Život a dílo.

Évora se narodila v malém městě Mindelo na jednom z deseti kapverdských ostrovů São Vicente. K hudbě ji přivedl její otec, který se živil hrou na housle. Když ji bylo sedm let, otec zemřel, v deseti letech byla umístěna do sirotčince, protože její matka nezvládla vychovávat všech šest dětí. Zpívat se naučila ve sboru sirotčince.  V šestnácti letech ji přítel naučil umění interpretace morna a coladeira stylu hudby a přesvědčil ji, aby zpívala v místních barech. V šedesátých letech začala zpívat na portugalské výletní lodi, která se zastavila v městě Mindelo a také v místním rozhlase. Problémy v osobním životě a alkohol ji později vedly k tomu, že se stáhla do soukromí. Krizi překonala v roce 1985, kdy přijala pozvání kapverdského zpěváka Bana, a odjela koncertovat do Portugalska. V Lisabonu ji pak objevil v roce 1987 hudebník José da Silva a pozval ji nahrávat do Paříže, kde založil v roce 1988 společnost Lustafrica, zaměřenou hlavně na žánr morna. Stal se jejím producentem i přítelem.  Mezinárodního úspěchu Évora dosáhla v roce 1988, kdy vydala své první hudební album "Bosonohá Diva (La Diva Aux Pieds Nus)", nahráno bylo ve Francii. V roce 1990 měla svůj první pařížský koncert ""New Morning"". Dalším úspěchem bylo album z roku 1992 "Slečna Perfumado (Miss Perfumado)", jehož celosvětový prodej dosáhl 300 000 kopií.  V roce 1994 Cesária Évora podepsala smlouvu s vydavatelstvím BMG, které vydalo kompilaci jejích největších hitů pod názvem ""Sodade – Les Plus Belles Mornas de Cesária"“. Další album z roku 1995 ""Cesaria"", mělo opět mezinárodní úspěch a přineslo ji první nominaci na Grammy Award. Poté zpěvačka absolvovala své první americké turné a následující rok více než 100 koncertů v Evropě, Asii, Africe a Americe.  V roce 1997 vyhrála "KORA All African Music Awards" ve třech kategoriích: "Best Artist of West Africa," "Best Album" a "Merit of the Jury". Absolvovala turné, které zakončila řadou koncertů ve Francii, a hostovala koncertem v Olympii. V roce 2004 získalo její album ""Voz d'Amor"" Grammy Award v kategorii World music.  V roce 2010 Évora koncertovala po celém světě, poslední koncert byl v Lisabonu 8. května. Dva dny poté ji postihl druhý srdeční infarkt (první měla v roce 2008), byla operována v pařížské nemocnici. Koncem září 2011 její agent José da Silva informoval, že Évora končí svou hudební kariéru kvůli závažným zdravotním potížím.  Dne 17. prosince 2011 ve věku 70 let Évora zemřela v "Hospital Baptista de Sousa" na São Vicente. Španělské noviny informovaly, že ještě 48 hodin před smrtí přijímala návštěvy ve svém domě, vždy otevřeném pro přátele a stále kouřila. V ulicích Mindela podle agentury AFP tisíce lidí prolévaly slzy a zpívaly sborově její písně. Pohřeb proběhl 20. prosince 2011. Rakev se zpěvaččinými ostatky doprovázela do budovy radnice třicetičlenná čestná stráž kapverdské armády. Byly vyhlášeny dva dny národního smutku. Oficiálního smutečního obřadu v areálu radnice se zúčastnili i nejvyšší političtí představitelé souostroví. Prezident Jorge Carlos Fonseca ji nazval „jedním z největších kulturních odkazů Kapverd“. Premiér Jose Maria Neves ji vzdal hold slovy: „neocenitelný příspěvek k velikosti našeho národa a naše chlouba“. Obřadu se účastnil i zpěvák Mário Lúcio Sousa, který byl zesnulé přítelem.  Évora měla jednoho syna a jednu dceru, každé dítě s jiným otcem, detaily z jejího života však nejsou známy.

Hudební styl morna.

Cesária Évora je nejznámější interpretkou hudebního stylu morna. Zpívá se kapverdskou kreolštinou a je doprovázen klarinetem, houslemi, kytarou a "cavaquinho" (nástroj původně z Portugalska, malá kytara). Kapverdy byly v době jejího dospívání portugalskou kolonií a měly rozsáhlou hudební scénu, která začínající zpěvačku inspirovala. Tradiční styl hudby morna a coleadeira jsou považovány za "národní blues", které se dědí z generace na generaci od předků, kteří žili v otroctví až do 18. století. Jméno morna je inspirováno anglickým slovesem truchlit. Bratranec jejího otce Francisco Xavier da Cruz, známý pod jménem "B. Leza", výrazně ovlivnil kapverdskou hudbu a v padesátých letech naučil umění morny známého zpěváka Bana i Évoru. Cruz skončil paralyzován na invalidním vozíku.

Évora v Praze.

Cesária Évora vystoupila 4. dubna 2005 v Praze ve velkém sále Lucerny se svou sedmičlennou skupinou. Vystupovala jako obvykle bosky. Jejím koncertem vyvrcholil druhý ročník přehlídky zpěvaček a kapel nazvaný "Mezinárodní víkend žen."

Písně ve filmu.

Goran Bregovic požádal Césarii Évoru, aby nahrála píseň "Ausencia sur la B.O." do filmu Emira Kusturici "Underground".

Diskografie.

Studiová alba  Kompilace a živá alba

Cesária Évora (27. srpna 1941, Mindelo, Kapverdy – 17. prosince 2011, Mindelo) byla kapverdská zpěvačka, přezdívaná "Bosonohá Diva", protože na jevišti vystupovala vždy bosá. Je považována za Královnu morny (The Queen of Morna).


Životopis.

Narodil se 9. prosince 1972 ve Frankfurtu v Německu. Vyrůstal ve městě Willits v Kalifornii se svým otcem a 2 sourozenci. Tré Cool je jeho přezdívka, kterou mu dal jeden jeho kamarád a znamená,"Hodně Cool" ́ ́ (très je francouzsky hodně). Od 12 let hrál v kapele The Lookouts. Kapelu vedl Laurence Livermore který vlastnil nahrávací společnost Lookout! Records. Když od Green Day v roce 1991 odešel bubeník Al Sobrante, sám Livermore jim Trého nabídl jako nového bubeníka a od té doby je členem Green Day. Má dvě děti Ramonu Wright a Frankita Wright.  V roce 1998, poté co Green Day vyhráli cenu "Moon Man" na MTV Music Awards Tré Cool vyšplhal Universal Globe, ale unikl bez trestu – právě naopak,byl odměněn potleskem a jásotem fanoušků.  Tré byl kdysi proslulý tím, že spaloval svou bicí soupravu přímo na jevišti po skončení každého představení na "Warning" tour. Také má tradici, že když v průběhu koncertu poškodí činely tak se jich na konci zbaví.

Osobní život.

V lednu 1995 se jeho přítelkyni Lisea Lyons narodila dcera Ramona. Lisea a Tré se vzali toho samého roku v březnu, ale zanedlouho se rozvedli. V květnu 2000 se Tré oženil s jeho novou přítelkyní Claudií Saurez a jejich syn Frankito se narodil o rok později. V roce 2003 se ale rozvedli a Tré se seznámil s Torry Castelano, která hraje na bicí ve skupině The Donnas. Tré se zasnoubil s přítelkyní Sara Rose v lednu 2014. 11.10.2014 se Sara a Tré vzali.

Zpěv a psaní textů.

Tré sám složil a napsal několik písní. Zpívá a hraje na kytaru píseň "Dominated Love Slave" (kde Billie Joe hraje na bicí) a "All by Myself" z alba Kerplunk! a Dookie. Napsal a nazpíval také "Rock and Roll Girlfriend" z "Homecoming" představenou v albu American Idiot. Dále také nazpíval a nahrál "DUI" ("Driving Under the Influence").V roce 2007 nahrál cover od Tay Zondaye "Chocolate Rain". Když to dal 1.8.2007 na YouTube, zmínilo se o tom několik tisků.

Tré Cool (* 9. prosince 1972), občanským jménem Frank Edwin Wright III. je bubeník americké punkrockové kapely Green Day, který v kapele nahradil bývalého bubeníka Al Sobrante. Původně hrál i se skupinami jako The Lookouts, Sreeching Weasles a Samiam.


