v Kosmově kronice. Podle Kristiána měl být Bořivoj pozván na hostinu na dvůr velkomoravského knížete Svatopluka, kde proběhla hostina, jako pohan musel však Bořivoj sedět na zemi. Tato historka není příliš uvěřitelná, i když zákaz společného jídla pohanů s křesťany představoval běžnou praxi karolínských misií v Korutanech a Panonii. Lítost projevil arcibiskup Metoděj, jenž se ho optal, proč tak vynikající muž se nestydí, že sedí na zemi s pasáky sviní. Následovala konverzace mezi Metodějem a Bořivojem a výsledkem bylo rozhodnutí Bořivoje dáti se pokřtít. Křest provedl sám arcibiskup Metoděj, kmotrem Bořivoje se stal pravděpodobně Svatopluk Velkomoravský. Poté Svatopluk a Metoděj Bořivoje bohatě obdarovali − mimo jiné mu dali kněze Kaicha, zřejmě proto, aby nově pokřtěný kníže vykonával své křesťanské povinnosti. Datace křtu je nejistá, z Kristiána vyplývá, že křest provedl arcibiskup Metoděj, který se nacházel na Moravě poprvé v letech 870, poté od roku 873 až do jeho smrti v roce 885, křest se pravděpodobně musel odehrát někdy v tomto období. Co se týče roku, kdy ke křtu došlo, historikové se kloní k několika variantám. Podle Rudolfa Turka přijal Bořivoj křest na přelomu let 869 a 870, jelikož si měl Kosmas splést jméno velkomoravského knížete a Svatopluka zaměnil za Rostislava. František Palacký soudil, že přijal křest v roce 874, tento názor zastával i Josef Pekař. Podle archeologa Ivana Borkovského ke křtu došlo před rokem 880. Václav Novotný soudil, že Bořivoj přijal křest mezi lety 882 až 885.

Povstání proti Bořivojovi.

Po návratu z Velké Moravy, nechal Bořivoj vystavět na Levém Hradci kostel, zasvěcený svatému Klimentovi. Brzy poté vypuklo proti Bořivojovi povstání, do jehož čela dosadili Strojmíra, pravděpodobně příbuzného Bořivoje. Bořivoj následně utekl na Moravu ke svému spojenci Svatoplukovi Velkomoravskému. Povolání Strojmíra nejspíš nesouviselo s otázkou náboženství, neboť Strojmír byl křesťanem. Pravděpodobně souviselo se spory o orientaci na Velkou Moravu. Bořivoj, jako zastánce moravských pořádků byl pro Čechy zřejmě nepohodlný, proto byl vyhnán a na stolec byl dosazen Strojmír, jako zastánce východofranské říše. O původu Strojmíra existuje několik teorií. Podle historika Rudolfa Turka byl Strojmír totožný s knížetem Spoitimarem, který bojoval u Vltavy společně s dalšími knížaty. Podle Kristiána žil Strojmír do doby, kdy propuklo povstání proti Bořivojovi ve vyhnanství u Němců. Ve vyhnanství žil tak dlouho, že zapomněl mluvit svou rodnou řečí. To ovšem vzbudilo nespokojenost těch, kteří ho zvolili, protože se nemohli s novým knížetem dorozumět. Bořivojovi přívrženci této nespokojenosti využili a snažili se lid proti Strojmírovi ještě více popudit. Podle Kristiánovy legendy se obě strany, Strojmírova i Bořivojova, proto dohodly, že vyjdou z Prahy a na poli uváží, jak se rozhodnout. Strojmírovci se však potají ozbrojili (skryli si zbraně pod šaty) a dohodli se, že na tajné heslo, které znělo: „Proměňme se!", které zvolá jeden z nich, odkryjí zbraně a pobijí muže na Bořivojově straně. Straníci knížete Bořivoje se však o této lsti dozvěděli a také se ozbrojili. Poté, co se ozvalo heslo smluvené stranou Strojmíra, odkryli podporovatelé knížete Bořivoje zbraně a zahnali straníky Strojmíra na útěk. Sám Strojmír poté utekl do ciziny a z Moravy byl do Čech povolán zpět Bořivoj. Celý sběh událostí se měl udát mezi lety 883 až 885.  Podle varianty, kterou navrhl Zdeněk Měřínský, utekl Bořivoj na Velkou Moravu ke Svatoplukovi, kterého žádal o pomoc. Ten byl však až do podzimu roku 884 zaměstnán boji v Panonii, a proto asi neměl dostatek sil pomoci Bořivojovi k zásahu v Čechách. Bořivoj se proto zdržoval v moravském vyhnanství. Povstání v Čechách mohl tedy Svatopluk potlačit nejdříve až po bojích v Panonii. Tuto variantu podporuje také text Kristiána, který tvrdí, že po pobití straníků Strojmíra poslali Bořivojovi straníci pro Bořivoje na Moravu.

