Rozšíření.

Je endemitem filipínského ostrova Palawan, kde žije asi na 20 lokalitách ve dvou chráněných oblastech El Nido Marine Reserve a St Paul's Subterranean River National Park. Žije skrytým životem v hustých místech primárních i sekundárních lesích v nížinách i ve zvlněném terénu až do nadmořské výšky 800 metrů. Jeho početní stavy se odhadují na méně než 10 000 jedinců.

Popis.

Středně velcí ptáci, samci váží až 436 gramů a dosahující délky až 50 cm, z toho polovina připadá na ocas. Samice jsou menší, váží asi 322 gramů a jsou asi o 10 cm menší. Samec má na černém temeni hlavy vysokou zelenou chocholku, hřbetní a křídelní péra jsou při bázi černé a dále jsou široce obroubené zeleně a modře. Ocasní a nadocasní péra mají po dvou řadách velkých modravých, částečně nafialovělých, černě orámovaných "ok". Krk a spodní část těla má černé. Jeho tváře jsou bílé, okruží očí jsou červená. Nenápadnější samice má na hlavě menší chocholku barvy tmavě hnědé. Stejně zbarvenou, ale se světlejšími skvrnami, má i horní část těla. Její tváře a hrdlo jsou světle hnědé. Jejich zabarvení je činí méně nápadnou při výchově potomstva.  Jeho potrava se skládá ze semen, bobulí, ořechů, ovoce, kořínků, listů, hmyzu, a dalších drobnějších bezobratlých živočichů.

Rozmnožování.

Při komplikovaných námluvách se samci před samicemi předvádějí svým nádherným peřím, dopředu nataženou chocholkou, tančí okolo ní a přinášejí v zobáku jídlo. Lze je v přírodě najít v párech nebo v malých skupinkách, pro skrytý způsob života není jisté, zda se jedná o polygamní nebo monogamní druh. Hnízdo si připravuje samice sama, bývá to jen mělký důlek vystlaný listím ukryty v křoví. Po snesení 3 až 5 okrových vajíček s tmavými skvrnami na nich sama sedí 18 až 20 dnů. Vylíhnutá kuřata jsou schopna si sama najít potravu, přesto je samice několik týdnů zahřívá a opatruje.

Ohrožení.

Lov tohoto bažanta je na celém ostrově nezákonný, ale lze jen stěží dodržování zákazu uhlídat. Pro chudé místní obyvatele je jeho maso velmi žádoucí a krásným peřím se tradičně zdobí. Mimo to jsou nelegální těžbou dřeva, v současnosti také zakázanou, zmenšovány oblíbené biotopy ve kterých žije.  Početní stavy bažanta palawanského se odhadují na méně než 10 000 jedinců a soustavně klesají. V Červeného seznamu IUCN byl zařazen mezi zranitelný druh a v CITES byl zařazen do přílohy I mezi nejvíce ohrožené druhy, s nimiž je jakýkoliv mezinárodní obchod zakázán.

Chov v zoo.

V rámci Evropy byl v létě 2019 chován přibližně v šesti desítkách zoo. V Česku se jednalo o tři zoo:

Chov v Zoo Praha.

Bažant palavánský byl v Zoo Praha chován nejprve v letech 1963 až 1973 a poté byl chov obnoven v roce 1988. První úspěšný odchov však byl zaznamenán až v roce 1995. V roce 2018 se vylíhla a byla odchována dvě mláďata, takže na konci roku 2018 v pražské zoo chovali čtyři jedince. Další mládě se vylíhlo v květnu a následně také v červnu 2019. Od 28. září 2019 je tento druh k vidění v novém Rákosově pavilonu v dolní části zoo. Jedná se o jeden z druhů ptačí expozice Filipín.

Bažant palavánský "(Polyplectron napoleonis)", někdy také bažant palavanský nebo bažant palawanský, je druh vzácného bažanta z rodu "Polyplectron" s velmi výrazným vybarvením peří a výraznou chocholkou na hlavě samce.


Vývoj.

Počátek prací na projektu a testy modelu v aerodynamickém tunelu byly USAAC objednány 22. června 1940. Firma Curtiss-Wright dostala pro projekt přiděleno označení "P-55". S prvními testy ale nebylo letectvo příliš spokojeno. Curtiss-Wright proto na vlastní náklady postavil létající model ve skutečné velikosti, označený "CW-24B", který provedl celkem 169 testovacích letů na základně "Muroc" a později byl ještě testován NACA v Langley ve Virginii. Ten měl motor "Menasco C68-5" o výkonu 275 hp. Trup byl vyrobený ze svařených ocelových trubek, potažený plátnem a dřevěné křídlo. Podvozek byl pevný.  Nakonec ale 10. července 1942 USAAF objednalo stavbu tří prototypů. Vývoj motoru Pratt & Whitney X-1800 se neustále komplikoval a nakonec byl zrušen. Curtiss proto použil osvědčený, vzduchem chlazený řadový motor Allison V-1710-95. Aby nebyl pilot při výskoku z letounu zasažen vrtulí, mohl jí odpálit pomocí nálože. Výzbroj měly tvořil dva 20 mm kanóny a dva 12,7 mm kulomety.

Testy.

První prototyp (sériové číslo 42-78845) byl dokončen 13. července 1943 ve stejné aerodynamické konfiguraci, jaká byla otestována u pokusného CW-24B. První let proběhl 19. července 1943 ze základny amerického letectva Scott Field, která se nacházela poblíž továrny Curtiss-Wright v St. Louis. Zalétání provedl "J. Harvey Gray", testovací pilot firmy Curtiss. Ukázalo se, že letoun má příliš dlouhý rozjezd před startem a je nestabilní. Byla proto zvětšena plocha výškové plochy v přídi letounu a křidélka byla propojena s klapkami.  15. listopadu 1943 testoval Harvey Gray při dalším letu prvního prototypu jeho vlastnosti při ztrátě rychlosti. Letoun se náhle převrátil na záda a padal k zemi v nekontrolované obrácené vývrtce. Pilot nebyl schopen zachránit letadlo, vyskočil a první prototyp byl ztracen.  Druhý prototyp XP-55 (42-78846) byl téměř totožný s prvním. Měl opět zvětšenou přední výškovou plochu a upravená křidélka. Poprvé vzlétl 9. ledna 1944. Letové testy byly do vyšetření havárie prvního prototypu omezeny a stroj se nesměl dostat do nízkých rychlostí, aby nebyl opět ztracen.  Třetí prototyp XP-55 (42-78847) provedl první let 25. duben 1944. Byl vybaven čtyřmi kulomety a byly na něm provedeny některé změny, vycházející z testů a ztráty prvního prototypu. Ukázalo se, že vlastnosti v nízkých rychlostech můžou být výrazně zlepšeny zvětšením nosné plochy, čtyř kýlových ploch na křídle a zvětšením rozsahu předního výškového kormidla. Takto byl upraven i druhý prototyp, který mezi 16. zářím a 2. říjnem 1944 prošel oficiálními leteckými testy USAAF. Výkony XP-55 ale nebyly nijak oslnivé a často byly horší, než u konvenčních letadel, která už tehdy bojovala na frontě. Navíc už vznikaly první projekty letounů s proudovým motorem, která měla na rozdíl od pístového XP-55 velké možnosti dalšího vývoje.

Zachovalý kus.

Zatímco třetí prototyp byl zničen (a pilot zabit) 25. května 1945 během letecké přehlídky na letišti Wright Field v Daytonu v Ohiu, druhý prototyp se zachoval dodnes. Dostal se do "National Air & Space Museum", konkrétně do "Smithsonian Institution" ve Washingtonu D.C. V prosinci 2001 převezen do "Air Zoo" v městě Kalamazoo ve státě Michigan, kde byl restaurován. Ukázalo se, že letoun je stále v dobrém stavu a se zachovalým nátěrem. Po téměř pětiletých opravách byl letoun dlouhodobě zapůjčen do sbírek "Air Zoo" a od 26. května 2006 je zde vystaven.

Curtiss XP-55 Ascender (Model 249C) byl prototyp stíhacího letounu, vyvíjený firmou Curtiss na základě specifikací USAAC s označením "R-40C", vydaných 27. listopadu 1939. Ty požadovaly výkonný stíhací letoun nekonvenční konstrukce. V soutěži XP-55 soupeřil ještě s projekty Vultee XP-54 Swoose Goose a Northrop XP-56 Black Bullet. Projekt firmy Curtiss měl na svou dobu neobvyklou kachní koncepci, tlačnou vrtuli a šípové křídlo. Stejně jako XP-54 byl Ascender původně projektován pro pohon motorem "Pratt & Whitney X-1800", jehož vývoj byl ale později zrušen. Byl to první stíhací letoun firmy Curtiss s příďovým podvozkem.


Biografie.

Původ, mládí.

Alexandrina byla dcerou meklenburského vévody Fridricha Františka III. a jeho manželky, původem ruské velkokněžny Anastázie Michailovny Romanovové, vnučky ruského cara Mikuláše I. Byla nejstarším dítětem ze tří; dalším sourozencem byl korunní princ Fridrich František IV. a nejmladším Cecilie, později manželka pruského korunního prince Viléma.

Manželství, potomci.

Kvůli špatnému zdravotnímu stavu svého otce vyrůstala Alexandrina společně se svými sourozenci ve Francii, Itálii, Rusku a Německu; často pobývala i v Cannes, kde také poznala dánského následníka trůnu, prince Kristiána, za kterého se 26. dubna roku 1898 ve věku 18 let ve vile Wenden v Cannes provdala. Z jejich harmonického manželství vzešli dva synové:

Královna.

V roce 1906 se její manžel po smrti svého dědečka Kristiána IX. stal korunním princem a 14. května roku 1912 po smrti své tchána Frederika VIII. Alexandrina spolu s ním nastoupila na dánský trůn.  Královna Alexandrina neprojevovala zájem o politiku a preferovala spíše rodinné zátiší před veřejnými aktivitami; jejím zájmem byla i hudba (byla protektorkou hudebních společností "Musikforeningen i Kbh" a "Den danske Richard Wagnerforening"), proslula svými výšivkami, ráda hrála golf a fotografovala. Nezříkala se zcela účasti na veřejném životě, neusilovala však nikterak o popularitu. Po smrti své tchyně Luisy Švédské pokračovala jako oficiální protektor v podpoře řady charitativních organizací, jež Luisa založila, za 1. světové války založila sama "Dronningens Centralkomité af 1914 (Královnin ústřední komitét 1914)" k podpoře chudých rodin.  Královský pár získal velkou popularitu za 2 světové války jako národní symbol v době okupace. Veřejné mínění vyjádřil dánský dramatik Kaj Munk slovy: ""Chraňme naši královnu, jediného Němce, jehož mějme rádi!""  Alexandrina ovdověla 20. dubna 1947. Sama zemřela po delší nemoci 28. prosince 1952. Byla pochována po boku svého manžela v katedrále v Roskilde, tradičním místě posledního odpočinku dánské královské rodiny.

Alexandrina Meklenbursko-Zvěřínská (: "Alexandrine af Mecklenburg-Schwerin", : "Alexandrine Auguste Herzogin zu Mecklenburg"; 24. prosince 1879, Schwerin – 28. prosince 1952, Hellerup u Kodaně) byla rodem meklenburská vévodkyně a jako manželka dánského krále Kristiána X. v letech 1912–1947 dánská královna.


Založení.

Gue je nezisková organizace založena Jarrodem Jablonskim a několika dalšími výzkumníky, biology a potápěčskými instruktory za účelem vzdělávání potápěčů, prosazování bezpečnostních standardů, výzkumu a ochraně vodního prostředí. Cílem bylo vytvořit síť vzájemně propojených potápěčských organizací po celém světě. V Česku pobočka GUE zatím stále chybí, nejbližší pobočka se nachází v sousedním Německu. Inspirací při vytváření této sítě byla pro zakládající členy GUE organizace Jacquese Cousteau - Cousteau Society.

Poslání.

Posláním Global Underwater Explorers je bezpečný průzkum vodního světa a jeho ochrana, zlepšování kvality vzdělání potápěčů celého světa. V souladu s původní vizí zakládajících členů se organizace GUE zavazuje k následujícímu:

Vedení.

Vedení Global water explorers má pět členů:

Trénink.

Mezi potápěči celého světa je GUE známo svým precizním a přísným přístupem k tréninkovým metodám, kterým se liší od běžných potápěčských organizací. Global Undewater Explorers se snaží zajistit výcvik zaručující vysokou profesionálnost s důrazem na bezpečnost díky většímu časovému rozsahu kurzů, nutnosti rekvalifikace po určitém čase, jak pro instruktory, tak pro běžné potápěče a samozřejmě stanovením objektivních kritérií při zakončení kurzu. Typy GUE výcviku můžeme nalézt ve všech oblastech potápění, od rekreačního tzv. GUE Fundamentals po potápění jeskynní. Tréninky jsou založeny na týmové práci potápěčů a dokonalé znalosti vodního prostředí a své výstroje. Tyto schopnosti jsou nezbytně důležité pro bezpečnost potápění, které GUE propaguje. Veškeré základy GUE tréninku vycházejí ze systému Doing It Right (DIR) a konfigurace výstroje Hogarthian.

WKPP.

Jedna z nejznámějších satelitních organizací GUE je tzv. Woodville Karst Plain Project, který je vlastně dnes samostatnou výzkumnou neziskovou organizací a má pouze statut partnera GUE. WKPP se zabývá zejména vědeckými a průzkumnými projekty a mnoho členů GUE se do těchto projektů intenzivně zapojuje. Obě organizace díky svojí spolupráci a svému vlivu také pomáhají zisku dotací od státu Florida na ochranu vodního prostředí na Floridě a k výzkumu. Výsledkem této spolupráce je model, podle kterého GUE spustilo globální projekt ochraňující životní prostředí známý jako Project Baseline, který se snaží dokumentovat stav vodního prostředí na celé naší planetě a upozorňovat na hrozící nebezpečí.

Publikace.

GUE vydává knihy a videa odkazující se na jejich filozofii potápěčského výcviku. Jsou dostupné zejména přes domovskou stránku GUE a také u některých amerických prodejců knih. Zejména těch internetových.

Global Underwater Explorers (GUE) je mezinárodní potápěčská organizace poskytující výcvik a vzdělání zejména v oblasti technického a jeskynního potápění ale některé její kurzy se věnují i oblasti potápění rekreačního. Organizace GUE byla založena za účelem ochrany a průzkumu podmořského světa a prosazováním potápěčského systému a konfigurace výstroje Hogarthian. Zakladatelem je americký geolog a potápěč v jedné osobě Jarrod Jablonski. Základna GUE je v High Springs, Florida, USA.