Život.

Otec Alfreda Redla byl hlavní drážní inspektor ve Lvově. Po maturitě Alfred Redl vstoupil do vojenské školy (kadetky) v Brně-Králově Poli. Po absolvenci následoval Redlův rychlý postup, poněvadž disponoval vynikajícími organizačními vlastnostmi, byl výtečným vojákem a hovořil šesti jazyky. V roce 1900 byl jmenován zástupcem náčelníka Vyzvědačského úřadu – Kundschaftstelle (KS). Zde zaváděl některé nové metody potřebné pro odhalování cizích špionů např. používání otisků prstů, fotografické dokumentace o podezřelých a odposlechy. Od roku 1912 byl náčelníkem generálního štábu 8. sboru v Praze.  Ačkoli byl vynikajícím vojákem a v rakousko-uherské armádě ho čekala slibná budoucnost, konal od roku 1905 činnost, o které se jeho nadřízení nesměli dozvědět, tehdy se totiž Redl stal ruským špiónem. Rusové totiž odhalili jeho největší slabinu – homosexualitu. Kdyby vyšlo najevo, že je homosexuál, jeho kariéra by přišla vniveč a nenašel by žádné uplatnění, úctu apod. Rusům se navíc hodil Redlův postup na vyšší hodnosti. Redl nejprve Rusům předával jména rakousko-uherských agentů působících na území carského Ruska, šifrovací systémy, plány pevností a další nejrůznější projekty. V roce 1908 upozornil carskou říši na anexi Bosny a Hercegoviny, což vedlo ke spojenectví Ruska a Srbska. Navíc Rusům předával útočné plány Rakouska-Uherska zaměřené právě proti východnímu carství. Tím značně ovlivnil začátek 1. světové války. Později vyšlo najevo, že nebyl ve spojení jen s ruskou špionáží, ale pracoval i pro špionážní služby Francie a Itálie, navíc byl ve spojení s "Apisem", kterým byl srbský nacionalista Dragutin Dimitrijević, velitel teroristické organizace Černá ruka.  Velení rakousko-uherské armády tušilo, že nepřítel útočné plány Rakousko-Uherska zná. K odhalení Redla jim pomohla šťastná náhoda. Při kontrole dopisů objevili zásilky, ve kterých byly bez vysvětlení vyšší finanční obnosy. Obě byly adresovány jistému Nikonu Nicetasovi, háček byl v tom, že nikdo takového jména neexistoval. A tak policie nastražila na adresáta lest. U okénka, kde se vydávaly zprávy a dopisy, instalovali tlačítko, které mělo upozornit detektivy, že si někdo přišel vyzvednout zásilky účtované panu Nicetasovi. 24. května 1913 si opravdu někdo přišel vyzvednout tyto zásilky. Detektivové tohoto adresáta vystopovali až do hotelu Klomser, kde odhalili, že je to s největší pravděpodobností důstojník rakousko-uherské armády Alfred Redl. Po zjištění, že jeden z nejlepších důstojníků armády je zrádcem, se vedení vojsk rozhodlo, že nesmí být pošpiněna vojenská čest a že vše ututlají a Redla donutí k sebevraždě. Pozdě v noci téhož dne k Redlovu pokoji v hotelu Klomser dorazila čtveřice, plukovník Redl se jim nakonec přiznal ke zradě. Jeden člen kvarteta mu předal pistoli a všichni odešli. Dne 25. května 1913 našel ráno hotelový personál důstojníkovu mrtvolu.

V kultuře.

Životním příběhem Alfreda Redla se volně inspiroval britský dramatik John Osborne při psaní provokativní hry Můj vlastenec ("A Patriot for Me", 1965). Z té pak o dvě desetiletí později vycházel maďarský režisér István Szabó, který natočil koprodukční filmové konspirační drama "Plukovník Redl" (1985).

Alfred Viktor Redl (14. března 1864 Lvov – 25. května 1913 Vídeň) byl rakousko-uherský vysoce postavený důstojník a zároveň ruský špión.


Poloha.

Ostrov Axela Heiberga, rozlohou 32. největší ostrov na světě, je ostrovem Severního ledového oceánu. Leží v blízkosti Ellesmerova ostrova který je svou odvrácenou stranou ne příliš vzdálen od severozápadního pobřeží Grónska. Při bližší specifikaci polohy je zařazován do skupiny Sverdrupových ostrovů které jsou součásti souostroví Ostrovy královny Alžběty.  Je podlouhlého tvaru, orientován je severojižně. Jeho výměra je 43 178 km2, na délku měří 371 km a na šířku 246 km. Délka jeho pobřeží čítá okolo 2700 km a je zbrázděného asi 15 fjordy a 5 zálivy, většinou s ústím řek odvádějících vodu z tajících ledovců.

Situace.

Ostrov objevil a prozkoumal v roce 1900 námořník a polární výzkumník Otto Sverdrup. Povrch ostrova je převážně skalnatý a hornatý, poledníkovým směrem vedené pohoří princezny Margarety (Princess Margaret Mountain) dosahuje výšek přes 2000 m n. m.; nejvyšším bodem ostrova je hora Outlook Peak. Horský hřbet spadá strmě k západnímu břehu ostrova, východní část pohoří je naopak mírně svažitá s plošinami. Pohoří je pokryto ledovci a ledovcovými poli které zabírají zhruba třetinu plochy ostrova. Pod některými jsou hluboká jezera naplňována vodou z tajícího ledu. Klima je na ostrově tvrdé, v zimním období zde dosahují mrazy až – 40 °C, je to však jedno z nejsušších míst na celém vysokém severu.

Obyvatelstvo.

I když existují náznaky obydlení ostrova Inuity v dobách dávno minulých, v novodobých dějinách ostrov obydlen není.  V roce 1960 byla na ostrově založena, asi 8 km od pobřeží, (79°26' N a 90°46' W) sezónní výzkumná stanice McGill Arctic Research Station pro 8 až 12 vědců, kteří se zabývají převážně glaciologii, klimatologii, hydrologii, geologii, limnologii i mikrobiologii. Součásti stanice je i celoroční automatizována meteorologická stanice.

Rarity.

Na ostrově byly nalezeny zbytky zachovaného dřeva prapradávných stromů (pařezů a kořenů) které na ostrově rostly v období středního eocénu (před asi 45 milióny let). Stromy, podobné současné metasekvoji, byly vysoké až 30 m a měly v průměru okolo 1 m. Dřevo nebylo mineralizováno, ale studeným podnebím mumifikováno a teprve nedávno bylo vystaveno erozi.  Je zde unikátní vodní pramen Lost Hammer s tak slanou vodou (až 23 %), že nezamrzá ani v průběhu zimy a není přitom spojen se žádným sopečným zdrojem tepla. Ve vodě, bez volného kyslíku, ale prostoupené z podzemí vyvěrajícím metanem, žijí anaerobní organismy které metan neprodukují, ale naopak se jim živí.

Ostrov Axela Heiberga ( "Axel Heiberg Island", "Île Axel Heiberg") se nachází v nejmladším a největším teritoriu Kanady v Nunavutu, na severovýchodě Kanadského arktického souostroví, v nejsevernější oblasti Severní Ameriky.


Etymologie.

Do 19. století se oblast nazývala pouze Ivry. Jméno Ivry je galského původu, původně znělo "Eburiacum", z něj byly odvozeny varianty středověkého "Ivriacum" či "Ibriacum". V roce 1897 se začal používat dnes oficiální název Ivry-sur-Seine, který znamená Ivry nad Seinou.

Historie.

Nejstarší osídlení je doloženo archeologickými nálezy z blízkosti Seiny z doby před 4000 lety. V následujícím období osídlení Kelty bylo území osady dobýváno Římany. Roku 52 před naším letopočtem je dobyl oddíl Parisiů pod vedením velitele Camulogena. Po něm přitáhly oddíly Julia Caesara pod vedením Labiéna. Legenda spojuje christianizaci místa, stejně jako celého kraje, s galským poustevníkem a misionářem svatým Frambourgem (Fraimbaultem z Lassay). Žil v letech 500-570 a měl stát u založení první svatyně za panování královny Adelaidy. V 9.století získala toto území s vesnicí královská kapitula katedrály Notre-Dame v Paříži, která zde ve 12.-13. století zbudovala kamenný kostel sv. Petra a Pavla. Pozemky byly využívány zemědělsky, zejména k pěstování obilí. V 17.století zde vznikly rozsáhlé klenuté kamenné prostory podzemní sýpky, jež jsou ojedinělou památkou svého druhu (projekt nové výstavby z roku 2016 počítá s jejich zbořením). V téže době se zde začaly stavět venkovské rezidence pařížské šlechty.  V 19. století město získalo průmyslový charakter, pálily se zda keramické obkladačky na dekoraci fasád domů, dále zde byla čokoládovna, pivovar a řada menších provozů. V oblasti byla věznice, kde byl popraven například Jean-Marie Bastien-Thiry.

