Život.

Narodila se někdy před 15. dubnem 1303 jako nejstarší dcera Karla I. z Valois a Kateřiny z Courtenay, držitelky titulu císařovny konstantinopolské, vnučky a dědičky posledního latinského císaře, Balduina II. Již brzy po narození, 15. dubna 1303 byla zasnoubena s Hugem V. Burgundským, zasnoubení bylo v roce 1312 zrušeno.

Neapol.

V červenci 1313 se Kateřina provdala za o řadu let staršího Filipa z Tarentu, krále Albánie a knížete z Achaiy, mladšího bratra Roberta I. Neapolského. Tímto sňatkem se její manžel stal titulárním císařem, a nárok na říši si udržela i po jeho smrti dne 23. prosince 1332. Jejich nejstarší syn Robert se stal jeho nástupcem jako princ z Tarentu. Kateřina byla vlivnou osobou u Neapolského dvora.  Její dvůr byl světštější než zbožný dvůr krále Roberta a jeho manželky, Sanchy Mallorské. Za vlády své neteře, Johany, byla proti manželství Johaniny mladší sestry, Marie z Kalábrie s Karlem, vévodou z Durazza. A to proto, že Marie byla domnělou dědičkou Neapole, a Durazzové byli soupeři její rodiny. Ona a její rodina byla vyplacena penězi z královské pokladnice.

Achajské knížectví.

V roce 1333, její syn Robert obdržel Achajské knížectví prostřednictvím dohody s jeho strýcem, Janem z Graviny. Nicméně, třináctiletý chlapec byl považován za příliš mladého, než aby mohl vládnout sám, a jeho matka se po zbytek svého života stala regentkou. V roce 1338, Kateřina shromáždila flotilu a přemístila celou svou domácnost do Achaje, kde se aktivně zapojila do vlády. Poskytla útočiště Nikephorovi II. Orsinovi z Epirského knížectví, a podporovala jej v jeho snaze prosadit se v jeho zemi proti byzantskému císaři Andronikovi III.

Konečná léta.

Její přítomnost v Achaje od roku 1341 už nebyla zapotřebí, protože Robert už dosáhl dospělosti. Stala se místodržící v Kefalonii a strávila posledních pět let svého života v tomto úřadu. Po zavraždění Johanina manžela, Ondřeje Uherského, Johana hledala nového manžela mezi svými tarentskými bratranci. Kateřina podpořila svého mladšího syna Ludvíka proti svému staršímu synovi Robertovi. Kryla Karla z Artois, levobočka Roberta I. Neapolského, a jeho syna Bertranda, kteří byli obviněni ze spoluviny. Když ji syn žádal, aby to vzdala, ona odmítla a řekla, že by je potrestala sama, kdyby byli vinni. Zemřela v Neapoli v říjnu 1346. Královna Johana zorganizovala její pohřeb v místním kostele sv. Dominika.

Kateřina z Valois (před 15. dubnem 1303, Siena – říjen 1346, Neapol), byla v letech 1307-1346 titulární latinskou císařovnou, ačkoli žila v exilu a jen držela pravomoc nad Křižáckými státy v Řecku. Byla princeznou z Achaiy a Taranta, a v letech 1332-1341 také regentkou Achaiy, a místodržící Kefalonie od roku 1341-1346.


Kariéra.

Juniorská kariéra.

Johnson hrál v 15 letech hokej na Academy of Holy Angels v Richfieldu ve státě Minnesota v USA. Poté se přesunul do Ann Arboru, kde hrál za Americký národní hokejový tým při rozvojovém programu organizace USA Hockey. Johnson je jedním z mála Američanů, kteří byli vybráni na prvním místě ve Vstupním draftu NHL (před ním to byli pouze Brian Lawton, Mike Modano a Rick DiPietro), když jej draftoval v roce 2006 tým St. Louis Blues. Během sezóny 2006-07 hrál za University of Minnesota a 20. dubna 2007 podepsal nováčkovskou smlouvu s klubem NHL St. Louis Blues.

Profesionální kariéra.

Johnson vstřelil svůj první gól v NHL 6. října 2007 proti Los Angeles Kings brankáři Jonathanu Bernierovi a byl to současně vítězný gól utkání. Nováčkovskou sezónu dokončil s průměrem více než 18 minut strávených na ledě na zápas a v 69 zápasech si připsal 5 gólů a 28 asistencí.  Po sezóně si zranil vazy v koleni, když měl nehodu v golfovém vozíku, při soukromém golfovém turnaji 16. září 2008. 20. listopadu 2008 podstoupil operaci kolene a byl nucen vynechat celou sezonu 2008-09.  2. srpna 2010 podepsal jako omezeně volný hráč smlouvu s Blues na další 2 roky za 5 200 000 dolarů (asi 93 600 000 kč). V následující sezóně 2010-11 byl 19. února 2011 vyměněn do Colorada Avalanche spolu s Jayem McClementem a podmíněně i s prvním kolem draftu za Chrise Stewarta, Kevina Shattenkirka a podmíněný výběr ve druhém kole draftu NHL. Už v den výměny nastoupil poprvé za Avalanche v San José, kde byli poraženi 0:4 od tamějších Sharks. V jeho druhém zápase za Avalanche hrál 22. února 2011 proti svému bývalému klubu St. Louis Blues a pomohl při vítězství 4:3 vstřelením svého prvního gólu v dresu Colorada.

Reprezentační kariéra.

Jako produkt Amerického národního hokejového rozvojového programu debutoval za Spojené státy na Mistrovství světa v ledním hokeji do 17 let v roce 2005. Ve stejném roce vyhrál zlatou medaili s americkou reprezentací do 18 let na MS osmnáctiletých. V roce 2006 si připsal na MS do 18 let 10 kanadských bodů v 6 zápasech a pomohl tak reprezentaci k dalšímu zisku zlatých medailí z tohoto šampionátu a sám vyhrál Bob Johnson Award pro nejlepšího amerického hokejistu na mezinárodní scéně.  V roce 2007 byl členem Amerického juniorského týmu, který získal na MS juniorů bronzové medaile. Johnson byl jmenován do All-Star Týmu turnaje a byl jmenován nejlepším obráncem turnaje. Také se stal prvním obráncem historie, který vyhrál kanadské bodování MS juniorů, když si připsal 10 bodů za 4 góly a 6 asistencí.  V Americké reprezentaci dospělých hrál na Zimních olympijských hrách 2010 ve Vancouveru, kde získal stříbrnou medaili poté co ve finále podlehli Kanadě v prodloužení.

Erik Robert Johnson (* 21. března 1988, Bloomington, Minnesota, USA) je americký hokejový obránce hrající v týmu Colorado Avalanche v severoamerické lize NHL.


Děj.

Rabín Jákob, populární newyorský rabín, odcestuje do Paříže za svou rodinou, aby oslavil bar micva svého příbuzného Davida. Francouzský podnikatel Victor Datel spěchá se svým řidičem Salomonem Francií na svatbu své dcery. Na střeše auta převážejí člun. Cestou mají nehodu a auto se převrátí do jezera - na člun, takže plují dál. Datel pak Salomona propustí, protože odmítá pracovat o šábesu. Arabský revolucionář Mohamed Larbi Slimane je zajat zabijáky ze své země, kteří ho unesou do továrny na žvýkačky, kam se po své nehodě uchýlí i Datel.  Datel si zločinců v továrně všimne a zavolá policii, ale místo toho se dovolá pouze jiného telefonu v továrně a ten zvedne Fares, vůdce zabijáků. Ti ho začnou pronásledovat, ale Datel uteče na svou loď. Tam už ale uprchl i Slimane, který z ní zastřelí dva ze zabijáků. Policie se domnívá, že vrahem je Datel, a tak ho začne pronásledovat komisař Andreani.  Slimane použije Datla jako rukojmí a donutí ho dovézt ho na letiště Orly. Tam se ale dostanou i Datlova žena, zabijáci, Andreani a také rabín Jákob. Datel a Sliman se na záchodech potkají s rabínem Jákobem a jeho společníkem, převlečou se za ně, a tak se jim podaří přede všemi uprchnout. Pak na ně ale narazí rabínova rodina, Schmollovi, a odveze je do židovské čtvrti. Jediný, kdo Datla pozná, je Salomon. Následuje mnoho nedorozumění, např. pravý rabín Jákob je zabijáky i Andreanim chvíli považován za Datla, Datel se Slimanem slouží židovskou bohoslužbu, policisté jsou Židy v synagoze považováni za teroristy, kteří chtějí zabít rabína Jákoba.  Zabijákům se nakonec podaří Datla i Slimana znovu dopadnout, ale mezitím vyjde najevo, že v jejich zemi došlo k převratu a Sliman se stal prezidentem. Francouzská vláda mu proto pošle doprovod, který auto, ve kterém jsou Datel, Sliman, zabijáci i pravý rabín Jákob se společníkem, dovede k Invalidovně, kde se koná svatba Datlovy dcery. Ta se zamiluje do Slimana, se kterým odletí do jeho země, Datel se znovu setká se svou ženou a spřátelí se Schmollovými, rabín Jákob se konečně setká se svou rodinou.

Dobrodružství rabína Jákoba (orig. "Les Aventures de Rabbi Jacob") je francouzsko-italská komedie režiséra Gérarda Ouryho z roku 1973 v hlavní roli s Louisem de Funès. Snímek byl nominován na Zlatý glóbus v kategorii Nejlepší zahraniční film.


Život.

Narodil se do středostavovské puritánské a konzervativní rodiny učitelky latiny na střední škole a poručíka u námořnictva, který po zranění ve druhé světové válce přešel učit jazyky na chlapecké internátní škole v Tilltonu, NH. Mladý John v dětství svému otci ve škole vypomáhal a ve čtrnácti letech do ní nastoupil. V osmnácti nastoupil do Middleberry college ve Vermontu, kde zpočátku získal sportovní stipendium, které ale pro pozdější zhoršení prospěchu ztratil a v polovině druhého ročníku studium ukončil. Odešel do Bostonu v Massachusetts, kde chvíli pracoval u novin, poté se zapsal na tamní univerzitu na bakalářské studium ekonomie a řízení. Studium dokončil v roce 1968, ještě o rok dříve se oženil se svou první ženou, Ann. Ještě na univerzitě nastoupil do Mírových sborů jako dobrovolník a byl vyslán do Ekvádoru. Tam se setkal s Einarem Grevem, zástupcem společnosti Chas. T. Main, a po ekvádorské misi jím byl John v roce 1971 do této firmy přijat, aby pro Světovou banku vypracovával odhady vývoje tamních ekonomik a proveditelnosti potenciálních velkých projektů nadnárodních korporací.

Kariéra.

John Perkins, jako bývalý hlavní ekonomický strategicko-konzultantské firmy "Chas. T. Main Inc." podle svých slov, získal speciální průpravu na pozici ekonomického vyjednavače („Hit Mana“) v otázkách makroekonomiky rozvojových zemí u americké vládní agentury NSA a vykonával ji po dobu 10 let.

Dílo.

Zpověď lovce ekonomik.

Jeho asi nejznámější kniha se jmenuje Confessions of an Economic Hit Man (v češtině vydáno jako "Zpověď lovce ekonomik") a zabývá se z pohledu experta na ekonomiku, vládou pověřeného (avšak soukromého) vyjednavače praktikami při vyjednávání se zeměmi třetího světa v obchodní a strategické spolupráci s vládou USA a největšími americkými korporacemi. Typické jednání se podle Perkinse v první fázi zabíralo možnostmi investic amerického kapitálu do dané země, zvyšovat její státní dluh vysokoúrokovými půjčkami na jeho splácení až na úroveň, kdy je pro stát velmi těžké jej vůbec umořit a stále víc se dostává do vlivu svých věřitelů (např. hlasování v OSN, legislativě příznivé pro zahraniční podnikatelské subjekty, apod).  Perkins dodává, že pokud jednání lovců ekonomik selže, mohou snahy americké vlády pokračovat druhou popř. třetí fází. Druhou fází, kterou Perkins nazývá "šakali", je atentát na hlavu daného státu a následné dosazení loutkového prezidenta nebo panovníka. V knize popisuje několik tragických nehod hlav států, například havárií letadel, u kterých tvrdí, že se jednalo o práci šakalů. Pokud se i tato fáze setká s neúspěchem, následuje jako konečné řešení intervence ze strany americké armády. O třetí fázi v knize mluví v případu Saddáma Hussajna.  O své práci lovce ekonomik mluvil Perkins i jako respondent v dokumentu, především z období 70. a 80. let. Za poslední zásah dle scénáře, který popisuje v knize "Zpovědi lovce ekonomik", označil pokus o svrhnutí Hugo Cháveze v roce 2002.

Přijetí "Confessions of an Economic Hit Man".

Knihu "Confessions of an Economic Hit Man" odmítlo publikovat 30 nakladatelství, ale nakonec se ihned stala jednou z nejprodávanější knih na amazon.com, a následně bestsellerem v žebříčku New York Times, kde strávila téměř rok a čtvrt.  Profesor Harvardovy univerzity, John E. Mack, ve svém zhodnocení o knize napsal: "„[Je to] jeden z nejdůležitějších příběhů naší doby... práce s velkým proniknutím k podstatě věci, morální odvahy a transformační hloubky... ukazující odvrácenou stranu nemilosrdnosti, s kterou Spojené státy používají ekonomickou manipulaci a politický nátlak k rozšíření moci a ovládnutí jiných národů“".

Tajné dějiny amerického impéria.

V jeho další knize, The Secret History of the American Empire ("Tajné dějiny amerického impéria") vyostřuje obvinění proti nadnárodním korporacím a jejich vlivu na ekonomiky a životní prostředí chudých zemí, ale současně navrhuje způsoby, jak přimět tyto korporace k lepšímu chování.

Osobní postoje.

Perkins píše „pouze z vlastní zkušenosti“ (nepovažuje se za intelektuála) a tvrzení ve svých knihách podporuje tím, že občas se přijímá rozhovory (např. na "Democracy Now!") nebo pozvání, aby o tématu promluvil před určitou skupinou a poté případně odpovídal na dotazy z obecenstva.  Používá termín korporatokracie, který zapadá do práce popisovanou v jeho knihách a kombinuje jak strategie mocných korporací v honbě za zisky z celostátních projektů, k získání jejichž kontraktů využívají špinavých praktik, ale i služeb armády a výzvědných služeb.  Při jedné diskusi s diváky se Perkins snažil demýtizovat všeobecně přijímanou tezi, že smyslem existence korporací musí nezbytně být generování zisku – podle Perkinse je i předpoklad nahlížení na nadnárodní korporace jako na „žraloky finančního trhu“ scestný – podle jeho vlastních slov v čele takových korporací stojí obyčejní příčetní lidé, s mnohým z nichž se osobně setkal, a je v silách jednotlivce nebo i menší skupiny dosáhnout změny.