Historie.

První svatyně věnovaná svatému Pavlovi Thébskému v těchto místech byla kaple Saint-Paul-des-Champs (sv. Pavel v Polích) postavená asi 632-642 uprostřed obdělávaných polí v úrovni současného domu č. 30-32 na rohu ulic "Rue Saint-Paul" a "Rue Neuve-Saint-Pierre". Byla to hřbitovní kaple kláštera sv. Eligia založeného pro jeptišky v prostoru dnešního Justičního paláce svatým Eligiem a Dagobertem I. Kaple byla později přeměna na kostel zasvěcený Pavlovi z Tarsu, který se stal v roce 1125 farním kostelem. Ten byl v 15. století přestavěn, poté byl prodán a v roce 1796 zbořen, později zde byla postavena ulice "Rue Neuve-Saint-Pierre".  Základní kámen současného kostela položil král Ludvík XIII. v roce 1627. Kostel byl určen pro Profesní dům jezuitů v sousedství. Jeho první název byl kostel "Saint-Louis de la maison professe des Jésuites".  První mši slavil kardinál Richelieu dne 9. května 1641. V kostele kázal i Jacques-Bénigne Bossuet. V letech 1688-1698 zde byl hudebním mistrem Marc-Antoine Charpentier, působili zde i André Campra a Louis Marchand.  Když Pařížský parlament v roce 1762 vyhnal jezuity z Francie, daroval kostel kanovníkům kláštera Sainte-Catherine-du-Val-des-Écoliers.  Dne 2. září 1792 bylo v kostele zabito pět kněží během tzv. zářijových masakrů. Během Velké francouzské revoluce sloužil kostel jako chrám Rozumu. Katolické bohoslužby zde byly obnoveny v roce 1802. Kostel byl vedle svatého Ludvíka zasvěcen i svatému Pavlovi na památku zničeného kostela Saint-Paul-des-Champs a pokračoval ve funkci farního kostela.  V kostele byla pokřtěná v roce 1626 Marie de Sévigné. Dne 15. února 1843 zde měla svatbu dcera Victora Huga Léopoldine.

Architektura.

Z rozhodnutí Ludvíka XIII. navrhli jezuitští architekti Étienne Martellange (1569–1641) a François Derand (1590–1644) novostavbu s využitím středověkého zdiva. Kostel je trojlodní jezuitská bazilika, inspirovaná římskými stavbami se zachováním francouzských tradic. Zřetelná je podobnost s kostelem Gesù v Římě. Liší se jen proporce, pařížský kostel je širší a delší. Půdorys je trojlodím tvořeným širokou hlavní lodí zaklenutou plackami a postranními loděmi s navzájem průchozími kaplemi a emporami nad nimi, s kupolí nad křížením, přesně jako má římský Il Gesù. Poněkud upravené formy latinského kříže francouzských kostelů se projevují protaženým transeptem. Ten je v tomto případě jen mírně vystouplý jako malé apsidy. Vysoká okna umožňující vstup bohatého světla a kupole nad transeptem také připomínají italskou architekturu. Naopak výškové proporce (kupole je vysoká 55 metrů) více ukazuje na tradici francouzské gotického umění.

Exteriér.

Fasáda je trojetážová a trojosá, členěná dvojicemi sloupů, má typický rozvrh raně barokního římského chrámu Vignolova typu. Její převýšení a klasicizující způsob výzdoby je typicky pařížský, ale může připomenout také architekturu v Nizozemsku. Hlavním inspiračním zdrojem mohla být fasáda kostela svatého Gervásia a Protásia, kterou postavil v roce 1618 Salomon de Brosse. Má shodné tříetážové průčelí flankované korintskými sloupy.

Kostel svatého Pavla a Ludvíka (fr. "Église Saint-Paul-Saint-Louis") je katolický farní kostel ve 4. obvodu v Paříži, v ulici "Rue Saint-Antoine". Kostel je zasvěcen světcům Pavlovi z Tarsu a svatému Ludvíkovi.


Život a dílo.

Dětství na Slovensku a koncentrační tábor.

Jeho rodiče byli židovského původu, ale v roce 1943 se nechali z obav před transportem pokřtít. Rodina se skrývala v německé vesnici Eisdorf, nechali je u sebe nezištně němečtí sedláci. Pak se k Herzovým dostala zpráva, že už se nemají čeho obávat, a tak se vrátili domů, do Kežmarku. Tam je okamžitě zatkli Hlinkovi gardisté a následoval transport do koncentračního tábora. Původně byla rodina spolu v Ravensbrücku, později je rozdělili. Celá rodina přežila, matku osvobodili Britové, otce Američani a Juraje, který byl mezitím přesunut do Sachsenhausenu, Rusové. Když se Herzovi po válce vrátili, z gardistů byli partyzáni, Eisdorf už neexistoval a všichni Němci byli odsunuti.  Prožitky z koncentračního tábora pro něj znamenaly jakýsi předěl, který přehlušil všechny jeho vzpomínky z dětství. On sám říká, že pak už nebyl dítě. „V Kežmarku bylo jediné kino a mě do něj pouštěli klidně na mládeži nepřístupné filmy. Jako jediného. Před vchodem stál policista a když se ho ostatní děti ptali, jak to, že ho pustí a je ne, on řekl: Herz může, ten už všechno prožil.“ Rozčarování z poválečného vývoje na Slovensku a současný obdiv některých Slováků k Tisovu režimu u něho vyvolal jistou averzi k jeho rodišti.

Vzdělání.

Vystudoval uměleckoprůmyslovou školu v Bratislavě v oboru fotografie. Úspěšně složil v roce 1954 zkoušky na herectví na VŠMU, ale rektor Ján Borodáč mu oznámil, že ho nemohou přijmout kvůli jeho zevnějšku, kvůli němuž by v tehdejším hereckém repertoáru neměl co hrát. Poté se přihlásil do Prahy na DAMU na oboru režie a loutkoherectví, kde ho přijali do ročníku s Janem Švankmajerem, se kterým po vojně krátce dělal experimentální divadlo v Semaforu. Herecky debutoval ve filmu Zbyňka Brynycha "Každá koruna dobrá". Režisér si při natáčení všiml jeho zájmu a nabídl mu místo asistenta režie, kde Herz strávil dva roky prací na filmech "Transport z ráje" a "Neschovávejte se, když prší". Další dva roky pracoval jako pomocný režisér pro Jána Kadára na filmech "Obžalovaný" a "Obchod na korze". Také Kadárova přímluva na Barrandově mu pomohla natočit jeho první film "Sběrné surovosti".

60. léta.

První nabídku na samostatnou režii dostal v polovině 60. let od Jaromila Jireše, který ho přizval k natáčení povídkového filmu "Perličky na dně" podle povídek pro film nově objeveného Bohumila Hrabala. Na celku se měli podílet jednotlivými krátkými filmy režiséři tzv. československé nové vlny, vesměs absolventi FAMU. Již od počátku se potýkal s problémy, krom Jireše a Schorma ho všichni absolventi prestižní FAMU přehlíželi, Kadár se za něho musel zaručit a Herz si musel sehnat svého kameramana, než mohl začít natáčet vlastní povídku, kterou nazval "Sběrné surovosti". Vzhledem k tomu, že spolupráce s ním i s Bohumilem Hrabalem byla shledána přínosnou, začal jednat o natočení filmu podle novely Ostře sledované vlaky, ale z toho nakonec sešlo.  Sběrné surovosti překročily stopáž 30 minut, proto byly, podobně jako povídka Ivana Passera, promítány samostatně (před německou detektivkou). Paradoxně je tak vidělo zřejmě víc diváků, protože "Perličky na dně" neměly vysokou návštěvnost.  Svůj první celovečerní film "Znamení raka" natočil na motivy knihy "Poslední večeře" (1966) Hany Bělohradské, což byla zdravotní sestra a spisovatelka. Kniha z prostředí nemocnice vypráví mimo jiné o lékařích alkoholicích, protekčně dosazených komunisty v nadřízených funkcích a senilních profesorech, kteří určují politiku kliniky. Natáčení filmu téměř skončilo katastrofou. Představitel hlavní role skončil před postprodukcí na protialkoholní léčebně a postsynchronní dabing dělal Jiří Sovák. Lékaři byli rozhořčení postavou nekvalifikovaného lékaře komunisty (v podání Ilji Prachaře) a proti filmu protestovali. Zákazu filmu zabránil dr. Charvát, vlivný ředitel zařízení, kde se natáčelo, který i přes své výhrady, že film ukazuje věci, které by pacienti neměli vědět, film podpořil jako podařené umělecké dílo.  Na výsledném sestřihu filmu se také nepříznivě podepsala schvalovací komise, která vyžadovala vystřihnout většinu scén se sexuálním podtextem. V roce 1968 natočil v Itálii vystřižené scény znovu za peníze italského producenta, ale nedostal příležitost konečný střih dokončit. Finální verzi filmu nikdy neviděl.  Na "Znamení raka" navázal hudební komedií "Kulhavý ďábel" o rok později, kde si napsal titulní roli ďábla Asmodeje, ale film opět poznamenala schvalovací komise. Scénář byl tak moc pozměněn, že jej nechtěl natočit, ale produkce ho k tomu přinutila.

Spalovač mrtvol.

Svůj asi nejznámější film, "Spalovač mrtvol", natočil podle stejnojmenné novely Ladislava Fukse, u které ho zaujal hlavně název, méně potom obsah. Proto dva roky s Fuksem pracoval na pozměněném scénáři. Během příprav, natáčení i dokončování filmu měl poprvé za svou kariéru úplně volné ruce a film natočil zcela podle svých představ a chuti, jako hororovou komedii.  „Jediný film, který je takový, jaký jsem ho chtěl, je Spalovač mrtvol, s výjimkou jedné scény. Film původně končí vizí záběrem na hlavní postavu, která se stává spalovačem pro Stranu - nikdy jsem nezmínil, že jde o nacistickou stranu, vždycky to byla prostě jen Strana. Pak přišla ruská okupace a my udělali delší konec: dva zaměstnanci krematoria sedí v kavárně v Reprezentačním domě a za oknem projíždějí ruské okupační tanky. Zaměstnanci mluví o panu Kopfrkinglovi, byl to tak milý pán, co se s ním stalo? Další záběr ukazuje Muzeum v troskách. Velké okno odráží smutné tváře lidí po zničení Muzea a mezi nimi je zpátky pan Kopfrkingl a usmívá se. Natočili jsme to a promítli řediteli Barrandova v roce 1969, který byl proti a nařídil vystřižení. Netuším, kam se sekvence poděla; možná ji ředitel spálil, protože se bál následků.“  Film putoval pár týdnů po svém uvedení do trezoru. „A najednou získal na strašlivé aktuálnosti, protože byl o konformistovi. Po srpnu se nejžádanějšími typy stali právě konformisté. Najednou byl zoufale aktuální: o lidech, kteří otáčeli. Proto ho zakázali.“  S Fuksem připravili další dva scénáře podle knih, "Příběh kriminálního rady", pro který plánoval obsadit do rolí otce a syna opět Rudolfa Hrušínského a jeho syna Jana. Další scénář byl založen na novele "Myši Natálie Mooshabrové". Komunisti ale další spolupráci Herze se spisovatelem zakázali.

Normalizace.

Po "Spalovači", v době nastupující normalizace, byl ve špatné situaci. Dostal nabídku natáčet na Slovensku televizní film "Sladké hry minulého léta". Opět přišly problémy. Při natáčení se potýkal s faktem, že většina obsazených herců byli alkoholici. Potom film vyhrál v Monte Carlu cenu Grand Prix pro nejlepšího režiséra a kameramana Doda Šimončiče, což přímo pro něj osobně znamenalo odměnu 10 000 švýcarských franků. Československá televize na něm tuto peněžní odměnu vysoudila.  Poté mu bylo na Barrandově umožněno natočit apolitický film " Petrolejové lampy" podle stejnojmenného románu Jaroslava Havlíčka. I přesto cenzura při schvalování hotového filmu vystřihla scénu, kde Štěpa táhne na zádech svého těžce nemocného manžela poté, co nedokázal spáchat sebevraždu. Ústřednímu dramaturgu Ludvíku Tomanovi totiž připadalo, že postavy spolu souloží. Do titulní role obsadil Ivu Janžurovou, kterou považoval za nejlepší českou herečku a znal ji ze "Znamení raka".  Po Petrolejových lampách se rozhodl natočit film na motivy románu "Jessie a Morgiana" Alexandra Grina. Grinův příběh pojednává o dvou sestrách, jedné hodné a druhé zlé, ale on sám rozšířil děj tak, že se jedna ze sester uprostřed filmu probudí a zjistí, že žádnou sestru nemá a nikdy neměla. Schvalovací komise proti této verzi jedné schizofrenní osoby zakročila a scénář k filmu "Morgiana" musel dějově odpovídat předloze.  Natáčení bylo obtížné a jemu se výsledný film nelíbil. Využil ho hlavně jako příležitost zkoušet filmové triky ve scénách, kde se setkávají obě sestry. Za film byl nicméně odměněn cenou Zlatý Hugo v Chicagu a od režimu neumožněním dalšího natáčení filmů, protože se kritikům film zdál příliš sadomasochistický, morbidní a strašidelný. Dva roky pracoval v Československé televizi a znovu mohl začít točit film teprve poté, co ruská delegace v Praze zhlédla "Morgianu" a pochvalně se o ní vyjádřila.  Zrušení zákazu filmování pro něj znamenalo podmínku – může jako režisér pracovat, pokud natočí film z prostředí dělnické třídy. V roce 1974 tento problém vyřešil zfilmováním knihy "Inventura u Světlušek" autorky Jaromíry Kolárové pod názvem "Holky z porcelánu".  Ani tento film nebyl bez problémů. Při schvalovacím procesu mu komise vytkla, že z příslušnic dělnické třídy udělal prostitutky, a další spolupráci s Kolárovou mu komunisté zakázali, ale návštěvnost "Holek z porcelánu" byla výborná, a tak byl vzat na milost, směl opět točit filmy bezkonfliktní: pohádky, komedie.  Předchozím filmem objevil mladou herečku Dagmar Veškrnovou. Oblíbil si ji a obsadil ji do své nové kriminální komedie "Holka na zabití". Jejich další spolupráce, připravovaný projekt „Automatická holka“, už ale nevyšla, protože opět přišel zákaz filmovat.  K další práci se dostal, když v roce 1976 přijal nabídnutý scénář pro "Den pro mou lásku", který už šest režisérů odmítlo, protože byl špatný.  Aby se vyhnul točení politicky motivovaných filmů, natočil dvě pohádky. Nabídli mu scénář k nové verzi filmu "Kráska a zvíře", který chtěl dělat kvůli příležitosti využít hororové scény. Film si přejmenoval na "Panna a netvor", aby tím zdůraznil odklon od nevinné pohádkové předlohy. Rozpočet byl vysoký, proto další pohádku "Deváté srdce" natočil ve stejných kulisách. Oba filmy se točily na přeskáčku a natáčení obou trvalo 90 dní mezi roky 1978 a 1979.  Komedii "Buldoci a třešně" natočil z existenčních důvodů, plat řadového režiséra třetí kategorie na Barrandově totiž nepostačoval k obživě jeho rodiny. Měl sice pravidelný příjem i když netočil, ale pro rodinu to nestačilo. O natočení ho požádal bývalý ministr vnitra. Ten umožnil natáčet v Nizozemsku, Rakousku a Itálii. Hrála v něm řada českých komediálních herců, jako byl Dvořák, Šimek, Sobota, Veškrnová nebo Bohdalová. Při natáčení tragicky zemřel herec Jiří Hrzán. Na vyznění filmu se podepsal špatný scénář.  Spisovatel Josef Nesvadba mu nabídl k natočení svou povídku „Upír LTD“, podle které v roce 1981 vznikl první hororový film "Upír z Feratu". Název odkazoval k slavnému expresionistickému filmu "Upír Nosferatu". Na výsledku se opět podepsalo vystřižení řady drastických scén komunistickou cenzurou.  V roce 1984 natočil film "Straka v hrsti". Původně scénář napsal tehdy zakázaný autor Antonín Přidal. Schválení scénáře i následné filmování šlo hladce, režisér dokonce mohl operovat s rozpočtem kolem 20 miliónů, přičemž potřeboval 4. Poté, co vyšlo najevo, že se nejedná o další středověkou pohádku, ale o velmi těžko stravitelnou stylizovanou středověkou satiru, měl film problémy již při postprodukcí. Poté byl okamžité umístěn na 13 let do trezoru.  Zákaz filmu byl pro Herze poslední kapkou. Rozhodl se, že odejde ze země. Opět ho postihl zákaz natáčet filmy, ale mezitím dostal ze Slovenska nabídku natočit komedii "Sladké starosti". Ta se následně stala vůbec nejznámější slovenskou komedií.