Doprava.

Po polovině 19. století spojila město s Paříží železnice. V současnosti tudy vede pařížské metro linky č. 7, jehož trasa má ve městě tři stanice a končí u radnice (Mairie d'Ivry). Dále městem prochází rychlodráha RER a příměstská autobusová doprava.

Náboženství.

Ve městě je rovnoměrně zastoupena křesťanská, židovská a islámská komunita.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Ivry-sur-Seine je francouzské město v departementu Val-de-Marne, v regionu Ile-de-France. Leží zhruba 5,3 km jihovýchodním směrem od centra Paříže. Má samostatnou správu, ale je součástí městské aglomerace "Grand Paris".


Popis.

Zlatice jsou opadavé keře se vstřícnými listy, dorůstající obvykle výšky okolo 1 až 3 metrů. Větévky jsou více či méně čtverhranné, většinou zelené, hnědozelené nebo nažloutlé a poseté výraznými lenticelami, uvnitř duté nebo vyplněné přehrádkovanou dření. Na větévkách jsou často přídatné pupeny. Listy jsou většinou jednoduché a celistvé, řidčeji trojdílné až trojčetné, řapíkaté, na okraji pilovité nebo i celokrajné. Zlatice kvetou na jaře před olistěním, v březnu až dubnu. Květy jsou oboupohlavné, žluté, čtyřčetné, stopkaté a vyrůstají po 1 až 3 v paždí listů. Koruna květů je žlutá s krátkou zvonkovitou korunní trubkou a 4 protáhlými cípy. Kalich je hluboce čtyřcípý a vytrvalý. Tyčinky jsou 2 a jsou přirostlé uvnitř korunní trubky. Semeník je srostlý ze 2 plodolistů a na vrcholu nese štíhlou čnělku zakončenou dvouramennou bliznou. V každém plodolistu je mnoho vajíček. Plodem je dvoupouzdrá lokulicidní tobolka obsahující křídlatá semena. V semenech není vyvinut endosperm.

Rozšíření.

Rod zlatice zahrnuje 11 nebo 12 druhů. Většina druhů je rozšířena ve východní Asii. Na Balkáně se jako jediný evropský zástupce tohoto rodu vyskytuje reliktní zlatice evropská ("Forsythia europaea").

Ekologické interakce.

Zlatice jsou opylovány hmyzem, křídlatá semena jsou roznášena větrem. Na listech zlatic se živí housenky některých druhů motýlů, např. lišaje šeříkového ("Sphinx ligustri"), bekyně zlatořitné ("Euproctis chrysorrhoea"), vzpřímenky šeříkové ("Caloptilia syringella") nebo osenice kopřivové ("Naenia typica"), z polokřídlých klopuška bramborová ("Lygocoris pabulinus"), mšice krušinová ("Aphis frangulae"), puklice "Parthenolecanium persicae", štítenky "Lepidosaphes ulmi" a "Quadraspidiotus ostreaeformis" aj.

Význam.

Zlatice jsou pěstovány jako okrasné keře, ceněné zejména pro jarní kvetení. V České republice je nejčastěji pěstována v různých kultivarech zlatice prostřední, dále zlatice převislá, zlatice zelená a zlatice vejčitá. Ve sbírkách botanických zahrad se lze setkat i s některými dalšími druhy, jako je zlatice Giraldova a zlatice japonská.  Zlatice náležejí v období dubna mezi včelařsky významné rostliny. Větévky zlatice jsou občas dávány do vázy a používány jako barborky, podobně jako větévky třešní nebo višní.

Zahradní kultivary.

Zlatice jsou zahradnicky cenné zejména pro jarní kvetení. Používají se jako solitéry do trávníkových ploch nebo do skupin. V kombinaci s jinými keři jsou vhodné také k lemování stromovitých skupin. Většina druhů a kultivarů má vzpřímené větve a dorůstá výšky kolem 2 až 3 metrů. Zlatice převislá a řada jejích kultivarů jsou mohutné keře s graciézně převislými větvemi a jsou vhodné zejména k výsadbě do svahů a teras a mohou se dokonce částečně vést jako pnoucí rostliny. Existují však i trpasličí kultivary zlatic dorůstající výšky sotva půl metru a použitelné jako půdní kryt. Je to např. "Forsythia viridissima" 'Bronxensis', "F. x intermedia" 'Mertensiana' nebo kříženec zlatice prostřední a zlatice japonské "F. hybr." 'Arnold Dwarf'. Většina druhů a kultivarů zlatic se hodí i k vytváření nižších až středně vysokých stříhaných živých plotů. Trpasličí kultivary lze vysazovat do skalek. Nejčasněji (v březnu) kvete zlatice Giraldova a zlatice vejčitá, následované zlaticí převislou (přelom března a dubna). V dubnu pak kvete zlatice prostřední, zlatice japonská a zlatice zelená a jejich kultivary.

Pěstování a množení.

Zlaticím nejvíce vyhovují lehké, hlinité, výživné půdy s dostatkem vláhy a snášejí i zásadité, vápenaté půdy, nejsou však na kvalitu půdy nijak náročné. Jsou to světlomilné dřeviny, vyžadující slunné nebo jen lehce přistíněné stanoviště. Na zastíněných stanovištích hůře kvetou. Nesvědčí jim příliš vlhké a podmáčené půdy ani přílišné sucho. Většina u nás pěstovaných druhů a jejich kultivarů je v běžné zimě plně odolná, výjimkou je pouze zlatice zelená a její kultivary, které by měly být vysazovány na teplé a chráněné stanoviště, vhodný je také zimní kryt chvojím nebo listím. Proti znečištění vzduchu jsou středně odolné, jsou však citlivější na zvýšený obsah ozonu.  Zlatice se vysazují bez kořenového balu v bezlistém stavu na podzim nebo v předjaří, případně z kontejneru kdykoliv během vegetace. Sazenice je vhodné při výsadbě silně seříznout. Dobře se ujímají. Květní poupata jsou u zlatic vyvinuta již na podzim, a to na jednoletých výhonech po celé délce letorostů. To je třeba brát v úvahu při jejich prořezávání. Nejvhodnější úpravou je každoroční prosvětlovací řez, při němž se odstraňují u země nejstarší výhony. Staré a nezmlazované keře málo kvetou. Jednorázový radikální řez není příliš vhodný, neboť keře metlovitě obrostou a mají tendenci se rozklesávat. Tvarované živé ploty se stříhají na jaře nebo začátkem léta, aby do zimy stihly vyzrát květuschopné přírůstky.  Zlatice se rozmnožují zejména řízkováním. Zelené řízky se odebírají od druhé poloviny května do července a ihned píchají na množárnu. Řežou se pouze vrcholky letorostů. Bujněji rostoucí druhy a kultivary mimo zlatice převislé je možno množit též dřevnatými řízky. Ty se odebírají z vyzrálých výhonů a včas na jaře píchají do lehké vlhké půdy. Zlatici převislou je možno snadno množit hřížením. Botanické druhy lze rozmnožovat také výsevem na jaře, nejlépe ve skleníku. Osivo si podrží klíčivost asi rok. Chorobami ani škůdci nejsou zlatice příliš napadány, silně však trpí okusem zvěří.

Odkazy.

Externí odkazy.

Zlatice ("Forsythia") je rod rostlin z čeledi olivovníkovité ("Oleaceae"). Někdy jsou zlatice nesprávně označované jako zlatý déšť. Zlatice jsou opadavé keře s jednoduchými nebo trojčetnými vstřícnými listy a žlutými čtyřčetnými květy, rozkvétajícími před rozvinutím listů. Většina druhů zlatic se vyskytuje ve východní Asii, výjimkou je reliktní zlatice evropská, pocházející z Balkánu. Zlatice jsou hojně pěstovány jako okrasné keře a některé druhy mají význam v medicíně.


Popis.