John Perkins (* 28. leden 1945, Hanover, New Hampshire) je americký aktivista, spisovatel literatury faktu a podle svých vlastních též bývalý tzv. "lovec ekonomik".


Vykolejení vlaku na mostě Big Bayou Canot

Události.

Těšně před nehodou nákladní čluny tlačené remorkérem "Mauvilla" nesprávně zatočily na řece Mobile a vstoupily do Big Bayou Canot, což je průliv, přes který vede železniční most a normálně se tam lodě nemají plavit. Pilot remorkéru Willie Odom neměl správný výcvik pro čtení svého radaru a díky jeho malým zkušenostem a špatné viditelnosti v mlze si nevšiml, že sjel z kurzu. Na lodi se také nenacházel kompas ani mapy vod. Odom žil v domnění, že je stále na řece Mobile a most na radaru identifikoval jako jiný remorkér. Po vyšetřování nebyl uznán trestně zodpovědným za nehodu.  "Mauvilla" do mostu narazila v asi 2:45 hodin ráno. Most byl navržen tak, aby mohl být snadno přestavěn na otáčecí most. Žádná taková přestavba neproběhla, ale prostřední část mostu nebyla patřičně ochráněna před nechtěným pohybem. Náraz lodi prostřední část mostu posunul asi o metr vedle a výrazně pokroutil koleje.  V asi 2:53 ráno vlak Sunset Limited společnosti Amtrak poháněný třemi lokomotivami na trase z Los Angeles (Kalifornie, USA) do Miami (Florida, USA) se 220 cestujícími a členy posádky vjel v rychlosti asi 113 km/h na most. Po najetí na pokřivené koleje vykolejil. První ze třech lokomotiv narazila do posunuté části mostu, čímž ji shodila do vody. Další dvě lokomotivy, spolu se zavazadlovým vozem, lůžkovým vozem a dva ze šesti vozů pro cestující sjely do vody také. Plné nádrže lokomotiv (každá z nich obsahovala několik tisíců galonů nafty) se nárazem protrhly, což způsobilo masivní únik paliva a požár. Čtyřicetsedm lidí, z toho 42 pasažérů, nehodu nepřežilo. Mnoho z nich se udusilo, další zemřeli na následky požárů nebo kouřových zplodin. Dalších 103 lidí bylo zraněno. Čtyři členové posádky remorkéru nebyli zraněni. V době nehody byla první lokomotiva v provozu pouze dvacet dní.  I přes to, že se most posunul, se kontinuálně svařované kolejnice nerozlomily. Díky tomu kontrolní mechanismy sledující přerušení trasy nezareagovaly a návěstidlo před mostem zůstalo nastaveno na „Volno“. Jestliže by se jedna z kolejnic následkem nárazu přerušila, návěstidlo by se přeplo do polohy „Stůj“. To by mohlo dát strojvedoucímu dostatek času na zastavení vlaku, anebo alespoň na zmírnění rychlosti ve snaze minimalizovat následky nehody.

Fatální zpoždění.

Této nehodě se věnovala jedna z epizod dokumentárního cyklu "Vteřiny před katastrofou" společnosti National Geographic. Kromě zjištění v oficiálním vyšetřování dokument odhalil, že vlak byl kvůli poruše v klimatizaci a toaletě v New Orleansu o 30 minut opožděn. Nebýt tohoto zpoždění, vlak Sunset Limited by překročil most Big Bayou Canot 20 minut předtím, než by do mostu narazila loď.

K vykolejení vlaku na mostě Big Bayou Canot došlo ve středu 22. září 1993 na mostě Big Bayou Canot v jihozápadní Alabamě, USA. Havarovaný vlak patřil společnosti Amtrak. Nehoda byla způsobená posunutím střední části mostu a deformací kolejí, což nastalo kvůli nárazu těžkých člunů do mostu osm minut před havárií. Při katastrofě zahynulo 47 lidí a 103 jich bylo zraněno.


Charakteristika.

Lilkovité jsou jednoleté až vytrvalé byliny, keře, stromy i liány se střídavými jednoduchými nebo řidčeji zpeřenými listy bez palistů. Čepel listů je celistvá nebo různě laločnatá, bez ostrých zubů na okraji, často poněkud dužnatá. Dřevo je u stromovitých a keřovitých zástupců obvykle měkké. Rostliny jsou lysé nebo chlupaté, odění se skládá z jednoduchých, vidličnatých, hvězdovitých nebo žlaznatých chlupů. Na dotek mohou být listy lepkavé nebo vlhké. Některé druhy, zejména z rodu lilek ("Solanum"), mají ostny na kmeni nebo i na listech.  Květy jsou pětičetné, obvykle oboupohlavné, pravidelné nebo dvoustranně souměrné, nejčastěji v úžlabních nebo vrcholových vrcholičnatých květenstvích. Kalich je srostlý, pěticípý, za plodu často zvětšený. Koruna je srostlá, pěticípá. Tyčinky jsou přirostlé ke korunní trubce, v počtu 4 až 5. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 (výjimečně 5) plodolistů a se stejným počtem komůrek, s jedinou čnělkou. Plodem je tobolka nebo bobule. Semen je obvykle mnoho.  Pro stonky lilkovitých jsou charakteristické bikolaterální cévní svazky.  Čeleď zahrnuje téměř 2 500 druhů ve 102 rodech. Největší rody jsou lilek ("Solanum", asi 1 500 druhů), "Lycianthes" (200), tabák ("Nicotiana", 95), nolana ("Nolana") a kustovnice ("Lycium", obojí 90).

Rozšíření.

Lilkovité jsou rozšířeny po celém světě, chybějí pouze v arktických oblastech. Nejvíce druhů se vyskytuje v tropech a subtropech, centrum druhové i rodové diverzity je v Jižní Americe. Lilkovité obsazují téměř všechny typy biotopů, zejména však rostou na narušených místech na půdách bohatých živinami.  V původní květeně ČR tuto čeleď zastupuje lilek potměchuť ("Solanum dulcamara"), lilek černý ("S. nigrum"), lilek vlnatý ("S. decipiens"), durman obecný ("Datura stramonium"), blín černý ("Hyoscyamus niger") a rulík zlomocný ("Atropa bella-donna"). Další druhy jsou zavlékány, zejména mnohé lilky ("Solanum"), kustovnice cizí ("Lycium barbarum"), vzácně i pablen kraňský ("Scopolia carniolica"). Z pěstovaných rostlin občas zplaňují mochyně židovská ("Physalis alkekengi"), tabák selský ("Nicotiana rustica"), tabák virginský ("Nicotiana tabacum") a lilík mochyňovitý ("Nicandra physalodes"). V teplých oblastech Evropy jsou zastoupeny i některé další rody, jako je mandragora ("Mandragora"), withanie ("Withania") a "Triguera".

Ekologické interakce.

Květy lilkovitých jsou různorodého tvaru i velikosti a jsou opylovány celou řadou opylovačů. U některých rodů (např. lilek) květy neobsahují nektar a jsou opylovány včelami sbírajícími pyl, sloužícím k výživě larev. Prašníky v takových květech mají okrouhlé otvory místo klasických podélných štěrbin a pyl je z nich vytřásán pohybem včely. Dlouhé květy kladivníku bývají opylovány drobnými ptáky.  Semena lilkovitých jsou obecně rozšiřována ptáky a savci včetně plodožravých netopýrů, vyhledávajícími bobule.  Některé amazonské druhy rodu "Markea" jsou epifyty, v nichž hnízdí žahaví mravenci. Některé stromy rostoucí v tropickém deštném pralese mohou ve výjimečných případech dorůstat výšky až 30 metrů.

Obsahové látky.

Čeleď obsahuje široké spektrum alkaloidů, z nichž nejvýznamnější skupinou jsou tropanové alkaloidy. Název „tropanové“ pochází z rodu Atropa, kam patří například rulík zlomocný. Jméno Atropa je původem z řecké mytologie, kde patřilo jedné z Moir, tří bohyň osudu, která přestřihávala nit života. Toto pojmenování popisuje dlouho známou jedovatost a toxicitu těchto látek. Tropanové alkaloidy se mohou vyskytovat také v rodech durman ("Datura", "Brugmansia"), mandragora ("Mandragora") a v mnohých dalších rodech této čeledi.  Po chemické stránce mají tropanové alkaloidy charakteristickou bicyklickou strukturu. Nejvýznamnější je atropin, skopolamin a hyoscyamin. Z farmakologického hlediska to jsou nejsilnější existující anticholinergika neboli inhibitory signálů přenášených neurotransmiterem acetylcholinem. Symptomy předávkování mohou zahrnovat sucho v ústech, rozšířené zornice, ataxii, zadržování moči, halucinace, křeče, kóma a smrt.  Tropanové alkaloidy jsou i přes vysokou toxicitu důležité látky. Mohou zvrátit cholinergní otravu, která může být způsobena kontaktem s pesticidy a chemickými zbraněmi, jako například sarin a VX. Jsou také použitelné k zastavení mnoha typů alergických reakcí. Skopolamin je činidlo používané v oftalmologii, neboť rozšiřuje zornice a tím umožňuje vyšetření vnitřku oka. Tyto alkaloidy mohou být také použity jako látky potlačující zvracení (antiemetika) u lidí se sklony ke kinetózám nebo po chemoterapii. Atropin má stimulující efekt na centrální nervový systém a srdce, zatímco scopolamin má účinek sedativní.  Známý alkaloid pocházející z čeledi lilkovitých je nikotin. Stejně jako ostatní tropanové alkaloidy působí na cholinergní neurony, ale s opačným účinkem (je to agonista). Má vyšší specifitu k nikotinovým acetylcholinovým receptorům než jiné ACh proteiny. Nikotin se přirozeně vyskytuje v rostlinách rodu tabák ("Nicotiana") a petúnie ("Petunia").  Další skupinou toxických látek nalézajících se v této čeledi jsou glykoalkaloidy, například solanin, který je příležitostně zodpovědný za otravu po požití bobulí lilku černého nebo lilku potměchuti nebo nadzemních částí bramboru.

Taxonomie.

Lilikovité jsou největší čeleď řádu lilkotvaré ("Solanales"). Sesterskou skupinou je podle kladogramů APG čeleď svlačcovité ("Convolvulaceae"). V minulosti byla některými taxonomy (např. Cronquist) oddělována čeleď "Nolanaceae" (rody "Alona" a "Nolana").  Čeleď lilkovité je dobře vyhraněná skupina. Její monofyletičnost je mimo morfologie podpořena i analýzou cpDNA. Dřívější dělení čeledi na podčeledi "Solanoideae", "Cestroideae" a "Anthocercidae" se ukázalo jako umělé, neboť "Cestroideae" tvoří v tomto pojetí bazální parafyletický komplex. Bylo také zjištěno, že rod lilek ("Solanum") je parafyletický a proto jsou do něj vřazeny rody rajče jedlé ("Lycopersicon") a rajčenka ("Cyphomandra"). Také rod "Brugmansia" patří minulosti, neboť druhy z něj byly převedeny do rodu durman ("Datura").  Po morfologické stránce je lilkovitým velmi podobná čeleď brutnákovité ("Boraginaceae").

Význam.

Lilek brambor je 4. nejvýznamnější potravina pro výživu lidstva a v klimaticky příhodných oblastech jedna z nejčastěji pěstovaných plodin. Mnohé druhy jsou také široce využívány jako zelenina či ovoce, především rajče jedlé ("Lycopersicon esculentum"), Paprika setá ("Capsicum annuum"), lilek vejcoplodý neboli baklažán ("Solanum melongena") a rajčenka ("Cyphomandra betacea"). V Jižní Americe jsou jako ovoce pěstovány mnohé další druhy lilku, např. "Solanum hyporhodium", "S. muricatum" neboli 'pepino', S. quitoense" a "S. topiro" aj. Občas se také pro plody pěstuje mochyně peruánská ("Physalis peruviana"), místně i jiné druhy. Různé druhy papriky jsou používány jako koření, zejména paprika setá ("Capsicum annuum"), paprika křovitá ("C. frutescens") a paprika čínská ("C. chinense").  Vzhledem k obsahu účinných alkaloidů lze nalézt v čeledi lilkovité celou řadu druhů s psychotropními účinky. Nejvíce je v tomto směru využíván tabák, zejména druhy tabák selský ("Nicotiana rustica") a tabák virginský ("Nicotiana tabacum"). Nikotin obsahují i některé druhy petúnií, zejména petúnie fialová ("Petunia violacea"). Pro halucinogenní účinky jsou vyhledávány různé druhy durmanu ("Datura") a durmanovec (dříve "Brugmansia", dnes "Datura"), v Jižní Americe místně i "Iochroma fuchsioides", "Latua pubiflora", "Methysticodendron amesianum". V Austrálii používají domorodci k navození vzrušení a halucinací listy "Duboisia hopwoodii". Skopoletin, obsažený v amazonských druzích rodu "Brunfelsia", navozuje pocit chladu. U některých lidí se vyskytuje přecitlivělost nebo alergie na některé lilkovité rostliny.  V lékařství byla zejména ve středověku hojně využívána mandragora lékařská ("Mandragora officinarum"), která měla významné místo i v magii. Withanie snodárná ("Withania somnifera"), tzv. ašvagandha, má široké využití v indické ajurvédě a svými komplexními regeneračními účinky je blízká ženšenu. V tradiční čínské medicíně jsou využívány plody a kůra z kořene kustovnice čínské ("Lycium chinense"). Plody této kustovnice jsou pod jménem „goji“ (godži) prodávány i v ČR.  Argentinský tabák "Nicotiana glauca" obsahuje alkaloid anabasin, který má insekticidní účinky.

Přehled rodů.