Poslední léta života a smrt.

Společně s návratem Bořivoje se dá předpokládat i přítomnost velkomoravských bojovníků. Po Bořivojově návratu nechal, podle Kristiána, Bořivoj vystavět a založit kostel Panny Marie v Praze, jak slíbil ve vyhnanství na Velké Moravě. Stalo se tak v blízkosti vrcholku Žiži, na kterém stál kamenný stolec, kde probíhal nastolovací proces českého knížete. Pravděpodobně v roce 888, se Bořivojovi a jeho ženě Ludmile narodil syn Vratislav I., který vládl českému knížectví po smrti jeho bratra Spytihněva.  Datace Bořivojovy smrti, stejně jako většina dat v jeho životě je nejistá. Zemřel jistě mezi lety 888 a 890. V roce 888, kdy se Bořivojovi narodil syn Vratislav, byl ještě naživu. V březnu 890 při schůzce na Omuntesperchu v Panonii propůjčil Arnulf Korutanský Čechy Svatoplukovi. Češi totiž neměli knížete z vlastního rodu. Bořivoj byl tedy již po smrti. Zemřel tedy někdy mezi roky 888 až 890 s tím, že pozdější datum však není tolik pravděpodobné. V době smrti mu bylo asi třicet šest let. Po jeho smrti byli jeho synové příliš mladí na to, aby se mohli stát Bořivojovými nástupci. Českým knížetem se proto stal velkomoravský kníže Svatopluk.

Zakladatelská činnost.

S Bořivojovou vládou je spjata výstavba prvních kostelů na území Čech. První kostel byl postaven a vysvěcen hned po Bořivojově křtu na Velké Moravě. Nechal ho postavit na Levém Hradci a byl zasvěcený svatému Klimentovi, jehož kult přinesli na Velkou Moravu bratři Konstantin a Metoděj. Kostel byl dřevěný, na místě dnešního kostela svatého Klimenta na Levém Hradci. V době knížete Bořivoje bylo také na Levém Hradci vystavěno nové, dokonalejší opevnění.  Druhý kostel, který nechal Bořivoj vystavět, byl zasvěcen Panně Marii a byl postaven nedaleko kamenného stolce, na místě dnešního druhého nádvoří na Pražském hradě. Kostel byl postaven brzy po návratu z vyhnanství z Velké Moravy, kam ho vyhnal vzdorokníže Strojmír. Budování kostela začalo tedy pravděpodobně v roce 885. Neví se, proč Bořivoj nechal vystavět kostel zde. Možným důvodem mohl být kamenný stolec, který stál na vrchu Žiži, jenž se nacházel nedaleko kostela. Důvodem k výstavbě kostela na tomto místě mohlo být i to, že to bylo Bořivojovo nové sídlo. Dušan Třeštík se však kloní k variantě, že Bořivoj na místo dnešního Pražského hradu nepřesídlil, na Pražský hrad přesídlil přesunul se tam pravděpodobně až kníže Spytihněv I. Snad z doby Bořivoje I., možná z doby knížete Spytihněva je u kostela Panny Marie patrný první křesťanský hřbitov v Čechách.

Architektura za časů Bořivoje I..

Architektura za časů Bořivoje I. byla inspirována architektonickou tradicí velkomoravských staveb – běžnou formou tak byla rotunda s apsidou. Tento architektonický styl vydržel do založení pražského biskupství, poté přišly do českého prostředí první německé architektonické vlivy. Podle archeologa Michala Lutovského se Bořivoj inspiroval velkomoravskými stavbami, když zde pobýval jako vyhnanec před Strojmírem. Architektonické styly staveb a opevněních na hradištích však za Bořivoje I. výraznou změnou neprošly, nebo o tom nejsou zprávy. Hradiště se tehdy skládala z opevněné akropole, opevněného předhradí, valů a hradeb. Dále nechyběla ani obydlí. Do dnešní doby se však na hradištích nedochovalo nic, ani členitosti terénů, ve většině byly zničeny různými zemědělskými, stavebními nebo těžebními aktivitami.

Hodnocení vlády.