Netíky jsou drobné až středně velké, pozemní nebo litofytní kapradiny. Oddenek je krátký a vzpřímený nebo dlouze plazivý, pokrytý hnědými nebo černými, kopinatými plevinami. Cévní svazky jsou typu sifonostélé. Listy jsou stejnotvaré nebo jen lehce dvoutvárné. Dosahují velikosti 15 až 110 cm. Řapík je hnědočervený nebo černý, lesklý, tuhý, s 1 nebo 2 cévními svazky. Čepel listů je nejčastěji jednoduše až trojnásobně zpeřená nebo 1x až 3x vidličnatě dělená se znoženými větvemi, výjimečně jednoduchá, celistvá a ledvinovitá ("Adiantum reniforme"). Hlavní vřeteno listu i postranní žebra mají stejnou barvu jako řapík. Poslední segmenty listů jsou přisedlé či stopkaté, okrouhlé, podlouhlé, vějířovité nebo kosočtverečné, celistvé nebo laločnaté, celokrajné nebo na okraji pilovité. Žilnatina je tvořena volnými (pouze u několika tropických druhů se žilky spojují), jednoduchými nebo vidličnatě větvenými žilkami. výtrusné kupky se tvoří na okraji listů a jsou kryté ohrnutým listovým okrajem tvořícím falešnou ostěru. Výtrusnice jsou dlouze stopkaté, kulovité. Spory jsou žluté nebo žlutohnědé, čtyřstěnné, triletní.

Rozšíření.

Rod netík zahrnuje asi 200 druhů. Je rozšířen v tropech a subtropech celého světa, některé druhy přesahují do mírného pásu. Největší počet druhů roste v jihoamerických Andách. V tropické Americe roste více než polovina všech druhů. V Evropě roste jediný druh, netík Venušin vlas. Je rozšířen ve Středomoří a západní Evropě. V České republice se nevyskytuje.

Význam.

Netík znožený ("Adiantum pedatum") je oblíbená zahradní trvalka, vhodná pro zastíněná stanoviště. Pěstuje se v různých kultivarech. Řidčeji jsou pěstovány i jiné zahradní druhy, např. "Adiantum venustum" a "A. capillus-junonis". Jako pokojové rostliny se pěstují zejména netíky "Adiantum tenerum" a "A. raddianum". Netíky vyžadují vlhčí vzduch a nesnášejí přeschnutí kořenového balu, na které reagují shozením listů. Většina druhů se pěstuje v neutrální půdní směsi, některé vyžadují zásaditou půdu. Jsou to stínomilné rostliny, přímé oslunění snášejí pouze v časných ranních hodinách. Množí se úlomky oddenku, které se u zahradních druhů odebírají na podzim nebo na jaře a neměly by být příliš krátké. Většinu druhů je možné množit výtrusy, s výjimkou "A. venustum", jehož kultura ze spor se nedaří. Ve sklenících botanických zahrad se lze setkat s některými dalšími atraktivními druhy, jako je "Adiantum peruvianum" a "A. reniforme".

Netík ("Adiantum") je rod kapradin z čeledi křídelnicovité. Jsou to nevelké kapradiny většinou se zpeřeně složenými listy s tmavými, tuhými řapíky. Výtrusnice jsou kryté ohrnutými okraji listu. Rod zahrnuje asi 200 druhů a je rozšířen v tropech a subtropech celého světa. Některé druhy zasahují i do mírného pásu. Nejvíc druhů roste v tropické Americe. V Evropě roste jediný zástupce, netík Venušin vlas. V České republice se nevyskytuje. Některé druhy netíků jsou pěstovány jako zahradní, pokojové nebo skleníkové rostliny.


Zlatá Niké.

Před prvním mistrovstvím světa zakoupil tehdejší šéf FIFA Jules Rimet jako cenu pro vítěze sošku antické bohyně vítězství Níké držící nad hlavou osmibokou nádobu. Jejím autorem byl francouzský sochař Abel Lafleur, byla zhotovena z pozlaceného stříbra ryzosti 925/1000 (tzv. šterlinkové stříbro) a stála na podstavci z lapis lazuli, na který se připevňovaly zlaté destičky s názvy vítězných týmů. Byla vysoká 35 cm a vážila 3,8 kg. Po smrti Julese Rimeta v roce 1946 dostala trofej název „Rimetův pohár“. Trofej byla putovní, přičemž bylo stanoveno, že země, která vyhraje turnaj potřetí, si ji bude moci ponechat trvale. To se podařilo v roce 1970 Brazilcům, Zlatá Niké pak byla vystavena v sídle Brazilské fotbalové konfederace v Rio de Janeiro. Odtud byla 19. prosince 1983 neznámými pachateli odcizena. Nepodařilo se ji nikdy najít a předpokládá se, že ji zloději roztavili.

Nová trofej.

V roce 1971 vypsala FIFA soutěž na cenu, která měla nahradit Zlatou Niké. Z padesáti tří přihlášených návrhů zvítězil ten, s nímž přišel Ital Silvio Gazzaniga (1921–2016). Jeho socha symbolicky vyjadřila radost z vítězství, když zobrazila dvojici fotbalistů se vztyčenýma rukama, mezi nimiž spočívá zeměkoule.  Trofej byla zhotovena z osmnáctikarátového zlata a malachitu. Je dutá, váží 6,175 kg, z toho 5 kg tvoří zlato. Výška činí 36,8 cm. Na spodní straně jsou vyryta jména držitelů. Vyrobila ji milánská firma GDE Bertoni.  Na rozdíl od Zlaté Niké je pohár podle pravidel věčně putovní. Úřadující mistr světa jej má v držení tři roky po šampionátu. Pak se trofej vrací organizaci FIFA a šampion náhradou získává repliku z pozlaceného bronzu.  Od roku 1974 také dostávají všichni hráči vítězného týmu zlaté medaile. Prvním držitelem nové trofeje se v roce 1974 stalo Západní Německo.

Trofej pro vítěze mistrovství světa ve fotbale je artefakt, který předávají po finálovém zápase předseda FIFA a hlava hostitelské země kapitánovi vítězného týmu. Od roku 1930 se konalo dvacet světových šampionátů (ve čtyřletém intervalu), titul mistra světa získalo osm zemí.


Historie.

V roce 1084 Bruno Kolínský (kolem 1030–1101) a šest jeho společníků v pohoří Chartreuse, osamělé hornaté oblasti severně od Grenoblu, vybudovali poustevnu, podporovanou biskupem Hugem z Grenoblu (1053–1132). Skládala se z malých dřevěných domů seskupených kolem křížové chodby a kamenného kostela. Tato první kartouza se již nazývala "La Grande Chartreuse", "Velká kartouza". V roce 1132 byla Velká kartouza zničena lavinou kamení a znovu postavena asi dva kilometry jižně od původního umístění. Během svých dějin pak byla Velká kartouza celkem osmkrát zničena požárem a vždy poté obnovena.  Dnešní Velká kartouza pochází většinou ze 17. století, jednotlivé prvky jsou dochovány ještě ze 14. a 15. století. Další kartouzy se zakládaly po Evropě, první již v roce 1090 Brunem z Kolína v Kalábrii. Tato kartouza, klášter Santo Stefano del Bosco, je jednou ze tří stávajících kartouz v Itálii.  Když byla Velká kartouza francouzským státem v roce 1903 uzavřena a kartuziáni byli vyhnáni z Francie, byli přijati v kartuziánském klášteře Farneta v Itálii a v Kartouze sv. Huga v Anglii. Mniši se vrátili až roku 1940.

Současnost.

Dnes je Velká kartouza mateřským klášterem 23 kartuziánských klášterů, které existují po celém světě.  Kvůli povolání kartuziánů k osamělému životu se do Velké kartouzy neumožňuje přístup veřejnosti. Navštívit lze jen muzeum umístěné mimo konvent v přilehlé budově Correrie.  V roce 2005 byl ve Velké kartouze natočen film Philipa Gröninga "Velké ticho", ve kterém klášter poprvé umožnil filmové kameře pohled do každodenního života mnichů.  Likér Chartreuse vyráběný mnichy tohoto kláštera se vyváží do celého světa. V minulosti se příjmy z prodeje používaly na výstavbu nových kartouz, dotovaly se z nich výdaje klášterů bez vlastního příjmu a byly z nich financovány charitativní a náboženské projekty mimo kláštery.