"Acnistus", "Anisodus", "Anthocercis", "Anthotroche", "Archiphysalis", "Athenaea", "Atrichodendron", "Atropa", "Atropanthe", "Aureliana", "Benthamiella", "Bouchetia", "Brachistus", "Browallia", "Brugmansia", "Brunfelsia", "Calibrachoa", "Capsicum", "Cestrum", "Chamaesaracha", "Coeloneurum", "Combera", "Crenidium", "Cuatresia", "Cyphanthera", "Datura", "Deprea", "Discopodium", "Dittostigma", "Duboisia", "Duckeodendron", "Dunalia", "Espadaea", "Exodeconus", "Fabiana", "Goetzea", "Grabowskia", "Grammosolen", "Hawkesiophyton", "Hebecladus", "Henoonia", "Hunzikeria", "Hyoscyamus", "Iochroma", "Jaborosa", "Jaltomata", "Juanulloa", "Latua", "Leptoglossis", "Leucophysalis", "Lycianthes", "Lycium", "Mandragora", "Margaranthus", "Markea", "Melananthus", "Mellissia", "Metternichia", "Nectouxia", "Nicandra", "Nicotiana", "Nierembergia", "Nolana", "Nothocestrum", "Oryctes", "Pantacantha", "Parabouchetia", "Pauia", "Petunia", "Phrodus", "Physalis", "Physochlaina", "Plowmania", "Protoschwenckia", "Przewalskia", "Quincula", "Rahowardiana", "Reyesia", "Salpichroa", "Salpiglossis", "Saracha", "Schizanthus", "Schultesianthus", "Schwecnkiopsis", "Schwenckia", "Sclerophylax", "Scopolia", "Sessea", "Sesseopsis", "Solandra", "Solanum" (včetně "Cyphomandra" a "Lycopersicum"), "Streptosolen", "Symonanthus", "Trianaea", "Triguera", "Tubocapsicum", "Vassobia", "Vestia", "Withania", "Witheringia"

Lilkovité je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu lilkotvaré ("Solanales"). Čeleď zahrnuje mnoho agrokulturně využívaných druhů, stejně jako druhů toxických. Je také významným zdrojem jídla, koření a látek využívaných ve farmacii, zejména alkaloidů. Některé druhy se také pěstují jako okrasné či nacházejí využití v genetickém a biotechnologickém výzkumu a v experimentální biologii.


Pozadí a příprava.

Mezi nejvyšší vrstvou římských obyvatel panovala silná nespokojenost s Neronovým způsobem vládnutí. Ke spiknutí přispěla skutečnost, že Seneca a Gaius Calpurnius Piso byli donašečem obviněni, že organizují spiknutí s cílem svrhnout císaře. Toto obvinění se neprokázalo, snad i proto, že Nero nechtěl po zapuzení své manželky Octavie vyvolávat novou vlnu pobouření odsouzením dvou tak známých osobností.  Poté se Seneca stáhl do ústraní, Piso se, na rozdíl od něho, zaměřil na hledání spojenců. Aby se ale vyhnul podezření, pobýval často ve své vile v Baiae, kde i přes napjatý vztah býval Nero častým hostem. Se svými spojenci komunikoval prostřednictvím spojek. Plán neměl konkrétnější obrysy, ale když hrozilo že bude odhalen, spiklenců se zmocnila panika a vznikl plán zavraždit Nerona přímo v Pisonově vile v Baiae. Proti tomu se postavil Piso, tvrdě, že něco takového jako hostitel nemůže připustit. Přestože pravděpodobným důvodem byla jeho obava z toho, kdo by se po Neronově smrti mohl chopit moci v Římě, byl schválen plán, že císař bude zabit v Římě při hrách.

Vyzrazení.

Plán však vyzradil Scaevinův propuštěnec Milichus a jeho manželka, kteří dalšího účastníka spiknutí, Flavia Scaevina, udali. Milichus vypověděl, že dostal od Scaevina příkaz nabrousit dýku, připravit obvazy na rány a prostředky na zastavení krve, a že Scaevinus pořídil závěť, vystrojil hostinu a oblíbené otroky propustil na svobodu. Nic konkrétního však nevěděl a Scaevinovi se zpočátku dařilo podezření lehce odrážet. Protože však vypovídal odlišně od dalšího spiklence, kterého Milichova manželku udala – Antonnia Natala, byli oba podrobeni mučení. Natalis přiznal, že spiknutí se účastnili Piso a Seneca. Scaevinus přidal udání básníka Lucana, Quintiana a další jména. Na základě těchto výpovědí byli mnozí účastníci spiknutí popraveni, jiní přinuceni spáchat sebevraždu. Lateranovi sťali hlavu, Piso si podřezal žíly. Natalis, který na Pisonovu žádost navštívil Senecu, při mučení vypověděl, že Seneca se přímo nezapojil, ale prohlásil, že jeho život je spjat s Pisonovým zdarem. To císaři stačilo a ačkoli Seneca ve skutečnosti ke spiklencům nepatřil, musel na císařův rozkaz spáchat sebevraždu. Zabil se i básník Lucanus. Zprávu o neúspěchu Pisonova pokusu skoncovat s Neronovým režimem přijaly urozené vrstvy s pocitem zklamání i strachu z dalších represí.

Pisonovo spiknutí z roku 65, v jehož čele stál Gaius Calpurnius Piso z římské rodiny Calpurniů, bylo namířeno proti římskému císaři Neronovi. Spiknutí bylo vyzrazeno a jeho vůdci byli popraveni nebo přinuceni spáchat sebevraždu.


Původ.

Pocházela z rodu Wittelsbachů, byla dcerou císaře Karla VII. a Marie Amálie Habsburské, dcery Josefa I.

Svatba.

Byla vybrána jako vhodná manželka pro Josefa, syna císaře Františka Štěpána a jeho manželky Marie Terezie. Oba budoucí manželé byli úzce příbuzensky spřízněni (bratranec a sestřenice), jejich rodiče, Josefova matka Marie Terezie a matka Marie Josefy Marie Amálie, byly dcerami bratrů Karla VI. a Josefa I. Ti byli syny císaře Leopolda I.  Josef se po brzké smrti své první manželky Isabely Parmské, kterou velmi miloval, i když ona jeho cit neopětovala, ženit nechtěl. Jeho matka Marie Terezie si však nový sňatek s bavorskou princeznou přála, a proto na Josefa, kterému se Marie Josefa nezamlouvala, naléhala. Pro Marii Terezii měla Marie Josefa význam zejména územní, neboť byla žhavou dědičkou Bavorska.

Dvouleté manželství.

Svatba mezi 26 letou princeznou a mladým vdovcem se konala 13. ledna 1765 v Mnichově. Půl roku nato zemřel Josefův otec, a mladí manželé se tak stali panovníky Svaté říše římské.  Manželství s Josefem II., které trvalo dva roky, nebylo šťastné a zřejmě ani nebylo naplněno. Josef se své manželce vyhýbal a jeho komnaty byly od jejích vzdálené. Někdy dokonce lezl oknem, aby se jí vyhnul. Shledával svou druhou manželku neatraktivní, obtloustlou, s nehezkými zuby a pletí, a vyhledával jinou občasnou ženskou společnost. Když se po Vídni rozšířila nepravdivá fáma, že je Marie těhotná, údajně Josef prohlásil: ""jak by k tomu přišla...? "". Když roku 1767 Marie Josefa onemocněla neštovicemi, kterým podlehla i Josefova první žena, ani se neobtěžoval navštívit ji. Stejné onemocnění se projevilo také u její tchyně Marie Terezie, která však nemoc, na rozdíl od Marie Josefy, překonala.  Tělo Marie Josefy bylo uloženo do Císařské hrobky ve Vídni, Josef II. se pohřbu nezúčastnil.  Ještě jednou hrála nemilovaná císařovna v životě svého manžela roli, když roku 1778/79 vznesl neoprávněný nárok na Bavorské kurfiřtství.

Marie Josefa Antonie Walburga Felicitas Regula Bavorská (30. březen 1739, Mnichov – 28. květen 1767, Vídeň) byla manželka císaře Josefa II. a císařovna Svaté říše římské.


Použití.

Používají se ve strojírenství pro svou jednoduchost a rychlost použití v sériové a hromadné výrobě pro kontrolu rozměrů výrobku. Jednoduchost použití spočívá v tom, že dobrá strana kalibru se musí vejít do otvoru, zmetková naopak nesmí vejít. Tak je měřený rozměr správný. Pokud se dobrá strana kalibru nevejde, či naopak zmetková vejde, je měřený rozměr špatný. Dobrá strana kalibru bývá delší a zmetková strana kratší pro snadné rozlišení.

Výroba.

Aby kalibr plnil svou funkci, musí mít za všech okolností svůj rozměr. Obvykle se dílenské kalibry vyrábějí například z oceli 19 312 (Poldi STABIL) kalené a popuštěné na min. 61 HRC, což je ocel s velmi malými deformacemi při tepelném zpracování.

Normalizace.

Kalibry jsou v Česku normalizované prostřednictvím norem ČSN, a to od ČSN 25 3100 po ČSN 25 3502.

Dělení.

Operační kalibry.

Operační kalibry jsou (jednoúčelové) kalibry určené pro kontrolu během výrobního procesu při konkrétní operaci. Slouží ke kontrole rozměrů, které jsou důležité pro další operace, například zajišťují hospodárný přídavek pro další operaci. Jsou značeny podle vnitřních dispozic firmy a jejich použití je stanoveno v technologickém postupu.

Kalibry hladké.

Pro měření prostých délkových rozměrů – délek a průměrů. Jejich rozměry se řídí nornou ČSN 25 3102 podle velikosti měřeného rozměru a požadované přesnosti.

Válečkový kalibr.

Válečkové kalibry jsou určeny k měření vnitřních průměrů.  Vyrábí se buď oboustranný, či jednostranný. Oboustranný kalibr má dobrou a zmetkovou stranu. Jednostranný kalibr může mít jen jeden rozměr, nebo na jedné straně jsou oba rozměry tak, že zmetkový rozměr navazuje na dobrý. Nevýhodou při použití obou rozměrů na jedné straně je omezená hloubka měření.

Třmenový kalibr.

Třmenový kalibr je určen k měření vnějších rozměrů. Ať už se jedná o průměr či prostou délku.  Vyrábí se buď oboustranný, či jednostranný. Oboustranný kalibr má dobrou a zmetkovou stranu. Jednostranný kalibr může mít jen jeden rozměr, nebo na jedné straně jsou oba rozměry tak, že zmetkový rozměr navazuje na dobrý.

Kalibry tvarové.

Tvarové kalibry jsou určeny pro měření závitů, ozubení a jiných tvarů. Jsou obdobné jako válečkové a třmenové, jen mají vybroušený příslušný tvar, kterým mají měřit například závit.

Kalibr je porovnávací měřidlo pro kontrolu vnějších a vnitřních rozměrů i tvarů. Kalibr tedy vlastně neměří, pouze zkontroluje, zda měřený útvar (rozměr, tvar nebo poloha) odpovídá či neodpovídá požadavkům.


Formy zahraniční obchodní politiky.

Vlády, nebo ekonomická uskupení aplikují protekcionismus vždy. Hájí se např. ochranou výrobců v určitém odvětví, udržením zaměstnanosti a koupěschopnosti, nebo ekonomickou nevyspělostí země. Vede to k neefektivnímu chování „chráněných“ ekonomických subjektů a dlouhodobě i ke snížení konkurenceschopnosti. Na druhou stranu vlády potřebují udržet nezaměstnanost na přijatelné míře, aby nebyly vyvolány sociální nepokoje. Protekcionistická opatření by měla být vždy důkladně zvážena s ohledem na konkrétní situaci

Nástroje zahraničního obchodu.

dělíme na autonomní a smluvní. Smluvními rozumíme bilaterální a multilaterální obchodní smlouvy, dohody a závazky vyplývající z členství v mezinárodních organizacích. Autonomní dělíme na pasivní tarifní- cla, celní sazebníky, apod.)a pasivní netarifní- celní řízení, kvantitativní restrikce, autolimitace, devizvé restrikce, embargo, obchodní válka,apod.Dále aktivní autonomní prostředky: subvence vývozní, dotace, daňové úlevy, podpora vědy a výzkumu, propagace, atd-

Specifika zahraničního obchodu.

ve srovnání s obchodem v rámci jednoho státu je náročnější. Jedná se o:

Formy zahraničního obchodu.

Export – vývoz zboží nebo služeb do zahraničí. Důsledkem exportu je příliv kapitálu do země, odkud se zboží nebo služby vyvážejí. Reexport – vývoz zboží a služeb, které byly předtím dovezeny Import – dovoz zboží nebo služeb ze zahraničí. Důsledkem importu je odliv kapitálu ze země, kam se dováží.

Clo.

Clo je poplatek (zákonná platba), který vybírá státní orgán při přechodu zboží přes celní hranici daného státu.  Funkce cla:

Druhy cla.

Podle pohybu zboží  Cla z hlediska způsobu výpočtu  Ochranná cla

Celní politika.

používá dvě skupiny nástrojů:

Obchodování.

Uzavření kupní smlouvy.

při prodeji mimo Česko – velký vliv má vzdálenost a jazykové bariéry. Rostou rizika poškození pro dopravě, nezaplacení, nebo nepřevzetí zboží, rizika ztrát vlivem poklesu kursu dané měny. Při prodeji musíme zvážit politická rizika – nepokoje, stávky, převraty, zákazy dovozu.

Dodací podmínky.

Dodací podmínky – určení místa, do kterého bude zajišťovat dopravu prodávající a od kterého kupující.  Někdy jsou vyžadovány další doklady:

Vývoz mimo EU.

proclení začíná tím, že vozce podá dodávku k proclení. Může ho zastupovat jiná osoba – (dopravce, speditér), který zajistí vyplnění celních dokladů a proclení. Při proclení se zásilka navrhuje do celního režimu, který určuje, jak bude placeno clo, DPH (F.Ú) nebo další dávky (zemědělské produkty) Při vývozu se na hranici země prodávajícího neplatí clo ani DPH (země, kam zboží směřuje vybírá při překročení hranic z dováženého zboží dovozní clo a DPH), protože by platilo se dvakrát). Při proclení se provádí V zemi, kam zboží směřuje probíhá opět proclení, tzn. Že až na vstupní hranici se bude vybírat clo a DPH.