Zastihla mě noc.

Narazil na scénář Jaromíry Kolárové, se kterou měl zakázáno spolupracovat. Zaujalo ho jedno slovo – Ravensbrück. Tam byl nacistický koncentrační tábor, ve kterém byl on sám v dětském věku internován, proto začal vyvíjet snahu o natočení filmu právě o tomto tématu. Musel přesvědčit ředitele Barrandova a režiséry, kteří již byli pro film vybráni – Jireše a Balíka. Scénář popisoval osud komunistky Jožky Jabůrkové, ale on sám scénář přepsal tak, že spíše než osud Jabůrkové připomínal osud Mileny Jesenské a podle tohoto scénáře film "Zastihla mě noc" také natočil.  "Zastihla mě noc" si dobyl značný úspěch dokonce i na Západě. Také z něho o deset let později okopíroval Steven Spielberg scénu do svého "Schindlerova seznamu" s ženami jdoucími do sprch a obávajícími se, že se jedná o plynovou komoru.  V této době se již začal připravovat na emigraci do západního Německa. Musel ještě natočit koprodukční pohádku "Galoše šťastia". Při natáčení se seznámil se svou druhou ženou Terezou Pokornou. Řekl jí, že chce emigrovat. Natočil pro peníze televizní seriál "Gagman", protože nevěděl, jaké to bude v Německu.

Kariéra v Německu.

S Němci už před emigrací spolupracoval. Začali dělat se Slováky pohádky a na něj se obrátili, aby natočil Andersenovy "Galoše štěstí". Emigroval v roce 1987. Jeho působení na Západě, na rozdíl od jeho československých děl, už nijak vody nerozvířilo. Natočil zde např. dvě epizody ze seriálu o komisaři Maigretovi ("Maigret a hlava muže" – 1994, "Maigret staví past" – 1995), několik dalších televizních filmů, pohádky "Hloupá Augustina", "Žabí král" (na které spolupracoval s Janem Švankmajerem) a koprodukční pohádku s ČR "Císařovy nové šaty".

Návrat do Česka.

Po "Císařových nových šatech" mu v Německu nabídl český producent Karel Dirka adaptaci knihy "Pasáž" autora Karla Pecky. Problém byl najít dobrý scénář, nejdřív se příběh pokoušel adaptovat německý scenárista, ale výsledek se mu nezamlouval, tak se scénář pokusil napsat Lubor Dohnal, ale ani tomu se nedařilo. Celý tento proces trval dva roky a producent to vzdal.  Potom potkal francouzského producenta, pro kterého režíroval epizody ze seriálu "Maigret". A ten mu nabídl tutéž knihu k zfilmování. Zprvu ji odmítl, ale nakonec se nechal přesvědčit. Pokoušel se pracovat s francouzským scenáristou a pojmout film jako příběh v kafkovském stylu bez politického vyznění knihy. Nakonec se rozhodl napsat scénář sám, což byl jeho první vlastní scénář. Sám označuje "Pasáž" a "Spalovače mrtvol" jako jediné dva filmy v kariéře, při kterých mu do natáčení a postprodukce nikdo nezasahoval.  V Čechách byl ohlas negativní, film byl uváděn, navíc kvůli špatnému distributorovi, v kinech pouze týden. Jinde ve světě zaznamenala "Pasáž" pozitivní ohlasy. Proto dostával nabídky na další projekty ve Francii a Litvě. Premiéra "Pasáže" vedla k uspořádání retrospektiv jeho tvorby. Zpětný zájem o jeho starší filmy vedl k nárůstu mezinárodní obliby "Spalovače mrtvol", který se stal ve Francii druhým nejnavštěvovanějším filmem roku.  I přesto se odmlčel a další nabídku na film přijal v roce 2008. Šlo o horor podle scénáře Martina Němce původně nazvaný "Tma", během natáčení přejmenovaný na "T. M. A.". Tento horor se zaměřuje na dvojici, která se přestěhovala do opuštěného domu, a hraje v něm důležitou roli vypořádání se se zločiny spáchanými Němci během druhé světové války. Po jeho dokončení plynule přešel k natáčení filmu "Habermannův mlýn", který zachycuje osud českého Němce před, během a po druhé světové válce.  Zemřel ve věku 83 let.

Ocenění.

Slovenský prezident Andrej Kiska Juraji Herzovi v lednu 2017 předal Řád Bílého dvojkříže.

Juraj Herz (4. září 1934 Kežmarok – 8. dubna 2018) byl český režisér, scenárista a herec židovského původu, narozený na Slovensku. Pocházel ze židovské rodiny, byl pokřtěn, pak byl ateistou.


Život.

Jan II. Bourbonský si vysloužil svá přízviska "Dobrý" a "Metla na Angličany" za svou pomoc při vyhánění Angličanů z Francie.  V roce 1483 se stal francouzským konstáblem díky svém bratru Petru II. Bourbonském a švagrové Anně, kteří se tak chtěli zbavit hrozby pro regentství nezletilého krále.  Aby získal nespokojené šlechtice zpět na svou stranu, tak král Ludvík XI. rozdával četné dary určitým šlechticům. Mezi ně patřil i vévoda Jan. Mezi projevy královy přízně patří i nabídnutý sňatek jeho legitimizované dcery Markéty a Janovým nejstarším nelegitimním synem Ludvíkem Bourbonským. Manželství bylo velkolepě oslaveno v Paříži a pár byl vyznamenán a obdarován králem. Mezi jinými právě manželství jeho syna s královou dcerou Janovi nejvíce lichotilo.

První svatba.

Roku 1447 jej otec oženil s Johanou Francouzskou, dcerou krále Karla VII. Francouzského. Z toho manželství nevzešli žádní přeživší potomci.

Druhá svatba.

Tato svatba se uskutečnila roku 1484 v Saint-Cloud, kdy si vzal Kateřinu z Armagnac, dceru Jakuba z Armagnac, vévody z Nemours. Zemřela roku 1487 bez potomků.

Třetí svatba.

Ještě ten rok si vzal za ženu Janu Bourbonskou, dceru Jana Bourbonského, hraběte z Vendôme. Měl s ní syna Ludvíka Bourbonského (1488–1488) nazývaného hrabě z Clermontu.

Smrt a následnictví.

Jan zemřel roku 1488 a jeho nástupcem se stal mladší bratr Karel. Nicméně tato posloupnost byla silně zpochybněná z důvodu silného politického postavení Petra a Anny. Během několika dnů byl donucen se vzdát bourbonských zemí ve prospěch Petra výměnou za finanční vyrovnání. Janova žena Jana se později znovu vdala za Jana III., hrabětem z Auvergne, a stala se tak matkou Madeleine de La Tour d'Auvergne, matky Kateřiny Medicejské.

Jan II., vévoda Bourbonský (1426 – 1. dubna 1488, Château de Moulins), někdy též nazývaný Jan Dobrý nebo Metla na Angličany, byl synem Karla I. Bourbonského a Anežky Burgundské. Od roku 1456 byl vévodou Bourbonským a vévodou z Auvergne až do své smrti.


Život.

Dětství, mládí.

Vilma Espín se narodila ve městě Santiago de Cuba do rodiny právníka lihovarnického koncernu Bacardi José Espína a jeho ženy Margarity Guillois. Zde vyrůstala se čtyřmi sourozenci – Nilsou, Ivánem, Soniou and Josém. Univerzitní studia chemického inženýrství absolvovala v 50. letech na Massachusettském technologickém institutu v Cambridgi v americkém státě Massachusetts.

Aktivity během kubánské revoluce.

Po studiích se v Havaně seznámila s vůdčí osobností kubánských revolucionářů Frankem Paísem, pod jehož vlivem začala organizovat revoluční hnutí v provincii Oriente. Začala zprostředkovávat styk mezi tamními revolucionáři a Castrovým guerillovým Hnutím 26. července, jehož členové v mexickém azylu připravovali budoucí převrat na Kubě. Přitom poznala svého budoucího muže, Raúla Castra, spolu s ním se aktivně zapojila do aktivit Hnutí. V lednu 1959, po skončení revolučních bojů, se Raúl a Vilma vzali.

Představitelka státu.

V roce 1960 se Vilma Espín stala předsedkyní Svazu kubánských žen, v jehož čele setrvala až do konce života. Byla členkou kubánské vlády, tzv. Státní rady, zasedala v Ústředním výboru Komunistické strany Kuby a jejím Politbyru.  Z titulu svých funkcí zastupovala Kubu při mezinárodních akcích. Předsedala kubánské delegaci na Prvním latinskoamerickému kongresu žen a dětí, pořádaném v roce 1959 v Chile, vedla též kubánské delegace na konferencích v Mexiku, Kodani, Nairobi a Beijingu.  Vystupovala jako "polooficiální" první dáma Kuby, fakticky totiž suplovala roli životní družky Fidela Castra, která však nikdy žádnou oficiální roli nehrála.

Úmrtí.

Vilma Espín zemřela po dlouhé nemoci 18. června 2007. Po její smrti byla vyhlášena dvoudenní tryzna. Po smutečním aktu byly její ostatky zpopelněny a uloženy v Mauzoleu Franka Paíse, kde spočívají spolu s ostatky dalších čelných kubánských revolucionářů.

Vilma Lucila Espín Guillois (7. dubna 1930 Santiago de Cuba – 18. června 2007 Havana), „první dáma Kuby“, byla kubánská chemická inženýrka, revolucionářka a manželka pozdějšího kubánského prezidenta Raúla Castra, s nímž měla čtyři děti – Deborah, Marielu, Nilsu a Alejandra. Dcera Mariela Castro Espín působí jako aktivistka a činitelka v oblasti sexuální osvěty a syn Alejandro Castro Espín je považován za pravděpodobného nástupce svého otce Raúla Castra ve funkci hlavy státu.


Historie.

1142-1420.

Prvotní konvent nového řádu do Čech přišel roku 1142 přičiněním opata Gerlacha z bavorského kláštera Valdsasy, založeného rovněž nedlouho předtím roku 1133, a pouhých 44 let po vzniku cisterciáckého řádu. Nové založení bylo napojeno na morimondskou větev řádu a celá filiace zněla: Cîteaux-Morimond-Kamp-Volkenrode-Valdsasy-Sedlec. Řeholníci získali od fundátora, velmože Miroslava, zřejmě většinu jeho majetku na jeho tehdejším území okolo Malína. Jako první je doložen opat Gotpold. Klášter zpočátku nenabyl velkého významu, až do doby posledních Přemyslovců se s ním v písemnostech často nesetkáváme a o jeho působení se mnoho neví. Ovládal velký pozemkový majetek mezi Kolínem a Čáslaví a během prvního století svého působení tato původně pustá území kolonizoval. V letech 1265–1267 Sedlec založil první ze svých čtyř dceřiných klášterů, a to ženský konvent v Pohledu u Havlíčkova Brodu (druhým byla Zbraslav 1292, třetí Staré Brno 1320 a čtvrtá Skalice 1247). Během hladomoru v době po bitvě na Moravském poli se do roku 1281 stav hospodářství sedleckých mnichů natolik zhoršil, že požádali generální kapitulu o svolení k "rozptýlení konventu", což znamenalo, že mniši dočasně odejdou go svých grangií či do jiných řádových domů. Roku 1282 byl opatem zvolen Heidenreich, mimořádný podnikatel a diplomat, během jehož úřadu značně stoupl význam kláštera. Heidenreich se také podílel na založení první sedlecké filiace a fundace krále Václava II. na Zbraslavi. Do sedmdesátých let 13. století se také datuje objev ložisek stříbrné rudy, který stojí za vznikem Kutné Hory. Klášter měl z dolů otevřených na svém území nemalé zisky a stejně tak vybíral poplatky z domů, lázní a mlýnů v Kutné Hoře. Heidenreich se stal jedním z rádců mladého krále Václava II. a právě ten jej požádal o nový konvent pro královský klášter na Zbraslavi. Roku 1304 doplatil klášter na blízkost Kutné Hory při obléhání vojsky Albrechta Habsburského, kdy mniši raději opustili klášterní budovy a nechali je vojákům napospas. Heidenreichova účast na politických námluvách s nově zvoleným římským králem Jindřichem Lucemburským o dosazení jeho syna na český královský trůn, zapříčinila útok kutnohorských měšťanů, vyprovokovaný Konrádem z Aufenštejna, maršálkem Jindřicha Korutanského. Osazenstvu kláštera se podařilo útok odrazit. Za vlády Jana Lucemburského byl klášter zatížen půjčkami svému králi a hospodářská situace donutila mnichy opět k rozptýlení konventu. Ani finanční pomoc Karla IV. a poté i jeho syna Václava IV. nedokázala zastavit prohlubující se finanční propad sedleckého kláštera. Navzdory tomu byl roku 1357 založen filiální klášter ve Skalici a osazen 12 mnichy v čele s novým opatem. Roku 1412 došlo ke srážce kutnohorských horníků s poddanými kláštera, která skončila vypálením klášterního městečka Malín a vyvražděním jeho obyvatel. Konflikt měl sociální i národnostní podtext, čeští havíři bojovali proti bohatým německým řeholníkům.