Velká kartouza, francouzsky La Grande Chartreuse, je mateřský klášter kartuziánského řádu. Nachází se tři kilometry severozápadně od vesnice Saint-Pierre-de-Chartreuse ve francouzském departementu Isère.


Život.

Pocházel ze slovenské rodiny luteránských pastorů, vystudoval teologii a roku 1946 promoval na University of Chicago. Téhož roku se oženil s P. S. Buricovou a měli pak spolu tři děti. V letech 1949–1953 přednášel na univerzitě v Indianě, od roku 1953 v Chicagu a od roku 1962 na Yaleově univerzitě. V letech 1973–1978 byl děkanem historické fakulty, Roku 1998 konvertoval k Americké pravoslavné církvi a v dopise svému sboru vysvětlitl, že je to přirozené vyústění jeho celoživotní práce a zájmu o křesťanské tradice.

Dílo.

Pelikan se podílel na vydávání patristických spisů (Jan Chrysostomos, Aurelius Augustinus), spisů Erasma Rotterdamského, na novém překladu spisů Martina Luthera (55 svazků, 1955–1971) a byl redaktorem náboženské části Encyclopædia Britannica.  Jako historik se zabýval křesťanskou tradicí a kladl důraz na její souvislost. Jeho první kniha, "Od Luthera po Kierkegaarda", je věnována vývoji protestantismu a v letech 1971–1989 vydal monumentální pětisvazkové dílo "Křesťanská tradice. Dějiny a vývoj učení" – moderní protějšek k Dějinám dogmatu německého historika Adolfa Harnacka, který byl jeho vědeckým vzorem. Od Harnacka se však liší tím, že křesťanské učení ("lex credendi") vzniká podle něho z modlitby a bohoslužby ("lex orandi") a ne naopak. Tím je daleko bližší východní, pravoslavné tradici, které také připisuje mnohem větší význam. Zatímco Harnack vysvětluje vývoj učení hlavně filosofickými a politickými vlivy, Pelikan zdůrazňuje význam výkladu Bible. Věnoval se také posvátným knihám jiných náboženství – Koránu, Rgvédu a Dhammapadě. Jeho dílo je tak výrazně ekumenické a oceňují je nejen protestanti, ale také katolíci (například papež Benedikt XVI.) a pravoslavní. Druhý svazek jeho "Křesťanské tradice" je považován za nejobsáhlejší dějiny východního křesťanství.

Ocenění.

Jaroslav Pelikan získal více než 40 univerzitních ocenění a čestných doktorátů, byl členem a presidentem American Academy of Arts and Sciences, členem poradního sboru presidenta Clintona a roku 2004 obdržel společně s Paulem Ricoeurem Klugeho cenu za celoživotní dílo v humanitních vědách. Svůj podíl, půl milionu dolarů, věnoval pravoslavnému semináři sv. Vladimíra.

Jaroslav Pelikan (17. prosince 1923, Akron, Ohio − 13. května 2006, Hamden, Connecticut) byl americký teolog a historik, profesor Yaleovy univerzity, který se věnoval hlavně dějinám křesťanské tradice a křesťanských církví.


SILC vs IRC.

SILC oproti IRC umí:

Topologie SILC.

SILC síť se skládá z klientů, serverů a routerů. Klient se připojuje k SILC serveru; v případě, že je v SILC síti více serverů, nejsou, jak je tomu u IRC, všechny spojeny, ale spojují se právě pomocí zmíněných routerů.

Přezdívky (nicknames).

Zajímavostí SILC protokolu je možnost více stejných nicků. Díky správnému designu jsou známé "nickname collisions" nemožné.

Kanály.

Stejně jako např. u IRC nebo u Jabberu je u SILC možnost diskuse většího množství lidí na tzv. kanálech. Rozdíl mezi kanálem u IRC a SILC je, že SILC protokol nepožaduje # před jménem kanálu. Tedy #silc.cz a silc.cz budou dva odlišné kanály. Dále je u SILC možné mít permanentní kanály, které nezaniknou ani v případě, že je opustí poslední uživatel. To je dáno možností nastavit kanálu founder mode (+f).

Podepisování zpráv na kanál/uživateli pomocí veřejného klíče.

To je velmi vhodné. Např. protože SILC dovoluje použití stejných nicků, může být snadné nechat se zmást pravou identitou určitého uživatele. V případě používání podepsaných zpráv budeme jasně informováni, zdali je nám uživatel známý, či nikoliv. K ověřování podpisů potřebujeme samozřejmě veřejné klíče uživatelů.

Channel public key list.

Jedním ze zajímavých způsobů, jak omezit vstup na určitý kanál, je autorizace dle veřejných klíčů, tzv. channel public key mode. Do seznamu veřejných klíčů kanálu - channel public key list - jsou uloženy veřejné klíče uživatelů a pouze tito pak mohou na takový kanál vstoupit.

Private messages.

Nejparanoidnější formou online komunikace dvou uživatelů SILC jsou soukromé zprávy ochráněné soukromým klíčem - private message key. Ten je získán během peer-to-peer "vyjednávání" mezi uživateli, a tudíž pouze tito dva uživatelé mohou tyto zprávy dešifrovat. To je zásadní rozdíl od normálních soukromých zpráv, které jsou šifrovány pomocí "session key" a každý subjekt (server, router) na trase vždy zprávu zašifruje, dešifruje a předá dál.

File transfer.

Přenášet soubory v SILC je snadné. Peer-to-peer spojení je opět chráněno session key a jako přenosový protokol je použit SFTP. Je důležité si uvědomit, že se nejedná o žádné posílání souboru, ale o dání určitého souboru k dispozici pro stažení.

Závěr.

SILC díky svému designu funguje jako jakási spodní vrstva, přes její protokol mohou být přenášena jakákoliv data, např. streamové video. Nejedná se tedy jen o bezpečnější alternativu textového IRC.

SILC je název pro program a internetový protokol navržený pro konferenční služby v reálném čase pro velké množství uživatelů s maximální bezpečností. Topologie sítě SILC je až na výjimky totožná s IRC sítí. SILC zabezpečuje pomocí šifrování jak spojení mezi klientem a serverem či dvěma servery, tak i vlastní zprávy odesílané uživatelem jinému uživateli nebo na kanál. Během používání SILC není možné cokoliv poslat nezašifrované, vše je automaticky šifrováno.


Konstrukce.

Raketa R-7 je jedenapůlstupňová (dvoustupňová) raketa s paralelním uspořádáním stupňů. První stupeň (někdy označovaný jako nultý nebo vzletový stupeň) tvoří čtyři boční kuželovité bloky označované jako bloky B, V, G, a D (podle druhého až pátého písmene azbuky), umístěné do kříže kolem druhého stupně, označovaného jako blok A. Ve všech blocích jsou používány čtyřkomorové vysokotlaké kapalinové raketové motory s otevřeným cyklem, s dodávkou komponent pohonných látek do spalovacích komor turbočerpadlovými agregáty. Do sestavy motorů prvního stupně RD-107 (výrobní typové označení 8D74) patří vždy po dvou pomocných řídicích tryskách, používaných k udržování směrové stability rakety a k řízení směru jejího letu; motor druhého stupně RD-108 (8D75) má tyto řídicí trysky čtyři. Jako kapalné pohonné látky se používá v obou stupních kerosin T-1 jako palivo a podchlazený kapalný kyslík jako okysličovadlo. Trup druhého stupně se nad bodem horního upevnění bloků prvního stupně mírně rozšiřuje. Paralelní uspořádání Koroljov zvolil z důvodu dosažení co nejmenší délky sestavené rakety, přičemž maximální průměr i délka jednotlivých bloků byla omezena požadavky na možnost přepravy dílů z výrobního závodu na bojová stanoviště železnicí. Jednotlivý díl rakety naložený na vagonu se musel vejít do průjezdového profilu sovětských železnic. Další výhodou je možnost vyhnout se startování motorů druhého stupně za letu, což je jeden z možných okamžiků selhání.  Motory prvního i druhého stupně se zažehují pyropatronami ve všech 30 spalovacích komorách současně, a to přibližně 4 sekundy před vlastním vzletem rakety. Raketa je do okamžiku vzletu pomocí čtyřdílné rozklápěcí konstrukce zavěšena nad šachtou pro odklonění spalných plynů.  Řízení R-7 bylo kombinované, využívalo palubního inerciálního měřicího systému, kombinovaného s dálkovým ovládáním radiotechnickými prostředky.