Prodej mezi státy EU.

neprobíhá proclení, ale existují rozdíly v sazbách DPH. Uplatnění DPH při obchodování uvnitř EU je podobné jako při vývozu a dovozu. Místo zdanitelného plnění je země příjemce. Při prodeji do jiné země EU jsou zboží a služby v zemi původu od DPH osvobozeny. V zemi určení se DPH vybírá = samovyměření( harmonizace zákonů s EU). Liší se podle toho, zda jde o plátce nebo neplátce.

Externí odkazy.

ExportGuru.cz - vzdělávací portál o zahraničním obchodě.

Zahraniční obchod je obchod přes hranice státu. Může být světový nebo jednotlivých kontinentů se sousedními státy. Zahraniční obchod je jedním z důsledků dělby práce. Je základní formou propojení ekonomik.


Taxonomie.

Skokan zelený se dříve řadil do rodu "Rana" a označoval se "Rana esculenta". Dnes se často řadí do rodu "Pelophylax" a označuje se "Pelophylax esculentus". Někdy se mezi rodové a druhové jméno vkládá zkratka „kl.“, která značí slovo klepton. Klepton je poměrně nová taxonomická kategorie, která zahrnuje tzv. hybridogenní hybridy a také gynogenetické formy. K synonymům podle NCBI patří:

Vzhled a chování.

Typické pro tohoto skokana je, že tvoří přechod mezi oběma rodičovskými druhy, jejichž křížením vznikl. Skokan zelený je například menší než skokan skřehotavý, ale větší než skokan krátkonohý. Samci dorůstají velikosti 8,5 cm; samice až 10 cm. Zbarvením je podobný skokanu krátkonohému. Oči mají tmavě hnědou duhovku, v období páření se však mění u samic na žlutou či žlutohnědou a u samců na zelenožlutou až světle hnědožlutou. Má viditelné ušní bubínky a samci mají také rezonanční měchýřky. Určování je však velmi složité; jednotlivé typy kříženců se od sebe také velice liší. Některé formy jsou podobné více skokanu skřehotavému, jiné stojí uprostřed a další jsou velice podobné skokanu krátkonohému.  Skokan zelený zimuje na souši nebo ve vodě, vylézá již v dubnu, o pár měsíců později se páří na rozmnožišti. Často se množí s rodičovskými druhy. Ozývá se rychlým kuoooooór až kvóóóóór. Rád se vyhřívá v mělké vodě. Živí se drobnými bezobratlými, výjimečně také obratlovci. Za určitých podmínek dokáže skočit až metr daleko. Žije hlavně v nížinách; ale neplatí to stoprocentně.

Hybridní původ.

Jak již bylo řečeno, skokan zelený není druh, nýbrž hybrid, a to tzv. hybridogenní hybrid, protože se díky zvláštnímu typu tvorby pohlavních buněk udržuje stále v první filiální (F1) generaci. Konkrétně je možné říci, že samice (ač jsou hybridního původu) vytvářejí vajíčka, která nikdy neobsahují genetický materiál svého otce. Tato vajíčka však mohou být oplodněna rodičovským druhem, z něhož pocházel otec samičky, načež se z těchto vajíček vylíhnou opět hybridi, kteří budou klást vajíčka s genetickou informací pouze své matky. Toto je však pouze základní schéma jevu, který je u skokanů ve skutečnosti mnohem složitější.  Například u skokanů zelených se rozmnožování často účastní i samci skokana zeleného. Z jiných studií je zase známo, že hybridogenní systém je u skokanů zelených „neúplný“, říká se, že tzv. netěsní. Během vzniku pohlavních buněk občas totiž dojde k rekombinaci („prohození“) jedné části genomu otce s genomem matky, čímž se přece jenom může otec podílet na genetickém materiálu svých budoucích vnuků. Další raritou je fakt, že skokan zelený se někdy může rozmnožovat i sám, rozuměj bez svých rodičovských druhů. V některých evropských severních a západních populacích totiž produkují skokani zelení haploidní i diploidní gamety a jejich různou kombinací mohou opět vzniknout skokani zelení s různou ploidií. To je ovšem další zajímavá skutečnost: v populacích skokanů zelených se často vyskytnou různé triploidní formy, tedy jedinci s třemi sadami chromozomů.

Skokan zelený ("Pelophylax esculentus", dříve "Rana esculenta") je hybrid skokana skřehotavého a krátkonohého. Rozšířen je od Francie až po Volhu. V Česku je chráněný zákonem jako silně ohrožený druh.


Jednoúrovňová buňka.

Flash paměť ukládá data v jednotlivých paměťových buňkách, které jsou tvořeny tzv. "floating-gate tranzistory". Obvykle měla každá buňka dva možné stavy, takže jeden bit data byl uložen v každé buňce v tzv. "jednoúrovňových buňkách", neboli SLC flash paměti. SLC paměť má výhodu v rychlejším zapisování, nižší spotřebě výkonu a vyšší odolnosti buněk. Na základě toho, že SLC paměť ukládá méně dat v buňce, je i náročnější na výrobu v průměru za jeden megabyte. Díky rychlejší přenosové rychlosti a očekávané delší životnosti, se SLC flash technologie podle některých zdrojů využívá ve vysoce výkonných paměťových kartách. V únoru 2016 byla publikována studie, která prokázala mírný rozdíl v praxi mezi spolehlivostí SLC a MLC paměťmi.

Víceúrovňová buňka.

Hlavním benefitem MLC flash paměti je nižší pořizovací cena za jednotku úložného prostoru díky větší hustotě dat, ale oproti tomu software čtecí paměť může tuto výhodu vyvažovat větší chybovostí bitů, tzv. Bit Error Rate. Vyšší chybovost si vyžaduje kód na detekci chyb (ECC), který může opravit mnoho bitových chyb; například SandForce SF-2500 Flash Controller umí opravit až 55 bitů v 512 byte sektoru s výskytem nezotavitelné chyby po formula_1 přečtených bitů v jednom sektoru. Nejčastěji běžně používaným algoritmem je Bose-Chaudhuri-Hocquenghem (BCH kód). Další stinnou stránkou MLC NAND jsou nižší rychlosti zapisování, méně cyklů pro mazání programů a vyšší spotřebu výkonu v porovnání s SLC flash pamětí.  Několik paměťových zařízení jde opačným směrem a využívá dvě buňky za bit, aby ještě snížili chybovost bitů. Koprocesor Intel 8087 využívá technologii dvou bitů v každé buňce a v roce 1980 byl jedním z prvních zařízeních na trhu, který používal víceúrovňové ROM buňky. Některé SSD používají část MLC NAND die, jako by byla jednobitová SLC NAND, což zvyšuje rychlost zapisování.

Trojúrovňová buňka.

Samsung ohlásil typ NAND Flash, který ukládá tři bity informací za každou buňku, celkem s osmi stavy napětí. To je nejčastěji přirovnáváno k trojúrovňové buňce (TLC), poprvé k vidění u 840 Series SSD. Samsung označuje tuto technologii jako 3-bit MLC.

Čtyřúrovňová buňka.

SanDisk X4 flash paměťové karty jsou založené na NAND paměti, která ukládá čtyři bity v buňce, využívající 16 samostatných úrovní nabíjení v každém tranzistoru. Negativní aspekty TLC jsou zesíleny, ovšem QLC benefituje z vyšší hustoty uložení a nižší výrobní ceny.

Víceúrovňová buňka (MLC, ) je v elektronice paměťový prvek schopný ukládat více než jeden bit informace, ve srovnání s jednoúrovňovou buňkou (SLC), která může uložit pouze jeden bit v paměťovém prvku. Trojúrovňové buňky (TLC) a čtyřúrovňové buňky (QLC) jsou verzí MLC paměti, která může ukládat v buňce 3 a 4 bity. Na základě konvence, označení „"víceúrovňová buňka"", bývá často přirovnáváno k "„dvojúrovňové buňce"", což je mírně zavádějící.


Popis.

Lodyha je obvykle již od spodu pravidelně větvená, přímá, v dolní části chlupatá, nahoře lysá, 30 až 90 cm vysoká. Listy nedělené a řapíkaté, spodní někdy slabě lyrovitě laločné až peřenodílné, lodyžní vejčité a podlouhlé, nepravidelně zubaté, nejhořejší bývají přisedlé. Květy má čtyřčetné s korunními lístky dlouhými 7 až 14 mm, barvy sírově žluté nebo bílé, často zřetelně fialově žilkované. Květy jsou seřazené ve vrcholových hroznech. Kvete v květnu až červnu, v létě jen jednotlivě a na podzim opět hromadně. Kořen má hluboký, vřetenovitý, často silně větvený. Plody jsou zaškrcované, 3 až 8 cm dlouhé a 3 až 6 mm široké válcovité šešule, se zobanem zabírajícím často polovinu šešule, rostoucí na odstálých krátkých stopkách. Ve zralosti se rozpadá na 1 až 8 soudečkovitých, jednosemenných článků s osmi mělkými podélnými rýhami. Semena jsou skoro hladká, lesklá, 1,2 až 4 mm dlouhá a 1,5 až 3,5 mm široká, tmavočerná až červenohnědá, za vlhka silně slizovatí.

Reprodukce.

Je to rostlina rozšiřující se jen semeny, jedna rostlina vyprodukuje až 4000 semen. Může se rozšiřovat i vodou, neboť jednotlivé díly šešule dobře plavou. Klíčení semen je nepravidelné a semena si podrží klíčivost 10 let, jsou známy případy, že vyklíčí i za 50 let. V půdě však klíčí jen semena do hloubky 6 cm, hlouběji uložená nevyklíčí, ale klíčivost si uchovávají. Semena mají tvrdou pokožku a většinou prvým rokem nevyklíčí. Je nutno, aby vlhko a nejlépe i mráz ji nejdříve narušil. Rychle střídání teplot zvyšuje klíčivost, začínají klíčit na jaře při teplotě 10 °C. Je-li dostatečně vlhko a dostanou se do vhodných podmínek, klíčí postupně po celý rok. Po průchodu semen zažívacím traktem zvířat si semena podrží klíčivost ještě z 5 – 25 %, podle druhu zvířete.

Význam.

Hořčice polní je plevelnou rostlinou rostoucí v obilovinách i okopaninách. Zapleveluje jařiny i ozimy. Její růst je obdivuhodně rychlý, zastiňuje vzrostlé osení a odčerpává pěstovaným plodinám vodu i živiny. Její rychlý vzrůst a dlouhá doba klíčivostí semen je obtížným hospodářským problémem. Roste převážně ve vápnitých půdách hlinitých a slínitých. Je to rostlina dost teplomilná, v chladných oblastech ji nacházíme jen přechodně. V bohatých půdách vytváří silně větvené exempláře. Část zralých semen se sklidí současně s obilím a při používání nečištěného zrní pro další výsev se rozšiřuje do dalších polí.  Jako pícnina není vhodná, neboť působí dráždivě na zažívací ústrojí zvířat a způsobuje hořkost mléka. Listů lze využívat jako jarní zeleniny. Je to dobrá medonosná rostlina.

Odkazy.

Externí odkazy.

Hořčice polní ("Sinapis arvensis") je jednoletá bylina z čeledi brukvovité. Je také známá pod synonymem hořčice rolní. Pochází ze Středomoří a dnes je rozšířena ve všech světadílech.


Příběh.

Příběh začíná v r. 3508 od nástupu Leta II. Atreida na imperiální trůn. Za tu dobu Impérium prodělalo značné změny. Leto rozpustil sardaukary, fanatické imperiální vojáky, a protože nadále nepotřeboval vojsko, které by útočilo, ale pouze armádu schopnou udržovat mír, vytvořil vojsko Rybích mluvčích, tvořené výhradně ženami – protože tvrdil, že ženy mají spíše ochranitelské než útočné sklony. Dále Leto zakázal výcvik mentatů, takže zůstává jediným mentatem ve vesmíru. Většina velkorodů už zanikla a rozptýlila se mezi běžné lidi, protože vše podléhá Letově nadvládě. Melanž už na Arrakis není a kromě malých zásob, které si uchovávají některé skupiny (Bene Gesserit, Kosmická gilda) se prakticky veškeré koření nachází v Letových rukou v jeho ohromných zásobárnách, zbudovaných v prastarém fremenském síči Tabr. Na Arrakis už také zbývá jen malý zbytek původní pouště a píseční červi už nežijí – poslední písečí pstruzi ve vesmíru se nacházejí v Letově těle.  Také Leto se za tu dobu změnil. Jeho tělo se už nepodobá lidskému, vypadá asi jako sedmimetrový červ s lidskýma rukama a lidskou tváří. Díky své dokonalé předzvěstné schopnosti dokáže prakticky všechny činy předvídat. Věnuje se genetickému křížení lidí, jehož cílem je vypěstování rodu, který nebude možno žádnou předzvěstnou schopností sledovat. Tento genetický plán, který nazývá Zlatá stezka, je v jeho očích jedinou možností, jak zachránit lidstvo ve vzdálené budoucnosti před naprostým zánikem. Používá k tomu Atreidy – potomky své sestry Ghanimy a také klony Duncana Idaha, které si nechává neustále znovu a znovu dodávat od Tleilaxanů.  Ze všech sil se snaží Impérium udržovat v naprosté nehybnosti, aby lidstvo, až jednou Leto zemře, bylo dlouhou neměnností tak vyčerpáno, že okamžitě expanduje do vzdálených končin vesmíru – a protože se do této expanze zapojí i produkty jeho Zlaté stezky, nebude už nikdy možné dohledat všechny lidmi osídlené planety a vyhubit lidstvo jako celek.  Součástí plánu je i ukončení cyklu písečných červů na Arrakis, jehož produktem je koření. Leto si uvědomuje, že právě závislost lidstva na melanži může vést k naprosté zkáze, pokud bude zničen zdroj – Kosmická gilda bez něj nebude moci cestovat mezi hvězdnými systémy. Proto podporuje iksanský výzkum, který vyvíjí přístroj, posilující navigační schopnosti běžných navigátorů, bez nutnosti melanžového transu. Zároveň se Tleilaxané snaží vytvořit náhražkovou melanž, kterou lze vyrábět synteticky.  Politika udržování v nehybnosti však nutně vede ke krutovládě, což s nelibostí sleduje poslední klon Duncana Idaha (kterému smysl Letovy Zlaté stezky zůstává utajen) a rozhodne se spáchat na Leta atentát. Ke stejnému závěru došla i většina předchozích Idahových klonů, kteří poté zhynuli Letovou rukou. K Idahovi se připojí Siona Atreidová, jejíž otec, Moneo Atreides, je loajálním Letovým služebníkem.  Také Tleilaxané se rozhodnou připravit tajný plán na Letovo svržení, a proto vytvoří Hwi Nori, dívku, která je připravena tak, aby se do ní Ateides zamiloval a ona otrávila jeho mysl (podobně jako ghola Duncana Idaha ve "Spasiteli Duny"). Aby byl plán vůbec uskutečnitelný, je Hwi Nori vychována ve speciální kupoli, kolem níž nejnovější iksanský vynález generuje nepole, bublinu, do níž není možné nahlédnout předzvěstnou schopností. Nepole se později v budoucnosti vesmíru Duny stane důležitým technickým prostředkem.  Leto si je vědom, že Iksané vytvořili Hwi Nori a jeho původním záměrem bylo oddat ji s Moneem, avšak proti své vůli se do ní zamiluje a rozhodne se vzít si ji sám. To umocní hněv Duncana Idaha, který rovněž podlehne Hwiinu kouzlu – Hwi totiž měla být neodolatelně přitažlivá pro Atreidy a Idaho byl vždy svou duší a povahou opravdovým Atreidem, ač nebyl z jejich rodu.  Proto když Leto jede na velikém voze na svatbu s Hwi po visutém mostě, Idaho (s obdivuhodným fyzickým vypětím) na most vyšplhá a spolu se Sionou most odstřelí. Leto s vozem spadne do řeky Idaho a protože píseční pstruzi z jeho těla jsou vodou neodolatelně lákáni, odtrhnou se od něj a Leto bez své ochranné pokožky zahyne. S ním ovšem zemře i Hwi. Před smrtí si Leto uvědomí, že jeho plán došel naplnění – Sionin úmysl nedokázal vidět v žádné předzvěstné vizi a Siona je tak oním produktem jeho Zlaté stezky. Kromě toho ví, že píseční pstruzi se budou množit a za několik staletí se z Arrakis znovu stane pouštní planeta s ohromnými písečnými červy a melanží. Navíc jeho dlouhodobá symbióza s písečnými pstruhy způsobila, že tito pstruzi získali část jeho vědomí, které si budou jejich potomci předávat, a proto budoucí píseční červi budou mnohem úskočnější a nebezpečnější než kdy dříve, takže těžba koření bude vyžadovat ještě větší odvahu a kuráž.  Také Siona konečně pochopí část Letova plánu a uvědomí si, že musí pokračovat v genetické linii. Proto si vezme Idaha, s nímž bude mít devět dětí, které se stanou základem nové atreidské linie.  Celý příběh je zapojen do rámce, který se odehrává přibližně o tisíc let později, kdy byly nalezeny Letovy tajné osobní deníky, které obsahují značnou část jeho vnitřních myšlenek a vysvětlení jeho záměrů.