1421-1453.

husitské houfy klášter dobyly a vypálily 24. dubna 1421. Po husitském vpádu zůstal klášter v troskách, klášterní zboží bylo rozkradeno a několik mnichů povražděno. Přeživší mniši se uchýlili do klášterů v cizině. Prozíraví cisterciáci sice archiv a cennosti včas odvezli do rakouského Klosterneuburgu a do Jihlavy, ale ne vše se jim vrátilo nazpět. Jednou z mála dochovaných cenností je téměř metr vysoká a téměř pět kilogramů vážící procesní monstrance, architektonická konstrukce s věžemi a figurkami Panny Marie a dvou klečících andělů s nástroji Kristova umučení. Byla zhotovena ze zlaceného stříbra v závěru 14. století a sloužila k obřadům eucharistie o slavnostech Božího Těla. Podle tradované legendy měla být nalezena náhodou roku 1702 při neopatrné střelbě na ptáky zazděná ve výklenku štítu konventního kostela.|. Ve skutečnosti však byla užívaná i během předchozího století..  K postupné obnově docházelo po roce 1454, kdy se v polozbořeném klášteře usídlilo pár mnichů. Pro ubohý stav klášterního majetku musel být konvent spojen s klášterem ve Skalici, kde si zbudoval rezidenci a užíval ji do roku 1782.

Barokní vzestup a přestavba.

Hospodářská situace se srovnala koncem 17. století, ale vydržela jen století, protože již roku 1783 byl klášter císařským dekretem zrušen.. Barokní etapa dějin kláštera nastala s nástupem opata Jindřicha Snopka, který podnikl rozsáhlou stavební činnost. V roce 1710 začala výstavba konventu podle projektu Jana Jakuba Voglera, který byl později velmi kritizován. Tehdy bylo rozhodnuto, že konvent a prelatura naváží na starší budovy a vytvoří tak nádvoří. Ve východním křídle nádvoří měl být umístěn konvent, v severní opatství a jižní mělo sloužit jako komunikační s románskou kaplí. Ta byla přestavěna v duchu barokní gotiky na kapitulní síň. Tato přestavba je nepochybným dílem Jana Blažeje Santiniho.  Santinimu lze tak na základě známých skutečností uznat podíl na vzniku prelatury a konventu jenom jako dílčí. V celém areálu mu lze přisoudit úpravu kapitulní síně v jižním křídle, visuté schodiště a hodinovou věž v ose proti závěru katedrály. Právě takové schodiště Santini využil i v jiných stavbách např. v klášterech Plasy a ve Žďáru nad Sázavou, tak i např. v Praze. Santiniho dílem byl i návrh celkové kompozice dvora.  Konvent byl dokončen roku 1763, na výstavbě se podílel ještě František Ignác Prée a Antonín Haffenecker.

Architektura.

Soudí se, že zpočátku žili cisterciáci v jakýchsi provizorních budovách a až v druhé polovině 12. století se začalo se stavbou kláštera. Po polovině 13. století pravděpodobně v klášterní bráně vznikl dvojlodní kostel sv. Filipa a Jakuba, který sloužil i laickým návštěvníkům. Byl zbořen na počátku 19. století, kdy musel ustoupit stavbě silnice.  Na přelomu 13. a 14. století byl na půdorysu latinského kříže postaven opatem Heidenreichem pětilodní konventní kostel Panny Marie o délce 87 metrů. Architektonicky navazoval na severofrancouzské katedrály, na pětilodí navazoval trojlodní transept a polygonální ochoz s věncem kaplí. V klášterním areálu byl opatský dům s kaplí, kaple sv. Kosmy a Damiána, hostinský dům, špitál, hospodářský dvůr se sýpkou a hřbitov Všech svatých.  Kvůli kritickému nedostatku financí byla po husitském řádění obnovena pouze nejnutnější stavení a k zásadní přestavbě došlo až koncem 17. století z iniciativy opata Jindřicha Snopka (1651–1709), který svěřil přestavbu konventního kostela nejprve Pavlu Ignáci Bayerovi a poté mladému staviteli J. B. Santinimu, jenž dokončil velkolepou přestavbu v duchu barokní gotiky. Kostelní klenba byla dokončena roku 1705 a o tři roky později byl kostel znovu vysvěcen. Interiér byl zařízen dřevěnou architekturou oltářů ve stylu barokní gotiky podle návrhů J. B. Santiniho Aichla, tři oltářní obrazy dodal Petr Brandl.  Na počátku 18. století byla nahrazena i většina konventních budov novostavbami v barokním slohu, což proměnilo středověký ráz klášterního areálu. Pozoruhodný je rozlehlý refektář, jehož ochozy vyzdobil freskami malíř Juda Tadeáš Supper. Po zrušení kláštera z roku 1783 se v areálu otevřela roku 1812 továrna na tabák (přenesena z Golčova Jeníkova), dnes firma Philip Morris. V gotické kapli Všech svatých byla od morových epidemií zavedena kostnice, původně ji na západní a jižní straně obklopoval velký hřbitov, zrušený během 19.století.

Budova konventu.

V roce 1753 se stal opatem Sedleckého kláštera Jakub Růžička, který začal téhož roku s budováním nové konventní budovy, protože starý konvent při kostele sv. Filipa a Jakuba byl již neobyvatelný. Stavba proběhla v letech 1753–1759, dokončovací práce pobíhaly až do roku 1763. Celkové náklady na stavbu činily 82 410 zlatých, z čehož přibližně 27 000 stál materiál a jeho doprava. Zbylé finance pokryly mzdy zedníků (přibližně 22 000 zl.) a ostatní práce (přibližně 33 000 zl., z čehož bylo 4 996 zl. za práce zámečnické, 4 042 zl. za práce kamenické a 3 662 zl. za malířskou výzdobu od Judy Tadeáše Supera a další platy tesařům a sochařům)

Klášter Sedlec býval nejstarším cisterciáckým opatstvím v českém království. Byl založen roku 1142 šlechticem Miroslavem zřejmě na radu olomouckého biskupa Jindřicha Zdíka v dnešní Sedlci. Po vypálení husity se dochoval konventní Kostel Nanebevzetí Panny Marie a svatého Jana Křtitele. V areálu někdejšího kláštera v současnosti sídlí cigaretová továrna provozovaná společností Philip Morris ČR a. s.


Život.

Markéta přišla na svět jako poslední dítě flanderského hraběcího páru a již od kolébky byla předmětem sňatkové politiky. Po boku obou manželů se stala burgundskou vévodkyní. Až nakonec řízením osudu, po smrti staršího bratra v roce 1374 i otce, přešla vláda ve Flanderském, Artoiském, Burgundském, Neverském a Rethelském hrabství na ni. Po její smrti se vlády ujal nejstarší syn Jan a díky smlouvám z května a září roku 1404 mohl mladší syn Antonín usednout na brabantský a limburský vévodský stolec.

Původ a dětství.

Narodila se z manželství flanderského hraběte Ludvíka II. (1304 - 1384) s Markétou Brabantskou. Otec byl jediným synem hraběte Ludvíka I. a artoiské a burgundské hraběnky Markéty. Matka se narodila jako dcera brabantského a limburského vévody Jana III.. Sňatek věkově nesourodého páru se konal v létě roku 1347. Ačkoliv měl Ludvík II. mnoho mimomanželských dětí, z manželství s Markétou Brabantskou se narodily děti pouze tři a oba synové otce nepřežili. Po tchánově smrti v roce 1355 se Ludvík II. začal nazývat brabantským a limburským vévodou, i když na titul neměl nárok, protože právoplatnou vévodkyní byla jeho švagrová Johana III. Krátce před smrtí se stal hrabětem burgundským a z Artois.  Dne 14. května 1357 se stala manželkou burgundského vévody Filipa I. (1346 - 1361). Sňatek mezi sedmiletou Markétou a jedenáctiletým vévodou proběhl "per procuration". Svatba se pak konala o čtyři roky později, dne 1. července 1361. Manželství ukončila smrt mladého vévody 21. listopadu 1361 a Markéta se v jedenácti letech stala vdovou.  Její druhá svatba se konala 19. června 1369 v Gentu, kde uzavřela manželství opět s burgundským vévodou. Druhý manžel Filip II. (1342 - 1404) byl synem francouzského krále Karla V. z Kapetovské dynastie. O dva roky později, 28. května 1371, pak přivedla na svět svého prvního potomka z celkem devíti dětí.

Vláda.

V lednu roku 1383/84 zemřel Markétin otec a ona se stala hraběnkou flanderskou, artoiskou, neverskou, rethelskou a burgundskou (Po smrti Markétina prvního manžela Filipa I. přešlo burgundské a artoiské hrabství zpět na Kapetovce a to na sestru jeho babičky Johany III., Markétu. Vzhledem k tomu, že byla Markétinou babičku, byla Markéta přímou dědičkou, nikoliv pouze manželkou dědice.) V květnu a září 1404 uzavřela Markéta smlouvu o nástupnictví v Brabantském a Limburském vévodství se svou bezdětnou tetou, vévodkyní Johanou. Na základě této smlouvy se Markéta a její mladší syn Antonín stali Johaninými nástupci.

Potomci.

První manželství s burgundským vévodou Filipem I. (1346 - 1361) bylo bezdětné. Z druhého téměř pětatřicet let trvajícího manželství s burgundským vévodou Filipem II. (1342 - 1404) se narodilo devět dětí:

Markéta III. Flanderská (13. dubna 1350, Mâle - 16. března 1405, Arras) byla jedinou dcerou flanderského hraběte Ludvíka II. a po jeho smrti přešla veškerá hrabství na ni a jejího druhého manžela Filipa II. Burgundského. Náležela k rodu Dampierrů.


Rozšíření.

Druh má rozsáhlý areál na severní polokouli. V Evropě je považován za glaciální relikt a jako původní druh se v její severní části vyskytuje na Britských ostrovech a ve Švédsku, na západě ve Španělsku, Francií a Itálii, na východě v Pobaltí, Rusku, Bulharsku a ve Střední Evropě pouze na Slovensku. V Asii vyrůstá od Uralu, Turecka a severního Kavkazu přes západní i střední Sibiř, Střední Asii, Čínu, Mongolsko a ruský Dálný východ až na Korejský poloostrov a do Japonsko. Na jih od Kavkazu roste na severu Pákistánu a Indie, na jih od Himálaje v Nepálu a Bhútánu. Zabírá také velký areál v Severní Americe, od Aljašky téměř přes celou Kanadu a v převážné části Spojených států amerických.

Ekologie.

Světlomilný, hustě větvený fanerofyt nejlépe rostoucí a kvetoucí v mírně vlhké, dobře propustné a výživné půdě. Je odolný vůči živočišným škůdcům, houbovitým chorobám i nízký teplotám. Snáší krátkodobé sucho, dlouhodobý nedostatek vláhy se ale negativně projevuje na bohatosti kvetení a může společně s velmi vápnitou půdou vyvolat chlorózu, která se způsobí žloutnutí listů a někdy i jejich opad. Keř začíná kvést obvykle v červnu a zůstává v květu po dva až tři měsíce.

Taxonomie.

Někdy jsou rozeznávané dva až tři poddruhy:  Prvý z nich, nominátní, je tetraploidní až oktoploidní, mívá nejčastěji květy oboupohlavné a převažuje v Evropě a v jižní části svého asijského areálu. Druhý je diploidní, mívá často květy funkčně jednopohlavné a vyskytuje se hlavně v Severní Americe a na severu Asie. Třetí poddruh roste v horách Střední Asie.

Popis.

Opadavý, vzpřímený keř dorůstající do výše 0,5 až 1,5 m. Mladé letorosty jsou chlupaté, starší větve bývají lysé a mají papírově odlupčivou kůru. Jsou porostlé střídavými listy s chlupatými řapíky, mají blanité palisty se srostlými oušky a jsou lichozpeřené. Mívají nejčastěji dva nebo tři páry přísedlých lístků, jež jsou 1 až 2,5 cm dlouhé a 0,5 až 1 cm široké, podlouhle vejčité až kopinaté, na bázi klínovité, po obvodě celistvé a mírně podvinuté, na líci tmavozelené, na rubu světlejší a oboustranně hedvábně chlupaté.  Květy jsou nejčastěji žluté, 1,5 až 5 cm velké, pětičetné a někdy bývají funkčně jen samčí nebo samičí. Vyrůstají jednotlivě na listnatých výhoncích nebo v málokvětých terminálních vrcholících. Kališní lístky mají úzce kopinaté a stejně dlouhé jako jsou vejčité lístky koruny, jež bývají převážně žluté a jen řídce mají barvu bílou či růžovou až načervenalou (kultivary). V květu je větší počet tyčinek rostoucích v několika kruzích, mají žluté prašníky o jediném prašném pouzdru a dále větší počet dlouze chlupatých pestíků s kyjovitými, k vrcholu se rozšiřujícími čnělkami. Květ je schopen opylit se vlastním i cizím pylem přeneseným na bliznu hmyzem přilétající pro nektar, bývají to různé druhy včel.  Plod je tmavě hnědá, dlouze chlupatá nažka uzavřená ve vytrvalém kalichu, která obsahuje několik semen. Rozmnožování semeny se používá jen ve šlechtitelství, jinak se snadno se množí řízky nařezanými z mladých výhonů, jenž se v květnu a červnu vysazují na záhon pod fólii.

Význam.