Historie.

Raketu vyvinula konstrukční kancelář OKB-1 (Opytno-konstruktorskoje bjuro, Опытно-конструкторское бюро ОКБ-1) v městečku Podlipki (nyní Koroljov), Moskevská oblast, pod vedením hlavního konstruktéra S. P. Koroljova. Prototypové exempláře byly vyrobeny v tajném závodě č. 88 (nyní RKK Eněrgija) v Podlipkách; sériová výroba byla později předána do Státního leteckého výrobního závodu č. 1 (Государственный авиационный завод No 1, nyní CSKB-Progress, ЦСКБ-Прогресс) v městě Kujbyšev (nyní Samara). Raketové motory pro raketu R-7 vyvinula a vyrobila konstrukční kancelář OKB-456 (nyní NPO Energomaš) pod vedením hlavního konstruktéra, akademika V. P. Gluška a řídicí systémy pak vědecko-výzkumný ústav NII-885 (Научно-исследовательский институт No 885, НИИ-885) řízený N. A. Piljuginem. Raketa byla teoreticky schopná dopravit bojovou hlavici o hmotnosti kolem 3 tun na vzdálenost 8800 km, přičemž rozptyl od bodu zacílení neměl převyšovat 5 km. Ve výzbroji Sovětské armády byla v létech 1959 až 1960, i když nebyly dokončeny všechny letové zkoušky; v roce 1960 byla nahrazena vylepšenou verzí R-7A.  Konstrukční kancelář OKB-1 S. P. Koroljova zahájila práce na studiích mezikontinentální balistické rakety na základě rozhodnutí Rady ministrů SSSR ze dne 4. prosince 1950 v rámci projektu označovaného N-1. Po změnách zadání, způsobených požadavkem na vyšší nosnost této rakety, zadala Rada ministrů výnosem č. 956-4088 ze dne 20. května 1954 úkol OKB-1 vyvinout balistickou mezikontinentální raketu R-7. Projektové práce na ní byly ukončeny již 11. března 1955 a výrobní závod v Podlipkách přistoupil k výrobě prvních prototypů.  První letové exempláře byly dopraveny na Bajkonur v lednu 1957. Přípravy prvního startu se protahovaly a tak k němu došlo až 15. května 1957; skončil však havárií a trosky rakety se zřítily asi 400 km od místa startu. Po dalších neúspěších se první úspěšný vzlet rakety uskutečnil 21. srpna 1957, raketa ulétla 6 314 km a maketa hlavice se rozpadla nad cílovou oblastí Kura na Kamčatce.  Protože představitelé SSSR přislíbili vypuštění umělé družice v rámci tehdy probíhajícího Mezinárodního geofyzikálního roku a hrozilo nebezpečí, že USA vypustí svoji družici dříve než Sovětský svaz, připravil S. P. Koroljov jednoduchou družici kulového tvaru, označovanou jako PS ("prostějšíj sputnik", česky „nejjednodušší družice“) a jako nosnou raketu použil upravenou verzi balistické rakety R-7 s označením "8K71PS", později nazvanou "Sputnik". Úpravy spočívaly v odstranění těžké konstrukce pro upevnění bojové hlavice s termonukleární náloží a rádiového řídicího systému, což umožnilo raketě dosáhnout první kosmické rychlosti. Start dne 4. října 1957 se zdařil a na oběžnou dráhu se dostala první umělá družice Sputnik 1. Protože byla k dispozici pro případ havárie záložní raketa stejné modifikace, byla s její pomocí vypuštěna 3. listopadu 1957 druhá družice Sputnik 2.  Paralelně s tím probíhaly ověřovací zkoušky vojenské verze. Přestože nebyly dokončeny, rozhodlo ministerstvo obrany SSSR ji zavést do výzbroje. Formálně se tak stalo 9. února 1959. Pro potřeby raketových vojsk byly zřízeny dvě vypouštěcí rampy na Bajkonuru a čtyři na nové základě vybudované poblíž městečka Pleseck v Archangelské oblasti na severu evropské části Ruska. Tato základna byla uvedena do plné bojové pohotovosti v říjnu téhož roku.  V roce 1960 byl typ R-7 postupně stahován z výzbroje a nahrazován pokročilejší verzí R-7A s doletem až 12 000 km.

Další vývoj.

Na základě této rakety, respektive její vylepšené verze R-7A byly postupně vyvinuty další modifikace, které sloužily jako nosné rakety pro potřeby sovětské a později ruské a světové kosmonautiky:

R-7 () je výrobní typové označení první sovětské mezikontinentální balistické rakety, běžně známé pod přezdívkou "Semjorka" (, česky tedy sedmička). Vynesla 4. října 1957 na oběžnou dráhu první družici Země Sputnik 1.


Děj.

Děj předcházející symfonii.

Mladý hudebník s rozbolavělou duší, beznadějně zamilovaný, řeší bezvýchodnost své situace tím, že se otráví opiem. Nebere si však smrtelnou dávku, a proto pouze upadá do hlubokého spánku a zdá se mu děsivý sen, z něhož se nemůže probudit. Jeho city a vzpomínky se přetvářejí v hudební myšlenky a obrazy. Jeho nejmilejší dívka, kterou ve snu spatřuje, se stává v jeho snu melodií, respektive tzv. idée fixe, s níž se setkává a slyší ji všude a která nás provází celým dílem. Následuje hlavní příběh, který je v symfonii vyprávěn.

1. věta: Sny – vášně.

Mladý hudebník vzpomíná na svůj dřívější život, na svou duševní rovnováhu a spokojenost a na ty podrážděné vášně, na smutek dřív než spatřil tu, kterou miluje. A pak na velikou vášeň a nekonečnou lásku, horečné myšlenky, které se neustále vracejí k milované dívce.

2. věta: Na plese.

Hrdina svou lásku náhodně potkává na plese. Oproti předchozí větě (Largo. Allegro agitato e appassionato assai), která je relativně dlouhá a snivá, je hlavní melodie ve znamení valčíku (Allegro non troppo). Objevuje se tu střídavě idée fixe. Tato věta je napsána tak, aby vzbuzovala představu, jak se hrdina prodírá roztančeným parketem, v němž se mu jeho láska ztrácí (idée fixe).

3. věta: Na venkově.

Tato část začíná velmi lyricky. Jednoho letního večera, když je hlavní hrdina na venkově, uslyšel melodii, kterou hráli dva pastýři. Mladík je obklopen skladkými zvuky, poklidnými poli a lesy, které uklidňují jeho duši a vnášejí do ní klid a pohodu. Tu se náhle dívka znova objevuje, klid je rázem pryč. Celou jeho bytostí prostoupí láska. Obává se zlé předtuchy a táže se, zda je mu věrná. Jeden z pastýřů opět začíná hrát svoji naivní melodii, druhý mu však už neodpovídá. Slunce se sklání k obzoru, v dálce zahřmí hrom, nastane ticho, mladík zůstává v údolí osamocen.

4. věta: Pochod k popravišti.

Tato věta začíná temnými rytmickými akordy, vnitřní napětí vzrůstá. Hrdinovi se zdá, že svoji milovanou zabil a nyní je veden na popraviště. Hudba je rázná, energická, v pochodovém rytmu. Krátce před smrtí se hrdinovi zjevuje jeho láska, přervaná krutým a nelítostným osudem. Hudebně je vyjádřeno dopadnutí katovy sekery, následuje fanfára symbolizující vstup do pekla.

5. věta: Sabat čarodějnic.

Hrdina je na sabatu čarodějnic, obklopen strašidelnými stíny. Odněkud se ozývá šum, steny, výkřiky. Příjemná melodie (idée fixe) se ozve ještě jednou a pak ztrácí svůj půvab a křehkost a čím dál víc nabývá na zrůdnosti. To jeho milá přišla na sabbat. Vítá ji radostný křik. Připojuje se posléze k ďábelským orgiím. Náhle se ozvou pohřební zvony, parodie na chorál Dies irae a společně s ním tanec čarodějnic. Symfonie je zakončena bouřlivým finále.

Fantastická symfonie s (dnešním) podtitulem Epizoda ze života umělcova (op. 14) v originále "Symphonie fantastique, Épisode de la vie d’un artiste" je symfonické dílo francouzského skladatele Hectora Berlioze z roku 1830. Původní název zněl Epizoda ze života umělcova, fantastická symfonie v pěti částech, francouzsky Épisode de la vie d’un artiste, symphonie fantastique en cinq parties. Uvedení symfonie (která se svou formou blíží cyklu symfonických básní) je považováno za začátek novoromantismu. Je napsána v tónině c-moll, věnována byla caru Mikuláši I. Je to první programní symfonie vůbec.