Česká vydání.

Román vyšel v češtině prozatím dvakrát – v l. 1996 a 2001.

Božský imperátor Duny (v originále God Emperor of Dune, 1981) je sci-fi román amerického spisovatele Franka Herberta. Jde o čtvrtý díl série románů o pouštní planetě Arrakis, nazývané Duna, navazující na autorovy předchozí romány "Duna" ("Dune", 1965), "Spasitel Duny" ("Dune Messiah", 1970) a "Děti Duny" ("Children of Dune", 1976). Odehrává se více než 3500 let po předchozích třech knihách, v době, kdy imperiálnímu trůnu stále vládne Leto II. Atreides, zmutovaný člověk s mimořádnými psychickými schopnostmi, který dokáže předvídat budoucnost, a vidí, že jedinou cestou, jak zachránit lidstvo před budoucí naprostou zkázou, je udržovat je pod tvrdou tyranskou nadvládou, která po jeho smrti povede k uvolnění poměrů a rozptýlení lidstva do vzdálených končin vesmíru.


Tepelné reakce.

Exotermní - Reakce, při kterých je teplo uvolňováno. Pro exotermní děje je hodnota ΔH záporná, protože systém předal do okolí teplo a je o energii chudší. ΔH < 0  Endotermní - Reakce, při které je teplo spotřebováno. Pro endotermní děje je hodnota ΔH kladná, protože systém od okolí energii přijal. ΔH > 0  Atermní - Reakce, při které se teplo neuvolňuje ani nespotřebuje. Pro tento vzácný děj je hodnota ΔH nulová, ΔH = 0

Entalpie H.

Extenzivní stavová veličina, která popisuje výměnu tepla s okolím. Absolutní hodnotu entalpie nelze změřit, avšak můžeme zjistit její změnu ΔH.  Změnu entalpie lze změřit pouze za tzv. standardního stavu. Je to stav o teplotě 298,15 K (25 °C) a tlaku 101,325 kPa (1 atmosféra), ve kterém je daná látka nejstálejší.

Termochemické zákony.

Laplaceův-Lavoisierův zákon.

Hodnota reakčního tepla přímé nebo protisměrné reakce je stejná, mění se však hodnota jeho znaménka (+/-).

Hessův zákon.

Výsledná hodnota reakčního tepla nezáleží na průběhu chemické reakce, ale pouze na jeho počátečním a konečném stavu.  V termochemických rovnicích je důležité vyjadřovat skupenství všech látek, které se reakce zúčastní, protože změny skupenství jsou spojeny s výměnou tepla.  Skupenství látek:

Standardní slučovací teplo.

Teplo, při kterém vzniká 1 mol látky přímo z prvků, reakční látky musí být ve standardním stavu. Standardní slučovací tepla prvků jsou rovna nule.  Vzorec výpočtu reakčního tepla: formula_1

Standardní spalné teplo.

Teplo, při kterém se spálí 1 mol látky v nadbytku kyslíku. Spalná tepla prvků jsou nenulová.  Vzorec výpočtu reakčního tepla: formula_2

Termochemie je věda zabývající se tepelným zabarvením chemických reakcí. Ty dělí na exotermické a endotermické, při kterých se teplo uvolňuje, respektive pohlcuje.


Původce.

Roztoči z čeledi Prosoptidae jsou příbuzní zákožkám, které napadají i člověka (zákožka svrabová), na rozdíl od nich ale neparazitují v kůži, ale na jejím povrchu. Nezpůsobují tloustnutí kůže, ale tvorbu strupů. Strupovka ušní dosahuje velikosti asi 0,5 mm, je možno ji proto spatřit i pouhým okem. Samička klade vajíčka na kůži hostitele, vývojový cyklus (doba, za kterou samička z nakladeného vajíčka začne klást vlastní) trvá asi tři týdny. Paraziti se živí odloupanými buňkami pokožky, nesají krev.  Dospělí roztoči jsou pohybliví a mohou jistou dobu přežít i bez hostitele.

Rozšíření.

Ušní svrabem můžou onemocnět všechny šelmy. Z domácích zvířat je nejčastěji diagnostikován u koček, trpí jím většina divoce žijících koček, u kterých ale většinou nezpůsobuje žádné obtíže. Klinicky se projevuje zejména u zanedbaných koťat nebo starších jedinců. Nicméně u domácí kočky je ušní svrab příčinou 60-70% zánětů zvukovodu. Na výstavách jsou kočky, které mají jakkoliv znečištěn zevní zvukovod, diskvalifikovány. U psů je naproti tomu ušní svrab příčinou asi jen 5% všech zánětů zvukovodu, na rozdíl od koček se u něj ale příznaky objevují dříve.

Příznaky.

Zdá se, že svědění, které u některých zvířat provází infekci otodektovým svrabem, je způsobeno alergickou reakcí na přítomnost roztočů, spíše než parazitem samotným. U některých zvířat můžou příznaky vyvolat už dva roztoči, u jiných se objeví až při těžkém napadení nebo vůbec. Svědění se u zvířat projevuje intenzivním škrábáním, které může vést až k poraněním, a třepáním hlavou.  Přítomnost parazitů také stimuluje tvorbu ušního mazu, který je nápadně tmavý, připomíná kávovou sedlinu. Strupy a maz obsahují živé roztoče a jsou proto infekční pro ostatní vnímavá zvířata, na člověka tento svrab není přenosný. Neléčený svrab může vést k těžkým hnisavým zánětům zvukovodu, které mohou postihnout i bubínek nebo se šířit dále do středního ucha a dále.  Léčbou je pravidelné čištění ucha antiparazitárními přípravky a odstraňování ušního mazu a strupů. Terapie musí pokračovat aspoň 30 dní, tedy i poté, co příznaky ustoupí. I jediná přežívající samička totiž vyvolá svrab. V pokročilejších fázích nemoci, při druhotných bakteriálních infekcích, jsou indikována antibiotika. Samozřejmostí je přeléčení ostatních zvířat žijících v domácnosti, protože ušní svrab je nakažlivý a počínající infekce nemusí být zjistitelná. Proti ušnímu svrabu jsou účinná i celková antiparazitika ve formě sprejů nebo spot-on na zátylek, nebo prostředky proti blechám.  Objeví-li se u domácího zvířete svědění nebo výtok ze zvukovodu, je nutné navštívit veterináře. Výše popisované příznaky mohou být způsobené i jinými druhy roztočů, kvasinkami nebo plísněmi.

Ušní svrab, nebo také ušní prašivina, je onemocnění zevního zvukovodu zvířat, způsobené parazitickými roztoči z čeledi Prosoptidae. Původcem ušního svrabu psů a koček je strupovka ušní ("Otodectes cynotis"), která napadá i fretky, lišky a ostatní šelmy. U králíků může v uších parazitovat jiný roztoč, "Prosoptes cuniculi". Nemoc se projevuje intenzivním svěděním a v pokročilých stadiích se může objevit i páchnoucí výtok z uší a hnisavý zánět zvukovodu, který může vést až k proděravění bubínku a rozšířením infekce do středního i vnitřního ucha a mozku. U mnoha zvířat, zvláště koček a lišek, mírnější forma nemoci probíhá bezpříznakově.


Historie Núbie.

Ve starověku byla Núbie domovem různých kušitských království. První z nich, Kermánské království, které bylo založeno někdy kolem roku 2500 př. n. l. s hlavním městem v Kermě, druhé v letech 1000–300 př. n. l. v Napatě a poslední v letech 300 př. n. l. až 300 n. l. v Meroe.  Kermanské království bylo prvním núbijským centralizovaným státem se svou původní architekturou a pohřebními rituály. Dvě následující království, Napata i Moroe, byly kulturně, politicky, ekonomicky i vojensky silně ovlivněny faraonským Egyptem, se kterým Núbie sousedila na severu. Núbijská království postupně začali soupeřit s Egyptem a v pozdějších dějinách starověkého Egypta Núbijci z Napaty dobyli Egypt, sjednotili jej se svou říší a jako egyptští faraoni založili 25. dynastii.  Núbijská vláda nad Egyptem byla relativně krátká a skončila s dobytím Egypta Asyřany roku 656 př. n. l. Kulturní dopad ze ztráty Egypta na Napatské království byl obrovský, což splynulo v neobyčejný rozmach budování pyramid, který přetrval i za státoprávního nástupce Napatského království – Meroe.  Na třech místech v Núbii bylo celkem vybudováno na téměř 220 pyramid v období několika staletí. Pyramidy sloužily jako hrobky pro krále a královny Napatského a Meroejského království. První núbijské pyramidy byly postaveny na místě zvaném el-Kurru, jako pohřební místa pro krále Kaštu a jeho syna Pije, a dále pro Pijovy nástupce Šabaku, Šabataku a Tanwetamaniho. Pro jejich královny, z nichž některé prosluly i jako slavné válečnice, bylo vybudováno dalších čtrnáct pyramid. Jedna z těchto bojovných královen Kendaké z Meroe podle legendy odrazila vojska Alexandra Velikého, ve skutečnosti však Alexandr do Núbie nikdy nevpadl, a druhá římské legie císaře Augusta při jejich pokusech o dobytí Núbie.  V pozdějších obdobích Napatanského království se pyramidy začaly budovat v Nuri, na západním břehu Nilu v Horní Núbii. V Nuri vyrostla velká nekropole, která se stala místem posledního odpočinku pro 21 králů a 52 královen a princů. Nejstarší a největší pyramida v Nuri patří Napatskému králi a egyptskému faraonovi Taharkovi z 25. dynastie.  Největší pyramidy se však nacházejí v Meroe, které leží mezi pátým a šestým nilským kataraktem, přibližně sto kilometrů severně od Chartúmu, bylo zde pohřbeno na padesát královen a králů.  Fyzické proporce núbijských pyramid se konstrukčně značně odlišují od těch egyptských, ačkoliv jisté ovlivnění zde bylo. Byly stavěny na vodorovných kamenných blocích, přibližně od šest až do třicet metrů do výšky. Pyramidy měly relativně malou základnu, zřídka kdy přesahující osm metrů. Vzhledem k výšce stěna se základnou svírala úhel přibližně 70°. Většina z těchto malých pyramid při své základně sousedila s chrámem. Při srovnání s egyptskými pyramidami podobných výšek, mají egyptské pyramidy obecně základnu širší až o pět metrů a jejich úhel mezi základnou a stěnou se pohybuje mezi 40° a 50°.  Všechny hrobky v núbijských pyramidách byly vykradeny ještě ve starověku, ale nástěnné reliéfy v hrobkových chrámech se uchovaly, aby tak odkryly své mumifikované královské obyvatele ležící ve zbytcích dřevěných rakví a pokryté svými poklady. V dobách archeologických průzkumů v 19. a 20. století byly v některých pyramidách nalezeny zbytky luků, toulce se šípy, koňské postroje, dřevěné nádoby, hrnce, barvené sklo, kovová plavidla a další artefakty dokládající rozsáhle obchodní kontakty Meroejského státu se starověkým Egyptem i helénským světem.

Jako Núbijské pyramidy se označují stavby ve tvaru pyramid v kaňonu Nilu v oblasti dříve známe jako Núbie, ležící v dnešním Súdánu, které jsou architektonicky odvozené od pyramid v Egyptě.


Historie typu.