Již od Františka Palackého byl Bořivoj posuzován jako první panovník, který přijal křest a výrazně pomohl ke christianizaci českého státu. Právě Bořivoj založil v Čechách první kostely. Na zakladatelskou činnost poté navázali jeho synové, Spytihněv I. a Vratislav I. Povedlo se mu zlomit moc „kmenových" institucí a za pomoci Svatoplukovy Velké Moravy získal před ostatními vládci Čech předstih, jenž se konkurenčním rodům již nikdy nepodařilo vyrovnat. Jeho knížectví se počalo jednoznačně vyvíjet směrem k raně feudálnímu státu a zároveň se stal Svatoplukovým zástupcem v Čechách. Byl to první historicky doložený představitel rodu Přemyslovců, panovníci z této dynastie vládli Českému knížectví a později i Českému království až do roku 1306.

Odkaz v literatuře a umění.

Alespoň část osobnosti Bořivoje I. je vykreslena v Kristiánově legendě. Kristián ho vylíčil jako prvního budovatele míst svatých, shromažďovatele kněží a zakladatele křesťanské víry v Čechách, tehdy ovšem ještě nepatrně rozšířené. V 21. století se stal Bořivoj I. hrdinou románů spisovatele Jiřího Bílka "První kníže, aneb, Předtucha moci" a "První kněžna, aneb, Závrať moci" a také spisovatele Jana Bauera "Ve službách Svatoplukových". Jako vedlejší postava je zmíněn v románech "Kněžna Ludmila" od spisovatelky Hany Whitton a v knize "Hříšná světice" od Jana Bauera.

Potomci.

Bořivoj byl ženat pouze jednou se svatou Ludmilou (860 − 15. září 921) ∞ 874?. Podle Kristiána a legendy " Fuit in provincia Boemorum" měl Bořivoj s Ludmilou tři syny a tři dcery.

Bořivoj I. (mezi 852/853 – 888/890; ) byl první historicky doložený český panovník pocházející z rodu Přemyslovců. Podle kronikáře Kosmy byl synem bájného knížete Hostivíta.


Rozšíření.

Roste na východě USA a východoasijských států Čína, Korea a Japonsko. V Evropě pěstována asi od roku 1816, v ČR se poprvé objevuje kolem roku 1913.

Pojmenování.

Rod byl pojmenován po Casparu Wistarovi (1761–1818), což byl anatom, chemik, lékař a prezident americké filozofické společnosti. V angličtině je používán chybný název wisteria, chyba je ale všeobecně zavedená jako název pro tuto rostlinu a chybný název je používán stejně jako správný.  Rodu Wisteria pojmenoval po něm jeho přítel, anglický botanik Thomas Nuttall z Harvardu, a z nějakého důvodu rodu jméno zapsal jako ‚Wisteria‘ s ‚e‘. To je jeden z těch případů, kdy rod jména a obecný název jsou stejné. Občas je napsáno ‚Wistaria‘, podle uznaného pravopisného tvaru jména „Wistar“, jako například slavný Sierra Madre Wistaria Festival a rostliny často nesou společný název "Wistaria".  Podle pravidel Mezinárodního kodexu botanické nomenklatury, protože původní název rodu botanik Nuttall zapsal jako ‚Wisteria‘, musí být akceptován jako správný latinský název rodu rostlin "Wisteria" bez ohledu na rozpor.

Popis.

Pravotočivě, nebo levotočivě vystoupavá liána, dřevina. Mohou vyšplhat do 20 m nad zem a rozprostírat se do 10 m šířky. Listy střídavé, 15–35 cm dlouhé, lichozpeřené, s 9–19 lístky. Raší v dubnu až květnu, listí opadává v listopadu. Květy rostou v převisajících hroznech 10–80 cm dlouhých a jsou podobné hroznům květů rodu čilimník, "Laburnum" nebo akát. Jsou namodralé, fialové, purpurové, růžové nebo bílé, nikdy žluté. Asijské druhy kvetou na jaře (těsně před nebo po olistění), "W. japonica" a americké druhy pak v polovině roku koncem léta. Květy jsou složeny z pětizubého kalichu, člunku a pavézy, typické pro bobovité. Hořejší tyčinka je volná, čnělka zakřivená, s koncovou kulovitou bliznou. Všechny květy na rostlině rozkvétají současně. Květy některých druhů jsou vonné.  Plodem je stopkatý chlupatý lusk 7–15 cm, obsahující 1–3 semena, zvolna pukající.

Použití.

V zahradictví jako okrasná popínavá dřevina. Je velice populární v Číně a Japonsku. Vistárie jsou jedovaté. Vývar z kořenů užívali Číňané proti bolestem svalů a kloubů. Upravené listy sloužily v Číně k výrobě čaje.