Mochnovec křovitý patří k důležitým okrasným keřům, které hrají významnou úlohu při tvorbě zahrad a veřejné zeleně. Patří k málo náročným dřevinám odolným vůči chorobám, škůdcům i nízkým teplotám. Na zahradách se nižší odrůdy uplatní jako solitéry, předsadba před vyšší keře, nebo v malých skupinách v kombinaci s travami nebo letničkami. Odrůdy se silným a přímým růstem se nejlépe hodí do nižších kvetoucích živých plotů. Výhodou je dlouhá doba kvetení, která u kultivarů bývá od června až do druhé poloviny října. V mnoha zemích jsou i nadále vytvářené odrůdy vhodné pro místní podmínky.  V České republice se šlechtění nových kultivarů vhodných pro středoevropské klimatické podmínky věnují v Dendrologická zahradě v Průhonicích. Mezi neoblíbenější odrůdy patří: žlutě kvetoucí 'Orlice', 'Olsa', 'Úhlava', 'Svitava', bronzová 'Radbuza' oranžově zlatá 'Oskava', červená 'Jizera' a lososová 'Volyňka'. Mají hustou stavbou keře s větvemi i v dolní části, kde zakrývají okolí a nedávají prostor pro růst plevelů.

Mochnovec křovitý ("Dasiphora fruticosa") je opadavý keř, průměrně okolo 1 metru vysoký, kvetoucí v letních měsících žlutými květy. Tato rostlina, dlouhodobě známa pod vědeckým jménem mochna křovitá ("Potentilla fruticosa"), byla na základě podstatně odlišných morfologických i molekulárních znaků přeřazena pod jménem mochnovec křovitý do nového rodu mochnovec.


Charakteristické znaky.

Charakteristické znaky kytar PRS je možné ukázat na základním modelu produktové řady, kterým je Custom 24.  Tělo s typickým a dnes často kopírovaným double cutaway tvarem je vyrobeno z mahagonu a je opatřeno vrchní javorovou deskou s houslovým profilem. V běžném provedení je javorová deska ze dvou kusů složených jako stránky v knize (bookmatched). Většinou je deska svrchu mořená v jedné barvě. Její bok zůstává v přírodní barvě (což vytváří dojem světlého olemování). Zbytek mahagonového těla, zadní strana krku a hlava jsou mořeny jinou barvou. Všechny dřevěné části, až na hmatník, jsou lakovány průhledným vysoce lesklým lakem. Vsazený a lepený krk (set-neck) s 24 pražci je rovněž z mahagonu a má palisandrový hmatník. Dalším charakteristickým znakem je vykládání hmatníku ptáčky. Mechaniky jsou zamykací na ladících kolících a kytara je vybavena tremolem. Použité snímače jsou dva humbuckery. Kombinace snímačů se přepínají pomocí otočného pětipolohového přepínače (nejnovější specifikace z roku 2011 už otočný přepínač, často kritizovaný jako nepraktický, nepoužívá). Kytara má dále nastavení hlasitosti a tónovou clonu.  Ostatní modely přebírají alespoň některé prvky modelu Custom 24, především tvar a konstrukci těla, použití dvou snímačů typu humbucker, profil krku, tvar hlavy a oblíbenou volbu vykládání hmatníku ptáčky.

Vývoj a inovace.

Už první veřejně představený model Custom 24 je považován za další krok ve vývoji mahagonové elektrické kytary s lepeným krkem, jejímž, do té doby nejúspěšnějším představitelem, byl model Les Paul firmy Gibson. Tělo Customu 24 je výrazně lehčí než u Gibson Les Paul (celý nástroj je o více než třetinu lehčí), má výrazný houslový profil a nemá pro Les Paul typický pick guard. Nástroj má zamykací mechaniky na kolících a stabilní tremolo vlastní konstrukce (U.S. Patent 4453443). Tremolo nemá výrazně negativní vliv na sustain nástroje. Krk je užší a tenčí a má menší poloměr hmatníku. Nástroj je zvukově velice všestranný. Humbucker snímače mají vyrovnaný frekvenční charakter (např. současný snímač u krku model Vintage Bass postrádá pro Les Paul typický flétnový zvuk), je tedy možné kombinace snímačů v rozepnutém modu plnohodnotně použít (na rozdíl od Les Paulu) i na čistý zvuk. To vše bez ztráty hutnosti při zkresleném zvuku, čehož je dokladem například obliba u nu metalových hráčů jako např. Wes Borland (Limp Bizkit), Brad Delson (Linkin Park), Mike Mushok (Staind), Marcos Curiel (P.O.D.). Důraz je kladen nejen na zvuk, dokonalou funkčnost a vysokou kvalitu zpracování ale i na atraktivní vzhled (např. použití vysoce lesklých průhledných laků a dřev s výraznou kresbou nebo ozdobné vykládání krku).  PRS postupně vyvinula poměrně rozsáhlou modelovou řadu, nadále investuje do vývoje a přichází s dalšími inovacemi. Úspěšné jsou například pololubové (semiakustické) modely McCarty Hollowbody. Tělo tvarově vychází z Customu a je podstatně menší než např. u populárního Gibsonu ES-335. Kytara se vyrábí v několika provedeních a je na pololubový nástroj zvukově velmi všestranná. (lze použít i vysoký gain, viz např. metalový kytarista Emil Werstler ze skupiny Daath). Možnosti použití ještě zvyšuje vybavení piezoelektrickým snímačem a možnost kombinovat jeho zvuk s ostatními snímači. Další pokus o zvýšení zvukové variability představuje model 513. Kytara je vybavena pěti single coil snímači. Snímače jsou seskupeny tak, že odpovídající osazení humbucker, single, humbucker. Humbucker je zde nahrazen vždy dvěma nezávislými single snímači. Přepínací systém pak nabízí 13 možných kombinací zapojení snímačů (U.S. Patent 2005/0150364 A1). Firma dále vyvíjí a vylepšuje zamykací mechaniky. Postupně jsou to PRS Winged Locking Tuners, 14:1 Low Mass Locking Tuners (Phase II PRS/Schaller), PRS Phase III Locking Tuners. Firma také dále pracuje na vývoji snímačů. Velmi dobře hodnocené jsou například modely DGT, 57/08 nebo Mira. Výraznější inovací se snahou o zvuk single coil snímače s nízkou úrovní šumu je atypicky úzký humbucker 57/08 Narrowfield.

Paul Reed Smith Guitars je americká firma, výrobce kytar. Paul Reed Smith je kytarista, který roku 1975 začal spolu s Tomem Wheelerem stavět pro jednoho z nejlepších současných kytaristů na světě (Carlos Santana) elektrickou kytaru přesně na míru. Dodnes na tyto kytary Carlos Santana hraje. Kromě něj na tyto kytary hráli a hrají např. Al DiMeola, Dave Navarro, Mark Tremonti, Paul Allender nebo Howard Leese. Přítelem a mentorem Paula Reeda Smithe byl Ted McCarty, dlouholetý ředitel Gibsonu a konstruktér mnoha modelů Gibsonu včetně modelu Les Paul.


Rodina.

Vilém Fridrich byl druhým synem Arnošta Kazimíra I. a jeho manželky Žofie Hedviky Brunšvicko-Lüneburské. Jeho dědečkem byl Jan VI. Nasavsko-Dillburský, příbuzný Viléma I. "Tichého". Když Jan v roce 1606 zemřel, rozdělil své dědictví mezi svých pět synů, mezi nimiž byl i Vilémův otec Arnošt Kazimír. Ten obdržel titul nasavsko-dietzského hraběte, jeho bratr Vilém Ludvík pak získal Frísko, Drentsko, a Groningen. Po Arnoštově smrti zdědil Vilém Fridrich jeho titul a po smrti bezdětného strýce Viléma Ludvíka i jeho tituly a vlastnictví. Díky tomu se tedy Vilém Fridrich stal místodržitelem uvedených oblastí a nasavsko-dietzským hrabětem.  Dne 2. května 1652 si vzal Albertinu Anežku, pátou dceru oranžského knížete Frederika Hendrika. Měli spolu tři děti:

Život.

Jakožto druhorozený syn se nepředpokládalo, že by Vilém Frederik mohl následovat svého otce jako státník nebo vojenský velitel. Místo toho vystudoval Leidenskou univerzitu. I přesto se ale po studiích rozhodl pokračoval spíše jako voják. V armádě Nizozemské republiky spolupracoval se svým bratrem, ten ale zemřel při dobývání města Hulstu roku 1640. Zemřel svobodný a bezdětný a proto Vilém Fridrich zdědil i jeho tituly. Nicméně většina titulů, které v té době Vilém Fridrich vlastnil, byly nedědičné. V té době ještě nebyl ani místodržitel většiny provincií, ty získal až po tom, co zemřel Frederik Hendrik a po něm i jeho dědic Vilém II.  Ještě za života Viléma II. hrál důležitou roli v pokusu o státní převrat. Vilém II. totiž vyslal svého bratrance, právě Viléma Frederika Nasavsko-Dietzského, s armádou čítající 10 000 mužů proti Amsterdamu. Tažení se však nezdařilo kvůli nepřízni počasí. Vilém II. ale po krátké vládě zemřel na neštovice a po jeho smrti mohl Vilém Fridrich krom místodržitelského úřadu získat i celé Holandsko, Zeeland nebo Utrecht. V tom mu ale zabránil pohrobek (budoucí Vilém III. Oranžský), narozený týden po smrti svého otce Viléma II. Vilém Fridrich se proto stal místodržitelem jen několika provincií do doby, než budoucí princ dospěje. Když byl již Vilém III. dostatečně starý, začal se s Vilémem Fridrichem přít o titul oranžského knížete.  Vilém III. a Vilém Fridrich se přeli především kvůli „smyčce“, která se vyskytla v závěti Frederika Hendrika. Ten totiž do své závěti uvedl, že v případě vymření mužských potomků získá titul oranžského knížete jeho nejstarší dcera Luisa Henrietta. To byl případ Viléma III., který byl bezdětný. Ale ani Luisa neměla vhodného dědice. V tomto sporu hrála významnou roli i skutečnost, že žena Viléma Fridricha byla teprve pátou dcerou Frederika Hendrika a byli oddáni až po jeho smrti. Nakonec titul ale získal Vilém III.  Později se Vilém Fridrich kvůli svým velkým ambicím snažil státi místodržitelem více provincií, královská větev jej ale přísně kontrolovala. Jeho velké ambice mu ale pomohly k získání titulu říšský kníže v roce 1652 a podílu na hlasu v radě říšských knížat říšského sněmu (o hlas se dělil s knížetem z Nasavska-Hadamaru) v roce 1654. To mu poskytlo větší prestiž.  Dne 31. října 1664 zemřel při nehodě s pistolí, která nečekaně vystřelila. Bylo mu 51 let a jeho manželka jej ještě jedenáct let přežila. Jeho dědicem se měl stát tehdy sedmiletý Jindřich II. Kazimír a tak se i stalo. Šlechta dodržela slovo a souhlasila s tím, že prozatím bude regentkou zemí Albertina Agnes a pak se jím stane Jindřich Kazimír.

Vilém Fridrich Nasavsko-Dietzský (7. srpna 1613, Arnhem - 31. října 1664, Leeuwarden) byl hrabě (od r. 1652 říšský kníže) Nasavsko-Dietzský a místodržitel Fríska, Drentska a Groningenu.


Rané dějiny.

Když na Iberský poloostrov přišli Arabové, existovalo na území pozdějšího města Granady již osídlení, tvořené dvěma osadami: Iliberis (Elvira),na území dnešní ho Albaicínu a Alcazaby, a Garnata na protějším vrchu, která byla spíše čtvrtí Iliberis. Arabové nazvali místo Garnat Al-Jahúd ( اليهود, Granada Židů).  V roce 711 se Iliberis zmocnil berberský náčelník Tárik ("Tariq," طارق ) s pomocí Židů. O dva roky později ovládl Abd al-Aziz po vzpouře natrvalo celé území. Roku 740 vypuklo další berberské povstání, které se rozšířilo po celém poloostrově. K jeho porážce byla povolána syrská vojska. Syřané však byli poraženi.  Za nezávislého Córdobského emirátu (v roce 756) bychom už našli arabské osídlení ve dvou sídelních centrech: v Albaicínu a v Alhambře („Červená“, الحمرا ء ). Rok po smrti Al Mansúra (Almansor, المنصور ) v roce 1010 již zde bylo město, známé jako Garnata, které však bylo zničeno občanskou válkou. Pravidelné boje propukaly vždy, když se měnil panovník.

Dějiny Granadské říše.

První království (Taifa) Ziridů.

Roku 1013 přišla ze severní Afriky dynastie Ziri, kterou založil Zawi ibn Ziri, zmocnila se Garnaty a založila zde nezávislé království (Taifa), které trvalo až do jejího vymření roku 1090; od tohoto okamžiku zde vládli Almorávidé ( المُرَابطون ),a ač přetrvávaly vnitřní boje, město se rozvíjelo, krásnělo a budovalo veřejné stavby. Protože vnitřní i vnější boje neměly konce, požádali místodržící roku 1146 o pomoc nový lid ze severu Afriky: Almohády.  Po roce 1212, kdy došlo k bitvě u Las Navas de Tolosa, se ve všech královstvích dnešní Andalusie ("Taifas") rozšířila anarchie. Povstání Ibn Huda u Murcie a jeho rozšíření po celé Andalusii vedlo ke zhroucení režimu Almohadské říše. Ibn Hud nebyl schopen ubránit zemi před Kastilií a Leonem. 1230 a 1231 utrpěl mnohé porážky a musel začít platit křesťanům tribut.

Nasrovská říše.