V létě roku 1918 započala francouzská společnost Avions Henri et Maurice Farman se stavbou bombardovacího letounu FF.60, který byl však dokončen jako pohodlný dopravní velkoletoun. Celodřevěný dvouplošník s pevným záďovým podvozkem poháněly dva hvězdicové, vzduchem chlazené devítiválcové motory Salmson Z-9 o výkonu po 169 kW. Prototyp pojmenovaný Goliath byl dohotoven ještě před koncem roku 1918 a již 8. února 1919 s ním poručík Lucien Bossoutrot přeletěl s jedenácti důstojníky na palubě z Toussus-le-Noble u Paříže do Kenley u Londýna. 1. dubna 1919 Bossoutrot vzlétl se čtyřmi cestujícími do výšky 6300 m, 3. dubna se 14 cestujícími do 6200 m a 5. května dokonce s 25 osobami vystoupal do hladiny 5100 m. Tyto na tehdejší dobu pozoruhodné výkony registrovala FAI ihned jako rekordy. V srpnu téhož roku s letounem provedl dálkový přelet bez mezipřistání z Paříže do Casablanky. Trať dlouhou 2050 km urazil za 18 h 23 min.  20. března 1920 nasadila letecká společnost Compagnie des Grands Express Aériens stroj (celkově vlastnila 12 Goliathů) Farman F.60 Goliath (imatrikulace F-GEAB) na linku Paříž-Londýn následovaná dopravcem Compagnie de Messageries Aériennes (16 letounů). Farmanova firma Société Générale de Transports Aériens (18 letounů) s Goliathy od července 1920 létala mezi Paříží a Bruselem, o rok později tuto trať prodloužila do Amsterodamu a Berlína. Belgická dopravní společnost SNETA zakoupila šest letounů s řadovými motory Maybach Mb-IV po 199 kW, stroje používal rovněž rumunský LARES.  Sériové dopravní stroje létaly především s pohonnými jednotkami Salmson CM-9 po 191 kW se čtyřmi sedadly první třídy v předním vyhlídkovém salonku a osmi v zadním.

Goliath v Československu.

Na III. mezinárodní letecké výstavě v Praze v roce 1924 zakoupilo Ministerstvo veřejných prací jeden letoun Farman F.62 Goliath (L-BALF, později OK-ALF), který byl předán do užívání ČSA. Tento původní francouzský stroj byl do rejstříku Československých státních aerolinií zapsán 26. srpna 1924, vymazán pak byl 24. dubna 1931. Továrny Avia a Letov v roce 1925 obdržely zakázku na licenční stavbu čtyř kusů v každé z nich. První vyrobený letoun z Avie (L-BAGA, po změně poznávacích značek v roce 1930 OK-AGA) byl nejprve dodán ČLS (Československá letecká společnost), od 24. srpna 1927 do 29. prosince 1932 stroj provozovaly ČSA, pak předán MNO. Druhý (L-BAGB) a čtvrtý (L-BAGD) Avií vyrobený stroj převzalo Ministerstvo národní obrany pro výcvik navigátorů. Letoun s výrobním číslem 3 (L-BAGC, OK-AGC) nejprve také převzalo MNO, od 22. června 1928 do 29. prosince 1932 sloužil u ČSA, poté byl opět předán MNO. Všechny čtyři vyprodukované stroje z továrny Letov převzaly ČSA, první (L-BAGE, OK-AGE) 31. srpna 1927. Druhý letoun (L-BAGF, OK-AGF) byl předán v dubnu 1928, výrobní číslo 3 (L-BAGG) pak následovalo 22. června stejného roku. Všechny tři stroje byly 29. prosince 1932 předány vojenské správě. Všechny doposud uvedené stroje vyrobené v ČSR byly poháněny řadovými, dvanáctiválcovými motory Lorraine Dietrich 12Cc o výkonu po 330 kW, které stavěla v licenci firma Laurin & Klement v Mladé Boleslavi. Čtvrtý a poslední Goliáš z Letova (L-BAGH, OK-AGH) měl nainstalované hvězdicové devítiválcové pohonné jednotky Walter Jupiter IV chlazené vzduchem o výkonu 309 kW a změnil se tak na standard F.63. Od 6. června 1929 do 19. prosince 1932 sloužil u ČSA, pak byl rovněž předán MNO. Stroje nalétaly u ČSA v plném provozu v období let 1928 až 1930 134 204 km.

Uživatelé.

Francie, Kolumbie, Belgie, Československo, Itálie, Japonsko, Polsko, Sovětský svaz, Peru

Farman F.60 Goliath "(česky: Goliáš)" bylo francouzské dvoumotorové letadlo, vyprojektované v posledním roce první světové války. Původně se jednalo o těžký bombardér, který byl schopen nést 1000 kg bomb. V době jeho počátečního testování však válka skončila, tak přišel nápad s jeho přebudováním na dopravní letadlo pro 14 cestujících nebo pro náklad.


Životopis.

V roce 1993 sám publikoval svůj první román Celestinské proroctví, díky brzkému zájmu bylo dílo jednou z nejúspěšnějších knih vydaných svépomocí (self-published). Následně v roce 1994 publikovalo knihu vydavatelství Warner Books a podle „Publishing Trends“ byla knížka na prvním místě v kategorii mezinárodní bestseller (1996) a na druhém místě o rok předtím. Tři roky po vydání prvního dílu vydal druhý díl s názvem "".  Narodil se a vyrůstal na venkově nedaleko Birminghamu v Alabamě. Vychován v metodistické církvi byl orientován na komunity a skupiny lidí a byl frustrovaný nedostatkem odpovědí na otázky ohledně přírody a spirituality či duchovna. Na škole studoval východní filozofie včetně taoismu a zenu. Po absolvování univerzity v Auburnu se 15 let věnoval práci s mladistvými. Během této doby ho velmi zaujal lidský potenciál, intuice a paranormální jevy, které by pomohly s jeho psychicky narušenými dorostenci. Po celou tuto dobu Redfield formuloval a přemýšlel o myšlenkách a idejích, které později publikoval v Celestinském proroctví. V roce 1989 opustil práci terapeuta a začal se věnovat psaní.  Série Celestinské proroctví pokračovala v roce 1999 vydáním "".  V roce 2002 Redfield společně se spisovatelem Michaelem Murphym a Sylvií Timbersovou vytvořili knihu "Bůh a vyvíjející se vesmír: Další krok ve vývoji člověka". V roce 2006 měl premiéru film "Celestinské proroctví". V neposlední řadě James Redfield vydal několik dalších průvodců, které však nebyly vydány v češtině.

Dílo.

Zde je uveden seznam knih, které vyšly v češtině:  Série Celestinské proroctví  GUIDEBOOKS  Film

James Redfield (* 19. března 1950) je americký spisovatel, lektor, scenárista a filmový producent. Proslavil se především svým prvním románem "Celestinské proroctví".


Život.

Theodóros pocházel z Kyrény, řecké osady v nynější Libyi, kde se narodil kolem roku 340 př. n. l. Jeho učiteli byli kyrénaikové Annikeris a Aristippos Mladší (vnuk Aristippa, zakladatele kyrénské školy). Poslouchal i přednášky jiných myslitelů, např. Dionýsia z Chalkedónu, filozofa megarské školy.  Z Kyrény byl patrně vyhnán a nějakou dobu pobýval v Athénách, kde byl v roce 317 př. n. l. dosazen makedonským králem za vládce Démétrios z Faléru. Pro bezbožné popichování velekněze Eurykleida měl být postaven před athénský soud (areopág), ale Demétrios ho ochránil. Nakonec byl z Athén vypovězen, a to možná až po pádu Demétriovy vlády v roce 307 př. n. l.  Pobýval pak u egyptského krále Ptolemaia I., jenž ho poslal jako svého vyslance k Lýsimachovi, vládci Thrákie. Toho však rozhněval tím, že před ním příliš svobodně mluvil. Seneca líčí, že Lýsimachos vyhrožoval Theodórovi smrtí, navíc i zákazem pohřbu, ale on mu odpověděl: „Takové potěšení si můžeš dovolit, o tom žejdlíku krve můžeš klidně rozhodovat; pokud však jde o můj pohřeb, jsi hlupák, domníváš-li se, že mi záleží na tom, zda zpráchnivím nad zemí, nebo pod zemí."  Po návratu od Lýsimacha žil asi převážně v Kyréně, která byla v roce 322 př. n. l. připojena k Egyptu a vládl v ní egyptský místodržitel Magás, s nímž Theodóros udržoval přátelské styky. Spolu se svými četnými žáky navštívil Korint. Existují také zprávy o jeho rozmluvách s filozofy Stilpónem a Hipparchií. Poslední léta života strávil, jsa vysoce vážen, v rodném městě, kde kolem roku 270 př. n. l. zemřel.

Učení.

Theodóros vycházel z hedonistické filozofie kyrénské školy, ale samostatně ji rozvíjel. Zakladatel školy Aristippos považoval za cíl života rozkoš, slast. Podle Theodóra však blaženost nespočívá v krátkodobých smyslových požitcích, chvilkových rozkoších. Cílem lidského snažení má být nepomíjející veselá, radostná nálada (řec. χαρά, chará), trvalá duševní pohoda, neustálá radost ze života. Za nejvyšší dobro pokládal radost, za zlo pokládal žal. Radost je závislá na rozumnosti, žal pramení z nerozumnosti. Dlouhodobé duševní spokojenosti člověk dosahuje moudrým jednáním.  Theodórova etika směřovala ke krajnímu individualismu. Odmítal přátelství, neboť omezuje samostatnost a soběstačnost. Zemřít za vlast považoval za pošetilost, neboť filozof nemá obětovat svou rozumnou osobu za nerozumné. Vlastí je ostatně moudrému člověku celý svět. Jako důsledný utilitarista hlásal mravní relativismus. Mravnost záleží na situaci, neboť mravní normy jsou často jen opatřeními společnosti k ovládání širokých lidových vrstev. Moudrý člověk může příležitostně i krást, cizoložit a dopouštět se svatokrádeže, neboť jde o činy zavrženíhodné jen podle konvence, nikoli podle přírody; mudrc musí umět zbavit tyto činy předsudků, které jsou udržovány „pro zastrašení hlupáků".  Z Theodórova díla zmiňuje Diogenés Laertios spis "O filosofických školách", v němž mimo jiné polemizoval i s Aristippem. Ve spise "O bozích" (řec. Περὶ Θεῶν, Peri theón), ze kterého se zachoval jen název, patrně odmítal lidové představy o bozích. Z této knihy prý později převzal velkou část svých výkladů Epikúros. Někteří starověcí autoři tvrdili, že „Theodóros zcela zavrhoval jakékoli domněnky o bozích", nebo že dokonce popíral i jejich existenci. Proto byl nazýván Atheos (řec. ἄθεος), tedy „bezbožný, „neznaboh". Proti nařčení z bezbožnosti se zřejmě musel často bránit a činil tak s vtipem. Když mu pokladník vládce Lýsimacha řekl: „Zdá se, že neuznáváš nejen bohy, ale ani krále", odpověděl: „Jak bych neuznával bohy, když tebe pokládám za protivného i bohům."  Theodóros měl řadu stoupenců a vytvořil v rámci kyrénské školy směr tzv. theodorovců. Mezi jeho žáky patřil i kynický filozof Bión z Borysthenu.

Theodóros z Kyrény, zvaný též Atheos (řec. Θεόδωρος ὁ Κυρηναῖος, Θεόδωρος ὁ ἄθεος; asi 340 př. n. l. Kyréna – 270 př. n. l. Kyréna), byl starořecký filozof, stoupenec kyrénské školy, zakladatel směru tzv. theodorovců. Přízvisko "Atheos" (bezbožný, neznaboh) mu bylo dáváno pro jeho kritiku tradiční náboženské víry.


Životopis.

Bratři se asi původně jmenovali Malouelové. Jejich děd, Johannes de Lymborgh, přišel do Nijmegenu, hlavního města středověkého Vévodství Geldern, pravděpodobně z Limbourgu na řece Máze. Jeho syn Arnold byl řezbář a pracoval pro vévodský dvůr. Kolem roku 1385 se oženil s Mechteld Maelwaelovou či Maloeulovou pocházející z rodiny dvorních malířů. Jejich prvním synem byl Herman (asi 1385, ve francouzských zdrojích Hermant), následován Paulem (1386 či 1387, ve francouzských zdrojích Polleke či Polequin) a Janem (Johanneke, Jacquemin, Gillequin či Jehanequin, asi 1388). Sourozenci měli ještě dva mladší bratry Rutgera a Arnolda a sestru Gretu.  Po smrti jejich otce (asi 1398) je strýc Jean Malouel, či Johan Maelwael nebo Jehan Maleuel, (kolem 1360 Geldern - 1419 Paříž), nejvýznamnější malíř na burgundském a francouzském dvoře té doby, poslal do učení. Herman a Jan se v Paříži vyučili zlatnickému řemeslu. Když v roce 1399 jeli navštívit matku do Nijmegenu, byli v Bruselu vzhledem k probíhající válce zadrženi. Jejich matka však nebyla s to požadované výkupné 55 zlatých zaplatit. Proto na ně mezi sebou začali příslušníci místního zlatnického cechu pořádat sbírku. Peníze nakonec na žádost jejich strýce zaplatil burgundský vévoda Filip II. Smělý a oba bratři byli v roce 1400 propuštěni.

Práce na Bibli.

V roce 1402 najal vévoda Filip všechny tři bratry, aby pro něj iluminovali Bibli. Šlo zřejmě o takzvanou "Bible Moralisée", která je dnes uložena ve Francouzské národní knihovně v Paříži. Vévoda Filip II. Smělý zemřel v roce 1404 ještě před jejím dokončením.

"Hodinky" vévody z Berry.

Později téhož roku (1404) začali Paul, Herman a Jan pracovat pro vévodu z Berry, bratra zesnulého Filipa II. Jejich hlavním úkolem bylo iluminovat "Knihu Hodinek", pravidelných modliteb pro různé příležitosti. Knihu dokončili roku 1409. Dnes je uložena ve sbírkách Metropolitního muzea umění v New Yorku. Vévoda byl výstřední sběratel umění, především knih. Nejvíce si oblíbil Paula, kterého zahrnoval přízní a uznáním. Jeho hlavním dílem byly "Přebohaté hodinky vévody z Berry (Très Riches Heures du Duc de Berry)", jež jsou dnes uloženy v Musée Condé na zámku v Chantilly. Na knize spolupracoval se svými bratry Hermanem a Janem, avšak nikdy ji nedokončili.  Velké miniatury měsíců "Přebohatých hodinek" provedené ve světlých barevných tónech temperovou technikou vyjadřují v štíhlých, protažených postavách s graciézními gesty, nádherných oděvech a v půvabných krajinných pozadích zjemnělou kulturu nejpřednějšího evropského dvora.