Klasifikace.

Frýžština tvoří samostatnou skupinu indoevropské jazykové rodiny, která je nejblíže příbuzná starořečtině a staromakedonštině. Se starořečtinou ji spojují zejména tyto znaky: Hypotéza o blízkosti frýžštiny k thráčtině či arménštině naopak nenachází oporu v jazykovém materiálu.

Historie jazyka.

Podle Hérodotova tvrzení migrovali Frygové z Makedonie do Malé Asie přibližně v dobách Trojské války. Moderní badatelé rovněž hledají pravlast Frygů v jihovýchodní Evropě. Dříve převládal názor, že Frygové dorazili do Malé Asie již kolem 1200 př. n. l. a podíleli se na zničení Chetitské říše, nyní však badatelé inklinují spíše k posunutí jejich příchodu o dvě až tři století později. Největší územní expanze dosáhla Frýgie v 8. stol. př. n. l., kdy se začaly objevovat první nápisy psané frýžštinou. Nicméně již kolem roku 700 př. n. l. se fryžský stát zhroutil pod nájezdy Kimmerijců. Od té doby byli Frygové součástí jiných říší, ovládaných Lýdy, Peršany, Řeky a nakonec Římany.  Historie frýžštiny se rozděluje na dvě období – starofrýžštinu (8. – 5. stol. př. n. l.) a novofrýžštinu (1. – 3. stol. n. l.). V pramenech se frýžština naposledy zmiňuje v 5. století n. l., ale existují náznaky, že konečný zánik jazyka nastal až po arabské invazi v 7. stol. n. l. Ze starofryžského období se dochovalo okolo 400 nápisů, z nichž přibližně 250 bylo nalezeno v okolí hlavního města Gordia. Novofryžských nápisů bylo nalezeno kolem 120 a téměř výhradně představují epitafy, doprovázené kletbami vůči narušitelům či vykradačům hrobů. Dosud nejdelší nalezený nápis z Vezirhanu obsahuje téměř 90 slov. Fryžská slova jsou rovněž doložena formou glos ve starořeckých pramenech, zejména u Hésychia Alexandrijského, a jako výpůjčky v řeckojazyčných nápisech z Frýgie.  Ve starofryžském období se používala vlastní abeceda odvozená od řecké alfabety, obsahující archaické znaky digamma Ϝ a sampí Ͳ. Psalo se zprava doleva anebo střídavě zprava doleva a zleva doprava (bústrofédon), přičemž slova se oddělovala znakem sestávajícím z tří nebo čtyř teček. Nápisy ze starofryžského období byly nalezeny v historických oblastech západní Frýgie, Bithýnie, Galacie a Kappadokie. V novofryžském období vešla v užívání klasická řecká alfabeta a rozdělení na slova se nevyznačovalo. V důsledku makedonského záboru a vtrhnutí Galatů se oblast rozšíření frýžštiny významně snížila. Kromě toho se fryžská elita rychle helenizovala a frýžština se v posledních staletích své existence stala jazykem venkova.  Frýžština je doložena zlomkovitě z poměrně malého korpusu textů nápisného charakteru. Celkem je doloženo několik set fryžských slov; význam a etymologie mnoha z nich však zůstávají nejasné.

Fryžské glosy.

Význam mnoha fryžských slov se dochoval v řeckých pramenech v podobě glos, jejichž celkový počet se odhaduje okolo třiceti. Největší množství glos uvádí Hésychios Alexandrijský ve svém Slovníku, kde shromáždil cizí slova ze starších literárních a lexikografických děl. Mezi nejznámějšími glosami lze uvést např. "bekos" „chléb“, "brekun" „Fryg“, "brig" „svobodný“, "glúros" „zlato“, "zelkia" „zelenina“, "zemelos" „otrok“.  Platón v dialogu "Kratylos" poznamenal, že řecká slova "pýr" „oheň“, "hydór" „voda“, "kynes" „psi“ a mnohá další jsou podobná svým fryžským ekvivalentům. Klémés Alexiandrijský upřesnil, že se při orfických mystériích používalo slovo "bedu" „voda“ (← ide. "*wed-").  Stefanos Byzantský uvedl, že Zeus byl v Bithýnii znám jako "Tios".

Charakteristika.

Fonologie.

Pro frýžštinu lze rekonstruovat tyto souhlásky:  Vedou se spory o tom, zda frýžština podléhala hláskovému posunutí podobnému Grimmovu zákonu v pragermánštině, který zahrnoval ztrátu aspirace znělých aspirát ("*D" → "D"), ztrátu znělosti ("*D" → "T") a aspiraci neznělých konsonantů ("*T" → "T"). Vědci se shodují, že ztráta aspirace v jazyce proběhla a nová aspirace se neudála, diskutuje se však stále o ztrátě znělosti. Jako argumenty ve prospěch ztráty znělosti jsou uváděna tato slova: "Ti-" „boží jméno“ (řec. Ζεύς), "bekos" „chléb“ (← ide. "*bhĝos"), "kenos-" „pokolení“ (← ide. "*ĝenhos-"), "knaik-" „žena“ (← ide. "*gnehik-"), "lak-" „dát, věnovat“ (řec. λαβεῖν), "tetikmenos" „proklatý“ (← ide. "*dediḱmhno-") a "ti" (řec. διά). Ve prospěch neexistence této hláskové změny lze uvést slova "bagun" „dar“ (← ide. "*bagom"), či "podas" „nohy“ (řec. πόδας)..  Frýžština měla tyto samohlásky:  Praindoevropské "*ē" se ve frýžštině změnilo v "ā": např. "mātār" (← ide. "*méhtēr"), dat. "māterei" (← ide. "*méhtr-"); nové dlouhé "ē" vzniklo historicky z diftongu "*ei"..  Slabika "-on" na konci slova se změnila v "-un": např. "kakun" (řec. κακόν), "awtun" (řec. αὐτὸν).  Přízvuk byl volný a pohyblivý. Nepřízvučné samohlásky měly tendenci k redukci.

Morfologie.

Substantiva.

Ve frýžštině jsou doloženy 4 pády – nominativ, genitiv, dativ, akuzativ. Je možné, že jich bylo více, ale v nápisech se neobjevily anebo se jejich tvary nepodařilo spolehlivě identifikovat.

Zájmena.

Osobní zájmena se ve fryžských pramenech nedochovala. V nápisech se objevují ukazovací zájmena "tos", "*sos " (dat. "soi") vztažné "ios" a tázací "kos". Za sdílenou inovaci s řečtinou lze považovat vytýkací "awtos" (řec. αὐτός), zvratné "wenawtun" (řec. ἑαυτόν) a neurčité "panta" (řec. πάντα).

Slovesa.

Fryžská slovesa rozlišovala kategorie osoby, čísla (sg. a pl.), rodu (aktivum, mediopasivum), způsobu (indikativ, imperativ, konjunktiv) a času (prézens, aorist, imperfektum, perfektum a snad i futurum). Aorist se tvořil pomocí augmentu, což frýžštinu spojuje se starořečtinou, arménštinou a indo-íránskými jazyky.  Participium perfekta mediopasiva se tvořilo pomocí sufixu "-men-"; náslovný konsonant je v perfektu reduplikován.

Syntax.

Frýžština měla slovosled obvykle typu SOV (podmět, předmět, přísudek). Po prvním přízvučném slově věty mohl následovat řetězec enklitik (Wackernagelův zákon).

Příklady textů.

Starofryžské období.

Tento starofryžský nápis z 7. či 6. stol. př. n. l. se nachází nad římsou tzv. „Midovy hrobky“, monumentu vytesaného do 17 metrů vysoké skály zobrazujícího chrám s akrotériem, který byl zasvěcen bohyni Kybelé. Obsahem nápisu je zbudování památníku pro krále Mida vysokým chrámovým hodnostářem: Překlad: Ates, syn Arkia, velekněz (?), Midovi, vojevůdci a vládci, vystavěl.

Novofryžské období.

Typickým žánrem novofryžského období jsou epitafy provázené kletbou vůči narušiteli hrobu. Níže je uveden rekonstruovaný tvar jedné z kleteb, která byla složena snad původně v hexametru: Překlad: Kdokoli tomuto hrobu zlé učiní anebo náhrobku (?), mezi smrtelníky a bohy Diem proklet nechť bude.