Nasrovský emirát Granada se konsolidoval v roce 1232 po porážce Arabů u Las Navas von Tolosa. Byl to poslední islámský stát na poloostrově a přetrval do roku 1492. Nemáme mnoho údajů o jeho státní organizaci a institucích, ale v zásadě byly zřejmě stejné jako se vyvinuly u Córdobského chalifátu: vezírové, kadíové (sudí), daňoví výběrčí atp., malik (panovník) jako zákonodárce s absolutní mocí, neexistovala šlechta, takže se panovníkovi nemohl nikdo stavět na účinný odpor.  Emirát Granada a dynastie Nasrovců pocházejí od osoby Muhammada Júsufa ben Nasri „Alhamara“, který se roku 1232 prohlásil sultánem. Muhammad ibn Júsuf ibn Nasri byl za sultána uznán oligarchy z Guadixu, Bazy, Jaénu, Málagy a Almeríe. Roku 1234 se prohlásil vazalem Córdoby, ale roku 1236 dobyl Córdobu Ferdinand III. a Muhammad ibn Júsuf ibn Nasri se zmocnil vlády v Granadě jakožto Muhammad I. 1236 se poddal jako vazal Ferdinandu III., což mu zaručilo další nezávislost. Roku 1238 vstoupil Muhammad ibn Nazar (nebo Nasr, zvaný al-Hamar „Rudý“, الحمر, protože měl zrzavý vous) do Granady Elvirskou branou, aby obsadil Palác s větrným kohoutem (starou Alhambru). Založil vlastní dynastii (23 granadských emírů) a stal se obnovitelem emirátu Granada. Ale roku 1246 se Ferdinand III. zmocnil Jaénu, aby si zajistil možnost dobýt údolí Guadalquiviru. Muhammad I. musel složit hold a Ferdinanda III. uznat za pána. Zajistil si tak 20 let míru a udržel si vládu. Emirát tak přežil i přes územní ztráty až do roku 1492. Monarchie byla zachována díky ústupkům křesťanům a díky smlouvám s Maghrebem (dnešní Maroko). Muhammadovi I. svědčila strategicky výhodná poloha jeho říše. Přesto bývalo její území stále přelidněné, což na jedné straně neslo problémy, na druhé straně možnosti hospodářského rozvoje.  Za Muhammada II. al-Faqiha (1272–1302) začali Marínovci z Maroka posílat do Andalusie vojska, takže Nasrovci museli Marínovce uznat za své vrchní pány. Až roku 1340 byli Maročané rozhodně poraženi Kastilií v bitvě na Río Salado a museli se stáhnout do Afriky. Zároveň však od nich nemohla Granada očekávat ani žádnou další podporu. Hospodářsky upadala Granada do závislosti na Aragonii a Janovu, které kontrolovaly zahraniční obchod emirátu přes přístavy v Almerii a Malaze. 1305/06 se zmocnila Granada severoafrického přístavu Ceuta, a ovládla tak Gibraltarskou úžinu, což však vedlo ke spojenectví marockých Marínovců s křesťanskými hispánskými královstvími. Roku 1309 dobylo království Fès, díky aragonské pomoci, Ceutu zpět.

Vrchol.

Největší kulturní a hospodářský rozkvět zažila Granada za vlády Júsufa I. (1333–1354) a Muhammada V. (1354–1359). V té době opět Granada ovládla Gibraltarskou úžinu a ve městě Granadě se intenzivně stavělo – v Alhambře bylo postaveno několik paláců, mezi jinými Lví dvůr. Roku 1384 odtrhl Emirát Granada Ceutu od království Fès, které jej však za tři roky dobylo zpět.

Úpadek a pád.

Následující období bylo poznamenáno trvalými dynastickými boji mezi dědici. Existence emirátu v podstatě závisela na libovůli krále kastilského a na vyvážených vztazích Aragonií.  V 15. století začal úpadek emirátu, v němž bojovalo o moc několik rodin. Granada ztrácela na územní rozloze. Roku 1462 ztratila trvale Gibraltar. Říše se na čas vzpamatovala za vlády Abu l-Hasana Aliho (1464–1482), ale nakonec získala Kastilie po spojení s Aragonií roku 1479 drtivou převahu. Válka o Granadu, vedená z křesťanské strany Ferdinandem V. Aragonským a Isabelou I. Kastilskou, začala roku 1482 a skončila v důsledku obtížných geografických podmínek až roku 1492. 1485 začalo sjednocené Španělsko se systematickým dobýváním emirátu, zatímco muslimové vyčerpávali své síly v občanské válce. Granada musela 1492 kapitulovat. To znamenalo konec muslimské státnosti na Iberském poloostrově.  Díky obratnosti svých panovníků počínaje Muhammadem I. (1237–1273) a konče Muhammadem XII. „Boabdilem“ (Abu Abdalláh, 1482–1483 a 1486–1492) se udržel emirát Granada déle než 250 let.

Území a hranice.

Emirát Granada zabíral část dnešní provincie Jaén, část dnešní provincie Sevilla, dnešní provincie Córdoba, Cádiz, Almería, Málaga a Granada, ale až do 15. století se zmenšoval až na rozsah dnešních provincií Granada, Almería a Málaga. Město Granada se stalo jednou z nejvýznamnějších metropolí Evropy a mělo kolem 50 tis. obyvatel. Albaicín obývali řemeslníci a rovinaté části na jihu, kde žili ostatní, měl rozsáhlé živnosti, byly zde celnice i medresa (, المدرس, škola koránu).  Od roku 1492 tvořilo království Granada součást Kastilské koruny. V kapitulační smlouvě byla sice muslimům zajištěna náboženská svoboda, ale i přesto se politické, hospodářské a náboženské špičky vystěhovaly do Afriky. Ostatní, částečně ke konverzi přinucení muslimové, zvaní Morisky, byli po povstáních v Granadě (1499 a 1569–1571) ze Španělska vyhnáni (1609, 1611).

Označení.

V době vlády Nasrovců nazývali křesťanští kronikáři Granadu královstvím, protože Španělé považovali titul emíra za rovný královskému. Oficiální se toto označení stalo až po roce 1492 („Reino de Granada“) po připojení ke Kastilii. Vládci Granady užívali různé tituly. První panovník Muhammad I. ibn Nasr se roku 1232 prohlásil sultánem, ale musel časem uznat suverenitu Kastilie. Většina arabských vládců Granadu užívali dle arabských zdrojů titul emíra.

Emirát Granada (arabsky إمارة غرناطة, transkripce "Imārat Ġarnāṭa"), případně Granadský emirát, známý také jako království Granada nebo sultanát Granada, byl v letech 1238–1492 posledním existujícím muslimským státem Andalusie (hlavním městem byla Granada). Založila jej a vládla mu dynastie Nasrovců. Posledním panovníkem byl Muhammad XII. „Boabdil“, jehož zbavila 2. ledna 1492 trůnu Katolická Veličenstva.


Klubová kariéra.

V mládí hrál za Standard Lutych, klub ze svého rodného města. Z Belgie odešel do Francie a zahájil svou profesionální kariéru v týmu Lille OSC. Soutěžní premiéru absolvoval 16. srpna 2004 v utkání Poháru UEFA proti irskému celku Shelbourne FC.  Poté následoval transfer za 4 miliony € do jiného francouzského klubu AS Saint-Étienne.

Olympiakos Pireus.

V červnu 2010 odešel na roční hostování do řeckého popředního klubu Olympiakos Pireus. Hostování se v další sezóně 2011/12 změnilo v přestup. Debutoval ve druhém kvalifikačním kole Evropské ligy proti albánskému mužstvu KS Besa Kavajë (výhra 5:0). Sezóna byla úspěšná, Olympiakos získal řecký ligový titul a Mirallas se stal se 14 ligovými góly nejlepším střelcem klubu. V lize jej v počtu nastřílených branek předčil pouze Djibril Cissé z Panathinaikosu. Následující sezónu 2011/12 vylepšil svou bilanci na 20 gólů ve 25 zápasech, díky čemuž se stal nejlepším kanonýrem řecké ligy. Olympiakos obhájil ligový titul a navíc získal prvenství v řeckém poháru.

Everton FC.

19. srpna 2012 přestoupil do anglického celku Everton FC za 6 milionů £. Zde podepsal čtyřletou smlouvu a dostal dres s číslem 11. Setkal se tady mj. se svým reprezentačním spoluhráčem Marouane Fellainim. Poprvé zasáhl v dresu anglického klubu do zápasu 25. srpna proti domácí Aston Ville, šel na hřiště v 70. minutě a dokonce vstřelil hlavou gól, ten však nebyl uznán pro ofsajd. Everton přesto zvítězil 3:1. Poprvé vstřelil regulérní góly 29. srpna proti týmu Leyton Orient FC při výhře 5:0 v anglickém ligovém poháru, zaznamenal dvě branky. V Barclays Premier League vsítil první gól 22. září 2012 v zápase s domácí Swansea City. Ve 43. minutě zvyšoval na průběžných 2:0, střetnutí nakonec skončilo vítězstvím liverpoolského klubu 3:0.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Mirallas působil v téměř všech mládežnických reprezentacích Belgie. S výběrem do 19 let se probil na Mistrovství Evropy U19 2006 konané v Polsku. Belgie po výhře 4:2 nad Českou republikou (Mirallas dal jeden gól) a prohrách 1:4 s Polskem a 1:4 s Rakouskem obsadila se 3 body poslední čtvrté místo v základní skupině A.  S reprezentací do 21 let se zúčastnil Mistrovství Evropy U21 v roce 2007 v Nizozemsku, kde Belgie postoupila s 5 body ze základní skupiny A ze druhého místa za Nizozemskem. Mirallas vstřelil po jednom góle v utkání proti Izraeli (výhra 1:0) a Nizozemsku (remíza 2:2). Ve vyřazovací části pak Belgie prohrála v semifinále se Srbskem 0:2.  Na Letních olympijských hrách 2000 v Číně postoupil s belgickým výběrem do 23 let dostal do zápasu o 3. místo. V základní skupině C hrála Belgie postupně s Brazílií (prohra 0:1), Čínou (výhra 2:0, Mirallas vstřelil v 80. minutě druhý gól) a Novým Zélandem (výhra 1:0). Ve čtvrtfinále si Belgie poradila s Itálií 3:2 a Kevin skóroval v závěru prvního poločasu. V semifinále turnaje přišla porážka s Nigérií 1:4 a v souboji o třetí místo opět prohra znovu s Brazílií 0:3.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Belgie debutoval 22. srpna 2007 v kvalifikačním utkání proti Srbsku. Belgický národní tým vyhrál 3:2 a Mirallas se na vítězství podílel jedním gólem.  Zúčastnil se kvalifikace na Euro 2008, během níž vstřelil dva góly (svůj premiérový 22. srpna 2007 proti Srbsku a 12. září 2007 proti Kazachstánu). Belgie skončila s 18 body na konečném 5. místě kvalifikační skupiny A a na evropský šampionát nepostoupila.  Hrál i v kvalifikaci na Euro 2012 (objevil se např. 25. března 2011 v utkání s domácím Rakouskem), ale Belgie nakonec nedosáhla ani na druhou příčku zajišťující buď přímý postup na šampionát nebo baráž. S 15 dosaženými body zaostala o 2 body za druhým Tureckem. Kevin v tomto kvalifikačním cyklu gól nevstřelil.  6. února 2013 nastoupil v Bruggách v přátelském utkání proti hostujícímu Slovensku, Belgie zvítězila 2:1 gólem Driese Mertense z 90. minuty. Mirallas odehrál první poločas. 12. října 2012 vstřelil gól v kvalifikačním utkání na MS 2014 proti Srbsku, přispěl tak k vítězství 3:0 belgického národního týmu. Absolvoval domácí kvalifikační zápas 26. března proti Makedonii, Belgie zvítězila 1:0 a udržela si první místo na čele tabulky před Chorvatskem. Trenér belgického národního týmu Marc Wilmots jej zařadil na 23člennou soupisku pro Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii. Se šampionátem se Belgie rozloučila čtvrtfinálovou porážkou 0:1 s Argentinou.

Kevin Antonio Joel Gislain Mirallas y Castillo (* 5. října 1987, Lutych, Belgie) je belgický fotbalový záložník či útočník, zároveň reprezentant, který od roku 2012 působí v anglickém klubu Everton. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii.


Výskyt a charakteristika.

V současnosti je mezi bezodtoké oblasti počítáno přibližně 32 mil. km2, což je 21,5 % z celkové zemské rozlohy souše. Nacházejí se zejména v suchých centrálních částech kontinentů, hlavně kolem obratníků. Nejrozsáhlejší souvislou bezodtokou oblastí na světě je centrální Eurasie, další se vyskytují na Sahaře, na Arabském poloostrově, v centrální Austrálii, v oblasti pouště Kalahari, ve Velké pánvi a ve středních Andách. (V jistém smyslu jsou bezodtoké také zaledněné oblasti (drtivá většina Antarktidy a Grónska), nemající povrchový odtok.)  Zdaleka největší „bezodtokou“ řekou je Volha, odvodňující značnou část Ruska a ústící do Kaspického moře. Další významné toky bezodtokých oblastí jsou Ural, Těrek, Kura, Emba (vše též do Kaspického moře), Amudarja, Syrdarja (obě do Aralského jezera), Tarim (do jezera Lobnor nebo Karakošun), Okavango (do stejnojmenných bažin), Šari, Komaduru-Jobe (obě do jezera Čad), Medvědí řeka (do Velkého Solného jezera), Humboldtova řeka (do Humboldtova jezera), Jordán (do Mrtvého moře) nebo Desaguadero (do jezera Poopó).  Bezodtoké oblasti patří vlivem své obecné suchosti a odlehlosti od moře k málo (až nejméně) zalidněným, periferním částem světa; výjimkou je především povodí Volhy, které má mírné klima a vláhy relativní dostatek.  V aridních oblastech při přílišném výparu dochází ke zvyšování salinity jezerních vod, ve kterých se postupně začínají tvořit solné útvary, jako například travertiny, pisoidy a solná krusta. Takováto bezodtoká jezera se nazývají playas. V některých oblastech se playas ekonomicky využívají pro těžbu přírodní soli vzniklé odpařováním.

Environmentální hrozby.

Plocha bezodtokých oblastí se vinou desertifikace ve světě zvětšuje. Jde především o oblast subsaharské Afriky, kde se tento jev projevuje velmi nápadně. Další problémovou oblastí je Aralské jezero, jehož přítoky Syrdarja a Amudarja jsou podél svých toků masivně využívány na zemědělské zavlažování, což má za následek výrazné snížení (až vymizení) přítoku do jezera a jeho vysychání.

Bezodtoká oblast je území na zemském povrchu, které buď není odvodňováno vůbec (bezvodá oblast, např. poušť), nebo sice je odvodňováno, ale voda neodtéká do žádného moře, které by bylo částí světového oceánu. Dá se definovat i jako území nepatřící k úmoří žádného oceánu.


Život.