Úmrtí.

V první polovině roku 1416 vévoda i všichni tři bratři z Limburka, jimž nebylo ani 30 let, náhle z neznámých příčin zemřeli. Příčinou snad mohl být mor. "Přebohaté hodinky" tak zůstaly nedokončeny.

Další osudy "Přebohatých hodinek".

Ve 40. letech 15. století, v době, kdy knihu vlastnil neapolský král René I. z Anjou, pracoval na jejím dokončení neznámý umělec, snad Vlám Bartoloměj van Eyck.  V roce 1485 ji pro savojského vévodu dokončil francouzský miniaturista Jean Colombe.  Dílo bratří z Limburka nebylo veřejnosti přístupné, a tak upadlo až do 19. století v zapomnění. Ve své době se však stalo vzorem pro další generace malířů a jeho vliv daleko přesáhl hranice malby miniatur.

Bratři z Limburka ( "Gebroeders van Limburg") Herman, Jan a Paul (po 1386 Nijmegen – před únorem 1416 Bourges) byli známí nizozemští malíři miniatur z města Nijmegenu. Jejich miniatury představují nejvýznamnější malířské dílo západoevropského okruhu před vystoupením bratří van Eycků.


Původ.

Carin von Fock se narodila 21. října 1888 ve Stockholmu jako čtvrtá z pěti dcer plukovníka Karla svobodného pána von Focka a jeho manželky Huldine Beamishové. Otec pocházel ze zchudlého šlechtického rodu z Vestfálska, který přesídlil do Švédska, matka byla Irka se švédskými předky. Rodina byla finančně velmi dobře zajištěna a Carin tak prožila dětství i mládí v blahobytu a nezatížená problémy běžné reality.

Seznámení s Göringem.

V době, kdy se poprvé setkala se svým budoucím manželem Hermannem Göringem, tedy v roce 1920, byla již deset let provdána za Nielse Gustava, svobodného pána von Kantzow, s nímž měla osmiletého syna Thomase. Hermann Göring žil tehdy ve Švédsku, kde se živil jako pilot aerotaxi. Tak se také seznámil se švédským hrabětem Ericem von Rozenem, kterého za velmi špatných povětrnostních podmínek bezpečně dopravil svým letadlem na hraběcí zámek Rockelstad. Hrabě byl zkušenému pilotovi tak vděčný, že ho pozval k sobě domů. Jelikož byla švagrovou hraběte von Rozena, byla u něj tehdy na návštěvě a tak měla rovněž tu čest seznámit se s mladým a neohroženým pilotem Göringem. Hermann Göring strávil na zámku několik dní a s rodinou hostitele navázal velmi přátelský vztah. Netrvalo dlouho a manželstvím znuděná Carin von Kantzow podlehla šarmu mladého charismatického muže a stala se jeho milenkou. Tři měsíce po jejich prvním setkání už s Hermannem cestovala po Německu a Rakousku, kde spolu trávili romantické chvíle v Alpách. V roce 1922 svého manžela Nielse Gustava svobodného pána von Kantzow nadobro opustila a 13. prosince 1922 se s ním i rozvedla. Syn Thomas byl svěřen do péče otce. 25. ledna 1923 uzavřel Hermann Göring s Carin von Kantzow, rozenou von Fock, sňatek ve Stockholmu a 3. února 1923 na úřadě v Obermenzingu. Novomanželé se nastěhovali do vilky na předměstí Mnichova. O veškeré jejich finanční záležitosti se velkoryse postaral její exmanžel, svobodný pán von Kantzow, který svou bývalou ženu a jejího nového manžela finančně podporoval – hradil vedení jejich luxusní domácnosti, platil služebnictvo a posílal jim balíky s potravinami.

Život v exilu.

Svému druhému manželovi se stala oporou nejen v osobním životě, ale i v životě politickém. Stejně jako Hermann Göring, byla i ona nadšenou obdivovatelkou Hitlera a horlivou propagátorkou nacismu a antisemitismu. Během nepovedeného Mnichovského puče v roce 1923 byl Göring zraněn a následně musel i se svou manželkou uprchnout z Německa, kde na něj byl vydán zatykač. Manželé odešli do Rakouska a v roce 1924 do Švédska. Tehdy už byl Göring silně závislý na morfiu, které užíval na utišení krutých bolestí způsobených zraněním při nepovedeném puči. Trpěl také depresemi. Ve velmi špatném zdravotním stavu se nacházela i Carin, která již dlouhá léta trpěla anginou pectoris a revmatismem. Navíc u ní během exilu v Rakousku lékaři diagnostikovali nevyléčitelnou srdeční chorobu bez vyhlídek na delší život. Veškerý majetek manželů v Německu mezitím podlehl konfiskaci, účty byly obstaveny a zatykač vydán i na Carin.

Zpět v Německu.

Göring se do Německa vrátil v roce 1927 a znovu navázal přerušené vztahy s Hitlerem a s NSDAP, ze které byl během svého pobytu v exilu vyloučen. Po návratu dostal od Hitlera nabídku, aby se stal kandidátem NSDAP pro volby do Říšského sněmu. Hermann Göring nabídku přijal a v květnu 1928 byl zvolen jako jeden z jedenácti poslanců NSDAP. Těžce nemocná Carin tehdy přijela ze Švédska do Berlína, aby další život trávila po boku svého milovaného, a nyní i politicky úspěšného, muže. Její dosavadní nadšení pro národní socialismus se ještě upevnilo a tak se snažila získat pro Hitlerovu věc celou řadu významných osobností, především z řad šlechty. Göringovi vedli velmi čilý společenský život, kdy je pravidelně navštěvoval třeba korunní princ August Vilém von Hohenzollern, jeho bratr Eitel-Friedrich, knížata Wiedové a vrcholní politici nacistické strany.

Smrt a posmrtná cesta.

Zemřela ve Švédsku 17. října 1931 po srdečním záchvatu. Göring byl v té době v Německu. Smrt jeho milované ženy ho silně zasáhla, jelikož mu byla vždy oporou, povzbuzovala ho, podporovala a bezmezně s ním sdílela jeho slepé nadšení pro Hitlera a nacismus. Byla pohřbena na hřbitově v Lovö u Drottningholmu. V roce 1934 uspořádal Göring pompézní slavnostní převoz jejího těla ze Švédska do Německa, kde bylo tělo uloženo v cínové rakvi do soukromé krypty v nově vybudovaném Göringově domě, nazvaném Carinhall (nedaleko Eberswalde). Na jaře 1945, když už se blížila sovětská Rudá armáda, dal Hermann Göring Carinhall vyhodit do povětří a ostatky Carin nechal tajně zakopat v lese. Hrob byl přesto nalezen příslušníky Rudé armády a zneuctěn. Místní hajný mrtvé tělo zachránil, pohřbil a informoval příbuzné ve Švédsku. Po válce se však ve východním Německu dostali k moci komunisté a o převozu těla se nedalo uvažovat. Tělo bylo nakonec tajně exhumováno, pod cizím jménem zpopelněno a švédský pastor Heribert Jansson převezl urnu s popelem zemřelé do Švédska, kde byla uložena do svého původního hrobu na hřbitově v Lovö. Byl to její pátý pohřeb.

Carin Göringová (21. října 1888, Stockholm, Švédsko – 17. října 1931), rozená von Fock, provdaná a rozvedená von Kantzow, byla první manželka Hermanna Göringa.


Stavba.

Eukaryotický komplex III.

Eukaryotický cytochrom bc1 je multiproteinový komplex uložený ve vnitřní mitochondriální membráně. U člověka obsahuje 11 různých polypeptidů, z nich jen cytochrom b je kódován v mtDNA a vyráběn přímo v mitochondriích. V komplexu se nachází čtyři redoxní centra, cytochrom b562, cytochrom b566, cytochrom c1 a konečně tzv. Rieskeho protein (obsahující FeS centrum Fe-S).  Z krystalografické analýzy je známo, že komplex III je symetrický dimer složený z dvou totožných oligomerických podjednotek, každý s 11 různými podjednotkami. Přitom platí, že Rieskeho protein je umístěn přibližně na pomezí mezi cytochromem c1 a cytochromem b.

Bakteriální cytochrom bc1 komplexy.

Také bakterie mají cytochrom bc1 komplexy, který má velmi podobnou funkci, jako tomu je u eukaryot. Obvykle jsou však bakteriální komplexy mnohem menší a někdy obsahují pouhé tři podjednotky – cytochrom b, cytochrom c a Rieskeho protein.

Funkce.

Komplex III je velice důležitou složkou elektronových transportních řetězců. Pracuje obvykle jako křižovatka, k níž směřují elektrony z celé řady dehydrogenáz (jako je např. NADH dehydrogenáza – komplex I, nebo sukcinát dehydrogenáza – komplex II). U eukaryot hraje velice výlučnou roli - neexistuje u nich jiný způsob, jak v dýchacím řetězci oxidovat ubichinol. Celá řada bakterií se však obejde bez cytochrom bc1 komplexu.  Byl vytvořen model funkce eukaryotického komplexu III. Souhrnně se dá řada enzymatických reakcí na komplexu III zapsat rovnicí:

Farmakologie.

Inhibitorem komplexu III jsou různé analogy ubichinonu, resp. deriváty hydrochinonu. Vážou se na komplex a blokují jeho funkci. Používají se někdy jako složky léčiv proti houbovým ("Pneumocystis") a parazitickým (malárie) onemocněním. Výhodou takových léků je skutečnost, že nezabíjí bakterie (přítomné ve střevní mikroflóře), jelikož ty obvykle zvládají oxidovat ubichinol i jinými způsoby.

Cytochrom bc1 komplex (též komplex III, kód EC 7.1.1.8, před zavedením 7 třídy enzymů - translokas v roce 2018 EC 1.10.2.2) je velký enzymatický komplex na vnitřní mitochondriální membráně eukaryotických buněk (příp. v jednodušším provedení i na plazmatické membráně některých bakterií). Je to jeden z článků tzv. dýchacího řetězce a podílí se tedy na vytváření protonového gradientu napříč membránou, jenž umožňuje následně syntézu ATP. Pracuje přitom jako ubichinol:cytochrom c oxidoreduktáza, tedy oxiduje ubichinol (koenzym Q) a redukuje cytochrom c.


Popis.

Tento poddruh popsal na základě měření vietnamských tygrů český zoolog Vratislav Mazák v roce 1968 a nazval jej podle známého lovce, ale i obdivovatele a ochránce tygrů Jima Corbetta. Jedná se o středně velkou subspecii, která je menší než tygr indický a sibiřský. Délka těla samců se pohybuje od 2,55 m po 2,85 m a hmotnost od 150 do 195 kg. Jako u ostatních tygrů je i zde poměrně výrazný pohlavní dimorfismus - samice měří 2,3 m - 2,55 m a váží od 100 do 130 kg. Zbarvení srsti je poněkud tmavší a výraznější než například u tygra indického. Černé pruhování je hustší a pruhy užší. Bílé zbarvení spodní části nezasahuje tak vysoko na boky.

Výskyt a populace.

Indočínští tygři žijí v Myanmaru, Laosu, Kambodži, Vietnamu a Thajsku. Dříve žili i v jižní Číně v provincii Jün-nan, ale v současnosti se tam již s největší pravděpodobností nevyskytují.  Odhad populace tohoto poddruhu je extrémně obtížný. Údaje se pohybují od 352 jedinců po 1 300, resp. „určitě méně než 2 500“. Pesimistická čísla udávala, že v Thajsku žilo v roce 2010 okolo 200 kusů, v Myanmaru asi 85, v ostatních zmíněných státech šlo vždy jen o 10 - 30 jedinců. Naopak optimistický odhad k roku 2010 byl 700 - 1 300 kusů. Další zdroje uvádějí, že v roce 2015 se celková populace pohybovala okolo 600 - 650 kusů. Velké množství těchto tygrů žije v thajském parku Huai Kha Khaeng. Ačkoliv jsou k dispozici sofistikované metody, jako fotopasti, je velmi obtížné detekovat v džunglích jihovýchodní Asie přítomnost tygrů. Například v Myanmaru se v letech 2002 až 2004 provádělo rozsáhlé mapování v rezervaci Hukaung Valley (Kačjinský stát), ale výsledky byly velmi chabé. Bylo zachyceno jen asi šest jedinců a interpolací se vypočítalo, že na území o rozloze 3 250 km2 se vyskytuje 7–71 tygrů. V roce 2015 oznámil thajský „Department of National Parks, Wildlife and Plant Conservation“, že se počet tygrů na území Thajska zvýšil v některých rezervacích až o 50 % oproti stavu v roce 2005. Thajsko obecně je považováno za zemi, která se staví velmi dobře k záchraně tygrů.

Ekologie.

Tygr indočínský je zřejmě nejméně prozkoumaný žijící poddruh tygra. Jedním z důvodů je to, že se vyskytuje většinou v hustých tropických lesích, často v horách, v relativně méně zalidněných oblastech. Je to samotářské zvíře. Pokud je pozorováno v přírodě více jedinců pohromadě, jde vždy buď o samici s mláďaty anebo o pářící se pár.  Tygr indočínský je vrcholový predátor. Jeho oblíbenou kořistí jsou různé druhy kopytníků - sambar, serau, banteng, gaur, vodní buvol, divoké prase atd. V minulosti lovil i další druhy, jako byl kuprej, jelen lyrorohý, jelínek vepří a jelen Schomburgkův, ale tato zvířata buď vyhynula, nebo jich žije tak málo, že nemohou být pravidelnou lovnou zvěří. Proto se mnozí tygři musí zaměřovat i na menší živočichy, kteří donedávna nepatřili mezi jejich hlavní kořist. Loví proto muntžaky, makaky, dikobraze, jezevce bělohrdlé a některá jiná pralesní zvířata bez ohledu na velikost.

Rozmnožování.

Tygři indočínští se páří během celého roku, ale nejčastěji mezi listopadem a dubnem. Březost trvá přibližně 103 dní. Samice rodí až 7 koťat, ale průměr je pouze 3. Mláďata zůstávají s matkou zhruba 18 až 28 měsíců. Úmrtnost mláďat během prvního roku života je 35 %. Podílí se na tom požáry, záplavy a zabití jinými tygry či vlastní matkou. Samice se začínají rozmnožovat zhruba od 3,5 roku věku, samci asi o rok později. Doba dožití je v přírodě zhruba 15 let, v zajetí to může být až 26.