Pěstování.

Vistárie, zejména "Wisteria sinensis", je velmi odolná a rychle rostoucí dřevina. Stejně jako ostatní bobovité může růst v poměrně chudé půdě, ale preferuje úrodné, vlhké, spíše vápenité půdy, ale především půdy propustné. Vistárii se daří na výsluní i v polostínu.  Množí se vegetativně řízkováním, vyzrálými i bylinnými řízky a také kořenovými řízky, hřížením výhonů na jaře, odrůdy štěpujeme (kopulace, nebo na kozí nožku). "Wisteria chinensis" se snadno množí i generativně, semeny.  Zahradníci častěji pěstují a prodávají rostliny, které byly množeny řízkováním, protože ušetří nejméně dva roky práce, nebo atraktivní kultivary které jsou zpravidla naštěpované. Semenáčům běžně trvá deset let, než poprvé vykvetou, jako u amerických druhů vistárie, nebo téměř dvacet, u čínské vistárie. Zrání může být vynuceno fyzicky, poškozením hlavního kmene, prořezáváním kořenů, nebo vlivem stresu ze sucha. vistárie spolupracuje s bakteriemi, které mají schopnost vázat vzdušný dusík, takže rostliny mohou mít prospěch z přihnojování draslíkem a fosforem, ale ne dusíkem. Za přihnojování fosforečnými hnojivy se odmění dobrou násadou květů.  Vistárie lze sice pěstovat bez opory jako keř, ale je nejlepší, když dovolíme vistárii šplhat nahoru po stromech, obloucích, pergolách, zdech, trelážích nebo jiných nosných konstrukcích. Na její visící hrozny je nejlepší pohled zespodu. Opora, opěrná konstrukce musí být ale velmi pevná, protože staré vistárie mají nesmírně silné a těžké větve s tlustými kmeny. Rozerve dřevěné mřížoví a může dokonce zardousit velké stromy. Vistárie na domech mohou způsobit poškození okapových žlabů, střešní krytiny a podobných struktur. Vistárie mohou být pěstovány i v nádobách. V takovém případě je třeba ji pravidelně řezat.  Vistárie můžeme řezat dvakrát v roce. Květní pupeny vistárie se tvoří na začátku loňských větví, takže prořezávání postranních výhonů na počátku jara zviditelní květy. V lednu řežeme výhony kolem hlavní větve a silných větví na 2–4 cm, nebo na tři až čtyři očka. Pokud je žádoucí kontrolovat velikost rostliny, boční výhonky lze zkrátit na délku 20 až 40 cm v polovině léta, a poté ještě jednou silně zkrátíme na 10 až 20 cm koncem léta. Květy se u "Wistaria sinensis" objevují vždy na slabých postranních větévkách, které je třeba chránit hlavně při prořezávání. U starších, dlouho neošetřovaných vistárií koncem zimy odstraníme všechny vedlejší výhony, necháme jen silné větve omotané okolo opory. Když jarní výhonky dosáhnou délky 40–60 cm, seřízneme je nad třetím nebo pátým pupenem, terminální výhonky seřízneme kolem 20. července, když už přestaly růst.

Choroby a škůdci.

Obvykle chorobami a škůdci netrpí, avšak poškozené, oslabené rostliny, nebo rostliny na nevhodném stanovišti mohou napadat houbové choroby např. "Verticillium" a "Botrythis", nebo mohou trpět fyziologickými chorobami. Proti askomycetám z rodu "Verticilium" mohou pomoci systémové fungicidy, avšak vhodnější je prevence – rozmnožovat zdravé jedince, zvolit vhodné stanoviště, napadené jedince odstranit, desinfikovat nářadí, v případě napadení se doporučuje vyměnit velké množství půdy.

Invazivní druh.

V některých oblastech je považována za invazivní druh.

Obsahové látky.

Obsahuje betulin, kyselinu betulinovou.

Toxicita.

Obsahuje toxické lektiny. Otrava se projevuje zvracením, průjmem a bolestmi břicha, postiženému je třeba podat aktivní uhlí (živočišné uhlí) a zajistit výplach žaludku. Nejčastějším důvodem otravy je požití plodů u dětí.

Vistárie (také wistérie, wistárie, wistarie, modrý déšť) je rod rostlin z čeledi bobovité. Zahrnuje 7 druhů a je rozšířen ve východních oblastech USA, Číně a východní Asii. Jsou to dřevnaté liány s bohatými hrozny motýlovitých květů. Některé druhy jsou pěstovány jako okrasné dřeviny.