Haakon se stal knížetem po smrti svého otce, který zemřel rukou mužů krále Haralda II. v roce 961. Král Harald byl sám zabit v Dánsku v roce 970, přičiněním Haakona Sigurdssona, který se stal spojencem dánského krále Haralda Modrozuba. Mezi jarlem Haakonem a Haraldovými bratry vypukla občanská válka, ale vítězem byl Haakon.  Haakon vládl Norsku jako vazal Haralda Modrozuba, ale ve skutečnosti byl nezávislým vládcem. Byl nábožensky založen a velmi lpěl na starých severských bozích. Když se mu Harald Modrozub pokusil vnutit křesťanství, porušil svou věrnost Dánsku. Následná dánská invaze byla odražena v bitvě u Hjørungavåg v roce 986.  V roce 995 do Norska vrátil jeden z potomků krále Haralda Krásnovlasého Olaf Tryggvasson. Haakon rychle ztratil veškerou podporu a oblibu u lidu. Nakonec byl zabit svým přítelem a sluhou Tormodem Karkem. Tormod sám však byl za zradu svého pána popraven.  Jeho synové Eirik Håkonson a Sveinn Hákonarson se po smrti otce uchýlili pod ochranu švédského krále Olofa Skötkonunga. Po smrti Olafa Tryggvassona v bitvě u Svoldu v roce 1000 se stali regenty Norska. Jeho dcerou mohla být Aud Haakonsdottir z Lade, možná manželka švédského krále Erika Vítězného.

Oehlenschlägerova tragédie.

Život Haakona Sigurdssona se dočkal také literárního zpracování dánským básníkem Adamem Oehlenschlägerem v jeho tragédii Hakon Jarl napsané za šest týdnů v roce 1805 během jeho pobytu v Halle, po té co přečetl ságu Heimskringla od Snorriho Sturlusona. Téma je zpracováno jako konflikt mezi pohanstvím a křesťanstvím. Oehlenschlägerova hra se později stala základem pro symfonickou báseň Hakon Jarl Bedřicha Smetany.

Haakon Sigurdsson (asi 937–995) byl faktickým vládcem Norska zhruba v letech 975–995. Byl synem Sigurda Haakonssona, což byl kníže Trøndelagu, kraje ve vnitrozemí Norska.


Život.

Marguerite Radclyffe Hall se narodila roku 1880 v Bournemouthu. Její rodiče žili odděleně, matka a nevlastní otec o ni nejevili zájem. Byla lesba a popsala se jako "vrozeně inverzní", tento termín přejala z textů Havelocka Ellise a jiných sexuologů z přelomu století. Studovala na King's College London a později v Německu.  V roce 1907 v Německu potkala Mabel Battenovou, známou amatérskou zpěvačku. Battenová (přezdívaná "Ladye") byla mnohem starší, vdaná, měla již dospělou dceru a vnoučata. Přesto se do sebe zamilovaly, když zemřel manžel Battenové, usadily se ve společné rezidenci. Battenová jí dala přezdívku John. Hall v té době konvertovala ke katolicismu. Roku 1915 se zamilovala do Uny Troubridge (1887-1963) – sestřenice Mabel Battenové, sochařky, manželky admirála Ernesta Troubridgea a matky dvou dcer. Následující rok Battenová zemřela a roku 1917 začaly Hall a Troubridge společně žít. Roku 1928 vyšla Studna osamění, která vyvolala skandál a britský soud nařídil celý náklad spálit. Po této události Hall s partnerkou odjela na několik let z Anglie. Vydala ještě několik dalších knih, ale už nikdy se nevěnovala kontroverznímu tématu lásky mezi ženami. Zemřela v Londýně po dlouhém boji s rakovinou.

Dílo.

Její první román "Nerozžatá lampa" ("The Unlit Lamp"), vypráví příběh mladé dívky Joan Ogdenové, která snila o životě v londýnském bytě se svou přítelkyní Elizabeth a studiu medicíny, ale cítila se být v pasti své manipulativní matky a citové závislosti na ní. Díky své délce se kniha špatně prodávala, proto Hall zvolila pro svůj další počin mnohem lehčí téma. Napsala velmi úspěšnou sociální komedii "The Forge". Své celé jméno používala jen pro prvotní básnické sbírky, později jej zkrátila na Radclyffe Hall. Následovaly další humorné romány "A Saturday Life" (1925), "Adam's Breed" (1926). Knihy se prodávaly dobře a měly pozitivní ohlasy literárních kritiků, získaly i mnohá literární ocenění.  Nejslavnější román Studna Osamění je i dnes v 21.století důležitou knihou nejen pro LGTB komunitu.

Studna osamění.

Nejslavnějším dílem Radclyffe Hall je "Studna osamění" ("The Well of Loneliness"), jediný z osmi románů mající otevřeně lesbické téma a první svého druhu. Vyšel v roce 1928, popisuje život maskulinní lesbičky, která se, podobně jako autorka, identifikuje slovem "inverzní". Přestože Studna osamění nemá explicitní obsah, způsobila tehdy podobné pozdvižení, jako hlavní díla J. Joyce a D. H. Lawrence. A ještě i dnes působí toto pozdvižení. Autorka, poučena výtěžky Freudovy psychoanalýzy, se pokouší vystihnout fyzickou i psychickou osamělost lesbické ženy, která je ve společnosti uznávající jen heterosexuální lásku bytostí vyvrženou, nechápanou a přinucenou skrývat své tužby. Svědomitou snahu Radclyffe Hall o pravdivé a rozumějící vypodobnění ocenil i významný sexuolog Havelock Ellis.

Radclyffe Hall (rozená Marguerite Radclyffe-Hall, 12. srpna 1880, Bournemouth – 7. října 1943, Londýn) byla anglická básnířka a spisovatelka, známá především díky svému lesbickému románu "Studna osamění", který je klasikou ve svém žánru.


Životopis.

Franz Rohr se narodil jako syn císařsko královského důstojníka, kapitána a štábního ekonoma Josefa Rohra v Aradu, království Uherské, dnešní Rumunsko. Matka Rosalie Žaludová byla z Vysokého Mýta. Dědeček Josef Rohr byl truhlářem v Dlouhé Vsi u Rychnova nad Kněžnou. Franz Rohr studoval od roku 1876 teresiánskou vojenskou akademii ve Vídeňském Novém Městě a byl po úspěšném ukončení povolán jako poručík ke 3. galickému ulánskému (kopinickému) pluku.  Později po absolvování válečné školy byl roku 1896 povýšen na plukovníka a povolán do generálního štábu. Od roku 1909 byl Rohr generálním inspektorem vojenského vzdělávání a vojenských škol a byl v roce 1911 povýšen na generála kavalerie. O dva roky později ho jmenovali velícím generálem honvédů.  Od začátku I. světové války byl převeden jako velící pro všechny sbory v Grazu, Korutanech, Kraňsku, Innsbrucku a Voralbergu. V květnu 1915 vyhlásila Itálie válku ústředním mocnostem a Rohr byl velitelem armádní skupiny, která byla pojmenována armádní skupina Rohr. Úspěšně uhájil Korutany, protože uhájil hlavní hřeben. Jeho armádní skupina byla přejmenována na 11. armádu. V roce 1916 byl povýšen na generálplukovníka a převzal velení 1. armády od Arthura Arze von Straußenburga, kterého císař Karel I. jmenoval náčelníkem generálního štábu celé rakouské ozbrojené moci. Jeho úkolem bylo bránit s touto armádou Sedmihradsko a Bukovinu, kde v té době bránil ofensivě Kerenského.  14. dubna 1917 byl povýšen do šlechtického stavu a stal se Baronem Rohr von Denta a po vystoupení Rumunska z války byl 30. ledna 1918 císařem Karlem I. jmenován polním maršálem. Po skončení duální monarchie byl Rohr jmenován maďarským polním maršálem.  Franz baron Rohr von Denta zemřel 9. prosince 1927 ve věku 73 let v Rodaun u Vídně a je pohřben na tamějším hřbitově. Od roku 1891 byl ženat s Marií Silva von Silvas, dcerou c. a k. plukovníka von Silvas. Manželé měli dva syny, oba byli do roku 1918 námořními důstojníky.  Po Franzi baronu Rohr von Denta jsou pojmenována kasárna ve Villachu.

Franz Rohr, od roku 1917 baron Rohr von Denta, (30. října 1854 Arad, Banát, dnešní Rumunsko - 9. prosince 1927, Rodaun) byl rakouský polní maršál.


Historie.

Historie tohoto houževnatého horského koníka se nepočítá na stovky, ale zřejmě na tisíce let. Je možné, že vznikl přímo z tarpana lesního již v některém z období pleistocénu. Jeho domovinou jsou především rumunské a ukrajinské Karpaty. Původní využití tohoto koně bylo v zemědělství a v zápřahu. Tento kůň má předky v primitivních plemenech, avšak jeho ráz mu vetkla hlavně krajina, ve které žil – Karpaty v Podkarpatské Ukrajině. Koník vyniká odolností, původně to byl divoký kůň, který pravděpodobně vznikl křížením tarpana a koně Przewalského. To dokládá úhoří pruh na hřbetu a zebrování na nohou. Avšak toto plemeno pochází ze skupiny tzv. primitivních koní.

Popis.

Někteří odborníci řadí hucula k severským plemenům poníků, jiní k tarpanovitým. Je to však zřejmě původní plemeno z východních Karpat a má tedy blízko k lesním tarpanům. Postupně se pak křížil s koňmi z okolních nížin a vzácně i s orientálními plemeny, takže se původní ráz poněkud setřel. Hucul je v průměru 136 cm vysoký (klisna menší), dlouhý 142 cm, obvod hrudi se pohybuje kolem 150 cm a holeně kolem 20 cm. Pevně stavěný koník se silnou kostrou má hrubší hlavu s rovným, vzácně klabonosým profilem na krátkém, svalnatém, dost vysoko nasazeném krku. Kohoutek je nižší, hřbet pevný. Nízko nasazený ocas je dlouhý a dost bohatý, hříva a kštice jsou husté. Nohy mají výrazné klouby, zadní bývají šavlovité. Zbarvení bylo původně šedé nebo plavé, dnes převládají hnědáci. Bílé znaky prozrazují cizí vlivy. Je dlouhověký, skromný, velmi odolný a dokonale přizpůsobený drsným horským podmínkám. Na svou velikost je neobyčejně silný, vyniká jistým krokem a obratností v terénu. Kdysi se po celý rok choval na pastvinách a přikrmoval se zřídka.

Hlavní linie.

Mezi hlavní linie huculských koní patří:  Hucul byl v 50. letech minulého století křížen také s tarpanem (dnešního typu), společně také s fjordským koněm a chladnokrevnými plemeny.

Využití.

Pod sedlem i v tahu: především vyjížďky a hipoturistika, ale i skoky, hipoterapie, voltiž, stahování dřeva, tah lehkého kočáru... Ze země se dobře učí cirkusovým kouskům (jako např. poklona). Je klidný, a proto na něm mohou jezdit a starat se o něj i malé děti. Je to rodinný kůň, silný, takže unese lehce i dospělého, má všestranné využití, velmi odolný a nenáročný, dobře chodí ve skupině (společné vyjížďky) a je přátelský. Celý rok může být chován na pastvině (jen v zimě je ho potřeba přikrmovat senem).

Chov v Česku.

Po první a druhé světové válce (zde byl velmi využíván) se ocitl na pokraji vyhynutí. Naštěstí bylo několik jedinců přivezeno z Lučiny roku 1922 do ČR, kde se jeho chov opět úspěšně rozvinul. Zbytek koupeného stáda byl prodán do Polska a Rumunska. Po roce 1970 bylo těchto koní málo, hrozilo jim zde vyhynutí. Díky nadšencům, kteří zakoupili na Slovensku čtyři klisny, získali veřejnou podporu a roku 1972 založili první "Hucul klub" v osadě Zmrzlík u Prahy, byl chov opět obnoven. O sedm let později se mohli první koně vracet do původních rodišť. I dnes žije v České republice více než polovina světové populace huculských koní.

Potrava.

Seno 6–8 kg nebo tráva 30–35 kg denně, při těžké práci i oves (1–2 kg), otruby, vitamínové a minerální doplňky, chléb, mrkev, jablka, řepa, dále by měli mít k dispozici kostku soli a 30–50 litrů vody denně.

Huculský kůň (tzv. hucul) je malé houževnaté plemeno koně, chované původně především v Karpatech. Své jméno získal podle etnika ukrajinských horalů Huculů. Patří mezi přímé potomky již vyhynulého tarpana.


Život.

Narodil se jako pohrobek hraběte Roberta z manželství s Matyldou, dcerou brabantského vévody Jindřicha II. Jeho otec byl mladším synem krále a zahynul na křížové výpravě. Robert šel v otcových šlépějích, na letnice roku 1267 byl královským strýcem pasován na rytíře a již ve dvaceti letech se zúčastnil křížové výpravy do Egypta. Soudobí kronikáři nešetřili chválou na jeho chrabrost v boji.  15. srpna 1271 jej bratranec Filip III. během své královské korunovace poctil výsadou nést meč "Joyeuse" a v letech následujících stoupala Robertova hvězda výš a výš. Podílel se na pádu králova oblíbence Petra z La Brosse. V září 1282 se přesunul do Itálie, kde jeho strýc Karel utrpěl po Sicilských nešporách velkou ztrátu v podobě ostrovní části Sicilského království. Byl Karlovi nápomocen až do jeho smrti na počátku roku 1285 a poté byl jmenován do funkce regenta, protože následník trůnu byl do roku 1288 v aragonském vězení. Koncem roku 1291 byl Robert králem Filipem III. povolán zpět do vlasti.  Po návratu do Francie se opět osvědčil v královských službách. Zdá se, že v královské radě patřil k zastáncům ostré linie a ve sporu s papežem Bonifácem VIII. byl "vyznavačem královského náboženství".  Roku 1296 vedl tažení do Akvitánie, v únoru 1297 porazil Angličany u Bonnegarde. V létě téhož roku v bitvě u Furnes porazil Vlámy vedené hrabaty Vítem z Dampierre a Walramem z Jülichu. V bitvě byl vážně zraněn Robertův jediný syn a o rok později na následky zemřel. V létě 1302 byl Robert jmenován velitelem nového tažení do vzpurných Flander, kde v bitvě u Courtrai našel svou smrt.  Byl pohřben v cisterciáckém klášteře Maubuisson a zřejmě dcera Mahaut byla objednavatelkou jeho dřevěné jezdecké sochy, která stála v bazilice Notre Dame v Boulogne-sur-Mer, významném poutním místě té doby. Roku 1309 poskytla finanční dar, aby byla u otcova památníku pravidelně sloužena mše a rozsvěceny svíce.

Robert II. z Artois ( "Robert II d'Artois", 1250 – 11. července 1302, Kortrijk) byl hrabě z Artois, regent neapolského království a vášnivý milovník turnajového klání..


Historie.

Léta 1917–1928.