Vztahy s člověkem, hrozby.

Hlavní hrozbou pro tygra indočínského, stejně jako pro všechny ostatní poddruhy tygrů, je člověk a jeho aktivity. Zde je výčet nejdůležitějších z nich:

Tygr indočínský (nebo také tygr Corbettův; "Panthera tigris corbetti") je poddruh tygra, který žije v oblasti jihovýchodní Asie. Jeho celková populace dosahuje zřejmě 600 - 700 jedinců (nebo možná o něco více), přičemž žádná životaschopná propojená subpopulace není větší než 250 kusů. Z toho důvodu je podle IUCN veden jako ohrožený poddruh. Tygři z malajské populace, dříve považovaní za indočínské, jsou dnes vedeni jako samostatný poddruh - tygr malajský ("Panthera tigris jacksoni").


Život.

Jeho otec byl stavební inženýr, proto se rodina musela často stěhovat a Kostas tak navštěvoval hned několik základních škol. V Chanii roku 1913 odmaturoval na gymnáziu. Vzápětí se zapsal na Právnickou fakultu Kapodistriasovy univerzity. Absolvoval roku 1917. V roce 1918, ještě za války, byl v Soluni zatčen jako dezertér. Musel se nahlásit ke splnění vojenské služby, avšak zapsal se na Filozofickou fakultu a dostal odklad.  V roce 1919 se pokoušel rozjet svou vlastní právnickou kancelář, ale neuspěl. Ve stejném roce založil s přítelem satirický časopis "Gamba". Měl úspěch, ale cenzura ho zakázala po pouhých šesti číslech.  Stal se poté vládním úředníkem, byl v této funkci různě přemisťován, nejprve do prefektury Arty, později do prefektury Kyklady a Attikoviotia. Roku 1923 byl ze svého místa propuštěn a nastoupil na Ministerstvo sociálních věcí. V dobrém postupu mu zabránilo, že se angažoval v odborech. Navíc se mu úřednická práce příčila a přispívala k jeho neustálým depresím. V jejich důsledku také roku 1928 spáchal sebevraždu zastřelením

Dílo.

První básně publikoval roku 1912, ještě jako gymnazista. V roce 1919 vydal svou první básnickou sbírku "Ο πόνος του ανθρώπου και των πραγμάτων". Kritika ji přijata spíše vlažně. Roku 1920 získal druhou cenu v básnické soutěži ve Filadelfii, a to za nevydanou sbírku "Τραγούδια της πατρίδας". Cenu převzal jeho přítel Charilaos Sakellariadis, Kariotakis se zrovna léčil ve vojenské nemocnici v Athénách. Oceněná sbírka nikdy nevyšla, ale některé básně autor zařadil do druhé sbírky "Νηπενθή", která vyšla roku 1921. Se Sakellariadisem napsal divadelní hru "Pel-Mel". Třetí a poslední sbírku básní "Ελεγία και Σάτιρες" vydal roku 1927. Chtěl se poté vrhnout na prózu, ale deprese a sebevražedné sklony byly silnější.

Kostas Kariotakis, řecky "Κώστας Καρυωτάκης" (30. říjen 1896, Tripolis – 20. červenec 1928, Preveza) byl řecký básník. Začal psát pod vlivem francouzského symbolismu, postupně však směřoval k poezii realistické a satirické. Jeho poezie byla, i vzhledem k psychickému rozpoložení autora (trpěl celoživotně depresemi), plná pesimismu, beznaděje, odmítavého postoje k životu, až nihilismu, byť postupně tyto pocity přerůstaly v trpkou ironii.


Životopis.

Guercino se narodil se v malé vesnici Cento mezi Bolognou a Ferrarou. Pro svou oční vadu – trpěl totiž strabismem, tedy šilhavostí – dostal už v raném věku přezdívku "Il Guercino", italsky "squinter". Byl malířský samouk, od svých 16 let pracoval jako učeň v obchodě Benedetta Gennari, malíře bolognské školy. V roce 1615 odešel Guercino malovat do Bologny. Jeho práci zde ocenil Ludovico Carracci. Guercino namaloval dvě velká plátna "Elijah Fed Ravens" a "Samson seized by Philistines" určená pro kardinála Serra, papežského legáta ve Ferraře. Plátna mají přírodní naturalistický caravaggiovský styl, ačkoli je nepravděpodobné, že by Guercino viděl jakékoli z římských Caravaggiových prací. On sám často tvrdil, že jeho raný styl byl ovlivněn plátnem Ludovica Carracci, které viděl v kapucínském kostele v Cento. Některé z jeho pozdějších prací jsou blíže stylu jeho současníka Guido Reniho a jsou vytvořeny s lehkostí a jasností.

Kariéra.

Obraz "Arcadian Shepherds (Et v Arcadia ego)" Guercino namaloval v roce 1618 a ve stejném roce vytvořil i obraz "The Flaying of Marsyas by Apollo" pro Palazzo Pitti ve Florencii. Svou dramatičností se řadí k typickým Guercinovým plátnům raného období na rozdíl od jeho prací z pozdějšího období. Gurcino dostal od bolognského markýze Enza Bentivoglio doporučení pro papeže Řehoře XV. (rodným jménem Alessandro Ludovisi, (9. ledna 1554 – 8. července 1623). Rodina Bentivogli de facto vládla v Bologny a byla zodpovědná za to, že město získalo svou politickou autonomii během období renesance. Roky strávené v Římě, tedy mezi lety 1621–23 byly pro Guercina velmi produktivní. Z tohoto období jsou jeho fresky "Aurora" v kasinu Casino di Villa Boncompagni Ludovisi ve vile "Villa Ludovisi", strop v San Crisogono (1622) "San Chrysogonus in Glory", "Portrét papeže Řehoře XV." (Nyní v Getty Museum) a "The Burial of St. Petronilla - Pohřeb svaté Petronily", oltářní obraz pro baziliku svatého Petra v Římě, nyní v Museo Capitolini, který je považován za jeho mistrovské dílo. Po smrti Řehoře XV. se Guercino vrátil do svého rodného města. V roce 1626 začal tvořit fresky v katedrále v Piacenze. Podrobnosti o jeho kariéře po roce 1629 jsou dobře zdokumentovány v účetní knize "Libro dei Conti di Casa Barbieri", kterou Guercino a jeho bratr Paolo Antonio Barbieri aktualizovali a která se zachovala. Giovanni Battista Pasqualini vytvořil mezi roky 1618 až 1631 celkem 67 rytin, které dokládají počáteční tvorbu Guercina. Tato díla v účetní knize "Libro dei Conti di Casa Barbieri" nejsou. V roce 1642, po smrti Guida Reniho, Guercino přestěhoval svou objednávkami vytíženou dílnu do Bologni a stal se hlavním malířem města. V roce 1655 mu františkánský řád Reggio zaplatil 300 dukátů za oltářní obraz "Saint Luke Displaying a Painting of the Madonna and Child" (Svatý Lukáš a Madona s dítětem, nyní v Nelson-Atkins Museum of Art v Kansas City.) Corsini mu také zaplatil 300 dukátů za " Flagellation of Christ (Bičování Krista) " namalovaný v roce 1657.

Tvorba a styl.

Guercino byl v malbě pozoruhodně rychlý a pilný. Vytvořil nejméně 106 velkých oltářních obrazů pro kostely, a asi 144 dalších obrazů. Byl také velmi plodný kreslíř. Jeho tvorba zahrnuje mnoho perokreseb kreseb červenou rudkou. Většinou jde o přípravné studie pro obrazy, ale kreslil také krajiny, žánrové scény z každodenního života i karikatury pro své vlastní potěšení. Guercinovy kresby jsou známé pro svůj plynulý styl, ve kterém ""formu zvýrazňují rychlé, kaligrafické tahy pera v kombinaci s tečkami, čárkami, a paralelním šrafováním ( Griswold 1991)"".

Smrt a hrob.

Guercino maloval a učil až do své smrti v roce 1666. Byl podle svého přání pohřben společně se svým bratrem do rodinné hrobky uprostřed v chrámu Spasitele (chiesa di San Salvatore) u augustiniánů kanovníků v Bologni.  Neustále hromadil majetek, nikdy se neoženil, a proto jeho majetek zdědili synovci a žáci Benedetto Gennari II a Cesare Gennari.  Mezi jeho další žáky patřili Giulio Coralli, Giuseppe Bonati z Ferrary, Cristoforo Serra z Ceseny, otec Cesara Pontiho z Ferrary, Sebastiano Ghezzi, Sebastiano Bombelli, Lorenzo Bergonzoni z Bologny, Francesco Paglia z Brescie, Benedetto Zallone z Centa a Matteo Loves.

Giovanni Francesco Barbieri známý jako Il Guercino (8. února 1591, Cento – 22. prosince 1666, Bologna) byl italský barokní malíř. Guercino byl jeden z nejvýznamnějších představitelů italského baroka, následovník Caravaggia. Přezdívka „"Il Guercino“" znamená šilhavý. Malíř skutečně neměl příliš dobrý zrak, ale maloval skvělé obrazy s vynikajícím použitím světla a stínu. Vybíral si scény koupelí, náboženské výjevy, portréty a další motivy.


Historie.

Na území dnešního parku existoval chráněný les již od doku 1865, ve kterém byl povolen pouze sběr dřeva pro potřeby domácnosti. Lov  určitých typů divoké zvěře byl možný pouze se zvláštním povolením. V květnu 1933 byla oblast poprvé rozšiřována, nejprve o údolí Banjar (252 km2), následně roku 1935 o dalších 500 km2 v oblasti údolí Halon. Status chráněné oblasti byl později na území Halon zrušen, především kvůli škodám, které divoká zvěř páchala.  1. června 1955 byla oblast o rozloze 252 km2 prohlášena národním parkem, jejíž rozloha se v roce 1964 zvětšila na 318 km2. Až do roku 1970 byla velikost parku omezena hranicemi distriktu Mandla, ale v tomto roce bylo k parku připojeno 127 km2 oblasti ze sousedního distriktu Balaghat. Se vznikem „Projektu tygr“ (projekt indické vlády na záchranu bengálských tygrů) v roce 1973 bylo opět připojeno území z oblasti údolí Halon (500 km2) spolu s dalším územím o rozloze 1009 km2, které má sloužit jako nárazníková zóna a spolu s územím národního parku byla oblast vyhlášena jako „tygří rezervace“. Ještě roku 1983 byla připojena oblast Phen o rozloze 110 km2, i když s národním parkem přímo nesousedí.

Zvířata.

Kanha je známá především pro svou populaci savců. V parku se nachází poměrně početná tygří populace a Kanha platí za místo, kde má pozorovatel největší šanci v Indii tygra spatřit ve volné přírodě. Populaci tygrů se zde podařilo rozšířit z počtu 48 (1978) na (131 v červnu 2006). Krom tygrů žijí v parku i další dravé šelmy, na 80 leopardů, 396 dhoulů a 111 medvědů.  V parku se vyskytuje i horský druh barasingy (Cervus duvauceli branderi), což je druh jelena, který žije již pouze zde. Těm se zde také daří rozmnožovat z původních 66 v roce 1970 na 349 v roce 2000. Krom barasingy žijí v této oblasti 3 další druhy jelenů. Nejčastějším z nich je jelen Axis neboli čital (Axis axis), jichž v parku žije na 20 000 a jejich populace dále roste. Dalším z jelenů je Sambar (Rusa unicolor nebo také Cervus unicolor), kterých bylo v roce 2000 napočítáno 3621 a nakonec Muntžak (Muntiacus), jichž v parku žije přibližně 1200.  Zatímco počty jelenů trvale rostou, počty antilop klesají. Roku 2000 bylo v parku pouhých 73 velkých indických antilop Nilgai (Boselaphus tragocamelus), 78 antilop čtyřrohých (Tetracerus quadricornis) a pouhé 2 antilopy jelení (Antilope cervicapra).  V parku žije také početná populace (1197 exemplářů v roce 2000) mohutných gaurů (Bos gaurus). Velmi početný (6668 v roce 2000) je i druh opice Hulman (Semnopithecus) a divokých prasat (5834 v roce 2000).  Dalšími většími savci žijícími v parku jsou Rhesus Macaque (Macaca mulatta), Šakal obecný (Canis aureus), vlk (velmi vzácný), Liška džunglová (Vulpes bengalensis), vydra hladkosrstá (Lutrogale perspicillata), Medojed kapský (Mellivora capensis), Puchol malý (Viverricula indica), promyka mungo (Herpestes edwardsii), Hyena žíhaná (Hyaena hyaena), Kočka bažinná (Felis chaus), Kočka bengálská (Prionailurus bengalensis), Luskouni (Manidae), Dikobraz (Hystrix), a Zajíc (Lepus).

Doprava.

Nejbližším velkým městem je Jabalpur (169 km), který je po železnici dobře spojen s Dillí a Mumbají. Častým návštěvním místem při cestě do parku je i malé město Mandla (asi 70 km od parku, 30 Rupií, 23⁄4 hodiny). Je v něm přístup na internet, kavárny a v okolí mnoho zajímavých chrámů. Cesta autobusem od brány Kisli do Jabalpuru trvá 51⁄2 hodiny, jízdenka stojí 84 Rupií a autobus odjíždí každý den v 6,20, 8,15 a 12,30 (jedna z jeho dalších zastávek je i brána Khatia). V některých měsících provozuje MP Tourism vlastní turistických autobus (4 hodiny, 150 Rupií).  Do parku samotného je možný přístup (za poplatek a pouze s průvodcem) ze tří vstupních bran, ve směru od Jabalpuru je nejlépe přístupná brána v Kisli, která leží ve vesnici Khatia. Nejlepší doba k návštěvě parku je od února do června, do parku je povolen přístup pouze v hodinách od 6,30d 12 a od 15 do 18. Od července do září je park pro veřejnost uzavřen.

Národní park Kanha leží 164 km od města Jabalpur ve státu Madhjapradéš (Madhya Pradesh) v Indii a je jedním z nejznámějších národních parků v Indii. Založen byl roku 1955 a rozkládá se na celkové ploše 2059 km2 v distriktech Mandla a Balaghat. Park leží v nadmořské výšce 600-900 metrů. Lov divoké zvěře s výjimkou divokých prasat a ptáků je zde zakázán již od roku 1933.