Lewis a Chance Vought, který byl dříve hlavním inženýrem u Wright Company bratří Wrightů, svou společnost "Lewis and Vought Corporation" založili v roce 1917. Když v roce 1922 Lewis odešel do důchodu, změnila se společnost na "Chance Vought Corporation". Firma sídlila v New Yorku v Queensu.  Chance Vought zemřel v roce 1930, ale do té doby vytvořil řadu stíhacích, cvičných, průzkumných letounů a létajících člunů. Cvičný letoun Vought VE-7 se zapsal historie tím, že v roce 1922 vzlétl z paluby americké letadlové lodě USS Langley a stal se tak prvním americkým palubním letounem. Vought se tehdy více zaměřil na palubní letouny a tak brzy vznikl palubní stíhač Vought VE-11 a průzkumný letoun Vought O2U Corsair, první nositel tradičního jména firmy.  V roce 1928 Vought ovládl holding United Aircraft and Transport Corporation, ale Vought byl v jeho rámci zachován jako samostatná divize (podobně jako divize Boeing, Pratt & Whitney, Sikorsky a Stearman).

Léta 1930–1960.

I průběhu světové hospodářské krize Vought pokračoval ve stavbě letadel. Po smrti svého zakladatele se ale společnost přestěhovala do "East Hartfordu" v Connecticutu. V roce 1934 byl holding "United Aircraft and Transportation Corp." zákonem donucen rozdělit se na několik společností. Vznikl tak samostatný Boeing, aerolinie United Airlines a samotná "United Aircraft Corp.", ve které zůstal i Vought. V roce 1939 se Vought přesunul do "Stratfordu" ve státě Connecticut, kde už v té době sídlila divize Sikorsky a obě firmy zde byly sloučeny do společnosti "Vought-Sikorsky Aircraft" (v roce 1942 se ale opět osamostatnil).  Ze strojů vyvinutých ve třicátých letech se tři dočkaly nasazení ve druhé světové válce. Prvním byl střemhlavý bombardér Vought SB2U Vindicator, který byl v době vstupu USA do války už poněkud zastaralý. Dále šlo o hydroplán Vought OS2U Kingfisher, stavěný ve velkých sériích a používaný jak v US Navy, tak v britském námořnictvu.  V roce 1938 začal pod vedením hlavního konstruktéra Rexe Bisela vývoj prototypu "XF4U", ze kterého později vznikl slavný stíhací letoun Vought F4U Corsair. K prvnímu letu stroje došlo v roce 1940 a během války byl vyráběn ve velkých sériích. F4U byl vyráběn až do roku 1952 a na jeho výrobě se podílela řada dalších firem, jako například Goodyear a Brewster.  V roce 1949 se firma opět přestěhovala. Velení US Navy totiž došlo k závěru, že je příliš riskantní mít oba své hlavní letecké výrobce soustředěné na východním pobřeží USA. Celý Vought se tedy s celkem 1 300 zaměstnanci a 27 miliony liber materiálu přestěhoval do texaského Dallasu, kde převzal továrnu původně vlastněnou společností North American. Ve své době se jednalo o úctyhodný logistický výkon. V roce 1954 se pak Vought zcela osamostatnil na mateřském koncernu a vytvořil samostatnou společnost Chance Vought Aircraft Inc.  Společnost v té době dodávala US Navy řadu palubních stíhacích letounů, se kterými se snažila navázat na tradici úspěšného F4U Corsair. Projekt neortodoxně řešeného stíhače Vought XF5U Flying Flapjack však skončil fiaskem, konzervativněji řešený Vought F6U Pirate byl pro nízké výkony zrušen po stavbě 33 kusů a opět odvážně řešený Vought F7U Cutlass se ve službě příliš neosvědčil.  Zlom nastal až se strojem Vought F-8 Crusader, jehož vývoj začal v roce 1957. Crusader byl jedním z prvních nadzvukových stíhacích letounů US Navy a také poslední stíhací letoun US Navy, vybavený pouze kanóny (řízené střely dostaly až pozdější verze). Konstrukce Crusaderu byla natolik pokroková, že v 60. letech byl na jeho základě ještě vyvinut úspěšný palubní útočný letoun Vought A-7 Corsair II, který se uplatnil především ve vietnamské válce, ale sloužil až do války v Perském zálivu.

Léta 1960-1990.

V roce 1962 Vought koupil americký podnikatel "James Ling" a tím vznikla společnost Ling-Temco-Vought (LTV). Firma v té době pracovala rozdělená na divize "Vought Aeronautics"a "Vought Missiles and Space" a i v následujících letech prošla řadou reorganizací.Vought v té době již nevyvinul vlastní bojový letoun a fungoval začal fungovat jako subdodavatel částí letounů jiných výrobců. V roce 1992 odkoupil leteckou divizi Voughtu zbrojařský koncern Northrop společně s "Carlyle Group" (vlastnily přesně po 50% akcií), zatímco divize vyrábějící řízené střely byla prodána firmě "Loral Corporation".

Léta 1990 až po současnost.

V roce 1994 odprodal nedávno vzniklý koncern Northrop Grumman své akcie Voughtu. Od roku 2000 je Vought, přejmenovaný na Vought Aircraft Industries, Inc. zcela ve vlastnictví Carlyle Group. V současnosti je Vought i nadále především subdodavatelem jiných výrobců. Ve značné míře se podílí na stavbě typů Boeing 747, Boeing 787 a dodává komponenty i pro typy Lockheed Martin/Boeing F-22 Raptor, Lockheed Martin F-35 Lightning II a Bell/Boeing V-22 Osprey.  V roce 2003 se Vought spojil s dalším leteckým výrobcem vlastněným Carlyle Group, firmou "Aerostructures Corp.", která sídlí ve městě Nashville v Tennessee. Nashvillská pobočka Voughtu vyrábí komponenty dopravních letounů Airbus A319, Airbus A320, Airbus A330 a Airbus A340.

Vought je jméno amerického leteckého výrobce. Oficiální jméno společnosti se v minulosti často měnilo. Postupně byla pojmenována Lewis and Vought Corporation, Chance Vought, Vought Sikorsky, LTV Aerospace a Vought Aircraft Companies. Současný název společnosti je Vought Aircraft Industries.


Vlastnosti.

Vzhled.

Velké změny vzhledu Google Readeru byly provedeny 28. září 2006. V interview Roberta Scobla Nick Baum, produktový manažer, uvedl, že nový vzhled je posun k vytvoření čtečky pro širokou veřejnost. Kevin Fox, designér upraveného Google Readeru, poznamenal, že původní verze byla optimální pro ty, kteří chtějí souvislý tok novinek. Nová verze umožňovala čtenářům zdroje třídit, dávat do skupin a složek, přidávat tagy nebo si zdroje označit „musím přečíst“.  Zde je několik vlastností, které Google Reader obsahoval:

Organizace.

Uživatelé se mohli přihlásit k odběru zdrojů buď vyhledávací funkcí Google Readeru nebo vložením přesné adresy RSS nebo Atom zdroje. Nové příspěvky z těchto zdrojů pak byly zobrazovány na levé straně stránky. Poté byly příspěvky řazeny podle data nebo významnosti. Položky mohly být také organizovány pomocí štítků a nebo mohly být označeny jako "Sdílené položky."

Sdílení.

Položky v Google Readeru mohly být sdíleny s dalšími uživateli internetu. Nejprve bylo možné přímo zaslat příspěvek přes e-mail nebo vytvořit jednoduchou stránku, která obsahovala všechny sdílené položky z uživatelova účtu. V prosinci 2007 změnil Google politiku sdílení a tak byly všechny položky označené uživatelem jako sdílené automaticky viditelné pro jejich Google Talk kontakty. Uživatelé tuto změnu kritizovali, protože nebyl způsob jak tuto vlastnost nevyužívat. Adresa uživatelských stránek se sdílenými položkami byla proto doplněna náhodným řetězcem, aby si mohl tyto stránky prohlížet pouze ten, kdo znal přesnou adresu.

Offline přístup.

Google Reader byla první aplikace, která používala Google Gears, rozšíření prohlížeče, které umožňuje offline přístup k online aplikacím. Uživatelům, kteří mají toto rozšíření nainstalované, se stáhlo 2000 nejnovějších položek ke čtení offline. Po znovupřipojení se k internetu se zdroje aktualizovaly. Podpora této funkce byla ukončena v roce 2010.

Mobilní přístup.

Mobilní rozhraní bylo spuštěno 18. května 2006. Aplikaci bylo možné používat na zařízeních podporujících XHTML nebo WAP 2.0. V květnu 2008 ohlásil Google verzi Google Readeru směřovanou pro uživatele iPhone.

iGoogle.

Zobrazovat zdroje z Google Readeru na iGoogle bylo možné od 4. května 2006.

Integrace ve Firefox.

Google Reader byl zařazen v rozpoznávání zdrojů Mozilla Firefox (od verze 2.0), který proto automaticky přesměrovával uživatele na obrazovku Googlu Readeru „Přidat odběr“.

Wii verze.

Google vytvořil verzi Google Readeru výhradně formátovanou pro webový prohlížeč Wii 8. května 2008.

Konkurence.

Hlavní konkurencí Google Readeru byl NewsGator Online, Rojo.com a Bloglines.

Ukončení provozu.

Google umožnil uživatelům exportovat své zdroje s pomocí Google Takeout. Velká část uživatelů se přesunula ke službě Feedly, dva týdny po oznámení ukončení jich bylo více než 3 miliony. Proti ukončení vzniklo několik petic, např. petice na Change.org nasbírala více než 150 000 podpisů.  Vývojář služby Instapaper Marco Arment vyjádřil názor, že za ukončení provozu je snaha přimět uživatele ke čtení a sdílení s pomocí Google+, což naznačuje konec éry podpory neomezených a interoperabilních webových formátů podobných RSS velkými firmami jako jsou Google, Facebook a Twitter.

Google Reader byla webová čtečka (agregátor) RSS/Atom zdrojů americké firmy Google, která byla zveřejněna 7. října 2005 v Google Labs, roku 2007 jí byl odejmut status Beta verze a 13. března 2013 bylo oznámeno ukončení jejího provozu k 1. červenci 2013. Uživatelé si cenili její jednoduchý design a zároveň jednoduchost použití. Pro syndikaci obsahu podporovala obvyklé formáty Atom a RSS. V průběhu provozu byla přidávána podpora různých zařízení, např. mobilních telefonů, do roku 2010 fungovala také funkce čtení bez připojení k Internetu.


Jméno turnaje.

Turnaj se do roku 1999 jmenoval "Turnaj Hoogovens" podle nizozemské hutní společnosti. Po jejím spojení s britskou British Steel vznikla společnost Corus Group, která dala turnaji nové jméno "Corus Chess Tournament". V roce 2011 získal turnaj po novém vlastníku oceláren Tata Steel opět nové označení "Tata Steel Chess Tournament". Šachové veřejnosti je ale nejlépe známý podle jména místa konání jako "turnaj ve Wijku aan Zee". Obvykle se také tímto názvem označuje jen hlavní turnaj, i když ve skutečnosti se jedná o šachový festival s celou řadou menších turnajů nejrůznější úrovně, od profesionálních uzavřených turnajů až pro turnaje pro příchozí.

Formát.

Festival obsahuje kromě hlavního velmistrovského turnaje několik (v roce 2007 dva) další uzavřené turnaje, fungující rovněž jako kvalifikace pro superturnaj na příští rok. Dále se v průběhu hraje řada otevřených a jiných doprovodných turnajů.  Hlavní turnaj je pravidelně pořádaný systémem každý s každým, výjimkou byl rok 1993, kdy vyřazovacím pavoukem prošel k vítězství Anatolij Karpov, experiment se ale neudržel.  Jen dva hráči, kteří patřili mezi mistry světa do rozštěpení mistrovství v roce 1993, turnaj nevyhráli – Vasilij Smyslov a Bobby Fischer.

Češi ve Wijku.

Prvním Čechem v hlavním turnaji byl Čeněk Kottnauer, v roce 1947 obsadil samostatné třetí místo, turnaje se zúčastnil i v letech 1948 (dělil 8.-9. místo), 1954 (po emigraci do Velké Británie dělil 7.-8. místo) a 1962 (dělil 4.-5. místo).  Miroslav Filip v roce 1966 obsadil šesté místo se 7,5 body z 15 partií.  Nejlepšího výsledku v historii turnaje ve Wijku zaznamenal ale z Čechů Vlastimil Hort, který se v roce 1968 umístil na dělené druhé příčce (9 bodů z 15 partií), výsledek zopakoval v letech 1970 (10,5 z 15) a 1975 (10 z 15, půl bodu od vítězství), kromě toho byl ještě třetí v roce 1972 a čtvrtý v letech 1973, 1982 a 1983.  Dále se turnaje zúčastnili Lubomír Kaválek (nejlépe v barvách USA čtvrtý v roce 1970 a 1975), Jan Smejkal (třetí v roce 1975) a slovenský šachista v barvách Československa Ľubomír Ftáčnik (jedenáctý v roce 1985).  Turnaj v roce 1975 byl z českého pohledu obzvlášť úspěšný, když za Maďarem Portischem skončil o půl bodu zpět druhý Hort, třetí Smejkal ztrácel na vítěze bod a čtvrtý Kaválek (již za Spojené státy) bod a půl.  Po dvacetiletém čekání na dalšího Čecha se do soupisky turnaje vrátil v roce 2007 David Navara, zvítězil nad budoucím mistrem světa Magnusem Carlsenem a obsadil konečnou sedmou pozici. V roce 2012 skončil třináctý, když jedinou výhru zaznamenal proti vítězi turnaje Aronjanovi. Potřetí se turnaje zúčastnil v roce 2016 a skončil desátý, jedinou výhru si tentokrát připsal proti Caruanovi, který v turnaji obsadil druhou příčku, s úřadujícím mistrem světa Carlsenem remizoval.

Vítězové turnaje.

Nejúspěšnějším hráčem historie turnaje je se sedmi vítězstvími norský velmistr Magnus Carlsen.  Beverwijk: Wijk aan Zee: Corus Chess Tournament: Tata Steel Chess Tournament:

Šachový turnaj v nizozemském městě Wijk aan Zee je prestižní šachový turnaj hraný každoročně na předměstí Beverwijku. Turnaj se zde koná už od roku 1938 a již před koncem 20. století si zajistil spolu s turnajem v Linaresu a turnajem v Dortmundu pověst nejkvalitnějšího turnaje světa. Přezdívá se mu "šachový Wimbledon".