Frýžština je mrtvý indoevropský jazyk, jímž hovořili starověcí Frygové, kteří v předhistorické době přesídlili z Balkánu do Malé Asie. Tvoří samostatnou skupinu v rámci indoevropské jazykové rodiny a nejblíže má k starořečtině. Je doložena od 8. stol. př. n. l. na nápisech psaných vlastní abecedou příbuznou archaické řecké alfabetě.


Konsolidovaná rozvaha.

Na základě §65 vyhlášky č. 500/2002 Sb. musí každá konsolidovaná rozvaha uvádět výši aktiv v ocenění sníženém o opravné položky a oprávky odděleně za běžné účetní období a minulé účetní období. Výše pasiv se v konsolidované účetní rozvaze uvádí ve členění za běžné účetní období a minulé účetní období.  Konsolidovaná rozvaha musí být nejméně ve členění zahrnujícím alespoň položky označené velkými písmeny latinské abecedy a římskými číslicemi a je dále doplněna o některé z následující položek:  - v aktivech:  o kladný konsolidační rozdíl,  o cenné papíry a podíly v ekvivalenci,  - v pasivech:  o záporný konsolidační rozdíl,  o menšinový vlastní kapitál,  o menšinový základní kapitál,  o menšinové kapitálové fondy,  o menšinové fondy ze zisku včetně nerozděleného zisku a neuhrazené ztráty minulých let,  o menšinový výsledek hospodaření běžného účetního období,  o konsolidační rezervní fond a  o podíl na výsledku hospodaření v ekvivalenci.  Při zveřejňování údajů v konsolidované účetní závěrce se však uvede pouze jedna souhrnná pasivní položka „Menšinový vlastní kapitál“ bez podrobnějšího členění.

Konsolidovaný výkaz zisku a ztráty.

Na základě §65 vyhlášky č. 500/2002 Sb. se v konsolidovaném výkazu zisku a ztrát musí uvést výše nákladů a výnosů odděleně za běžné účetní období a za minulé účetní období.  Je povinností, aby konsolidovaný výkaz zisků a ztrát zahrnoval nejméně položky označené velkými písmeny latinské abecedy a římskými číslicemi. Dále se výkaz doplní o některé z následujících položek:  - zúčtování kladného konsolidačního rozdílu v nákladových položkách,  - zúčtování záporného konsolidačního rozdílu ve výnosových položkách,  - menšinové podíly na výsledku hospodaření,  - podíl na výsledku hospodaření v ekvivalenci.

Konsolidační celek.

Od 1.1.2016 je v platnosti aktuální znění zákona o účetnictví, které vymezuje konsolidační celek jako seskupení jednotek, které obsahuje konsolidující a konsolidované účetní jednotky. Konsolidující je mateřská společnost (ovládající účetní jednotka, která je obchodní společností) a konsolidovanými jsou společnosti dceřiné (ovládané osoby kromě těch, v nichž je vykonáván společný vliv).  V souvislosti s tímto termínem uvádí zákon o účetnictví a prováděcí vyhláška č. 500/2002 Sb. termín skupina účetních jednotek související s velikostní kategorizací účetních jednotek.

Osvobození od konsolidace.

Zákon o účetnictví umožňuje nekonsolidovat takové jednotky, které jsou malými účetními jednotkami a zároveň nejsou účetní jednotkou veřejného zájmu. Konsolidující účetní jednotka je tedy osvobozena od povinnosti konsolidace, pokud konsolidující účetní jednotka ovládá pouze konsolidované účetní jednotky. Tyto konsolidované účetní jednotky musejí být jednotlivě i v úhrnu nevýznamné nebo mohou být z konsolidace vyloučeny z důvodů uvedených v zákoně.

Metody konsolidace.

Celý proces konsolidace probíhá ve čtyřech fázích (etapách).  V první fází je nutné vymezit potenciální konsolidační celek, který se skládá z mateřského podniku, dceřiných a přidružených podniků. Mateřský podnik - podnik, který drží v jiném podniku 20 a více % podíl na ZK Dceřiný podnik - podnik, ve kterém mateř. podnik uplatňuje přímo nebo nepřímo rozhodující vliv, tj. vlastní více než 50% akcií či podílů na ZK Přidružený podnik - podnik, ve kterém mateřský uplatňuje podstatný vliv, tj. drží min. 20% a max. 50% podílu na ZK.  Osvobozeny od povinnosti sestavovat konsolidovanou účetní závěrku jsou podniky, které účtují podle jiné osnovy a postupů účtování, vstupují do likvidace, konkurzu nebo vyrovnání, mají sídlo na území jiného státu a nedosáhly alespoň dvou ze tří stanovených kritérií (podle zákona o účetnictví):  Konsolidovaná účetní závěrka se sestavuje na podkladě účetních závěrek podniku mateřského, dceřiného a přidruženého za příslušné účetní období ke dni účetní závěrky mateřského podniku.  Potenciální konsolidační celek se po provedení všech úprav testuje, zda jsou splněny výše uvedené podmínky.  V druhé fází probíhá:  Třetí fáze je prováděcí, tj. nastává:  Čtvrtá fáze je závěrečná, tj. nastává:

Konsolidovaná účetní závěrka je účetní závěrka skupiny podniků, která slučuje stav majetku a závazků a dosažené hospodářské výsledky mateřského podniku s jeho podílovou účastí v ostatních podnicích, které kontroluje nebo v nichž má podstatný vliv (holding) nebo je ovládající osoba ve smyslu obchodního zákoníku tj. má podstatný nebo rozhodující vliv.


Původ.

Jejími rodiči byli ruský car Pavel I. a carevna Marie Fjodorovna, narozená jako princezna Sofie Dorota Württemberská; byla jejich osmým dítětem (šestou dcerou) a nejmladší sestrou cara Alexandra I.

Život v Nizozemsku.

Dne 21. února 1816 se Anna Pavlovna provdala za pozdějšího nizozemského krále Viléma II. Oranžsko-Nasavského. Z manželství vzešlo pět potomků:  Ani po svatbě se Anna nevzdala svého pravoslavného vyznání. Svatební obřad byl vykonán nejprve po pravoslavném způsobu, poté až po způsobu luteránském. Po svatbě strávili novomanželé jeden rok v Rusku a Anna měla poté problém si zvyknout na to, že oddělení společenských tříd bylo v její nové zemi daleko slabší než v Rusku.  Anna Pavlovna dostala věnem jeden milion (tehdejších) rublů, což byla velmi vysoká peněžní částka. To vzbudilo velkou pozornost. Její manželství bylo kvůli Vilémovým nevěrám bouřlivé. Nadto jí v roce 1829 v Bruselu, kde manželé tehdy bydleli, někdo ukradl skoro všechny šperky (nakonec byla velká část nalezena), z čehož podezírala manžela, protože byl v té době v dluzích a stýkal se s podle jejího názoru pochybnými lidmi. Konflikty jitřily také nevěry jejího manžela. Pár pak žil odděleně až do roku 1843.  Na nizozemský trůn nastoupila spolu se svým manželem po abdikaci svého tchána Viléma I. (7. října 1840). Jako královna Anna nebyla u veřejnosti příliš populární. Naučila se sice mluvit nizozemsky lépe než její manžel, který často mluvil francouzsky, ale dodržovala přísnou etiketu a od veřejnosti si udržovala odstup. Její manžel zemřel v roce 1849 a Anna se poté stáhla z dvorského života.

Veřejné pocty.

Na její počest je pojmenováno místo Anna Paulowna v provincii Severním Holandsku (Noordholland). V centrální části Haagu ("Zeeheldenkwartier") je po královně Anně Pavlovně pojmenováno jedno z nejživějších náměstí "Anna Paulownaplein" s restauracemi a kavárnami. Nadto je zde také ulice "Anna Paulownastraat", která ono náměstí protíná.  Německý botanik Philipp Franz von Siebold po královně pojmenoval rostlinný druh paulovnií (mj. strom Paulovnie plstnatá, nizozemsky "Anna Paulownaboom").

Anna Romanovna-Holstein-Gottorp, též "Anna Pavlovna (Ruská)", rusky "Анна Павловна", nizozemsky a v zemích mluvících německy "Anna Paulowna" ( Sankt Petěrburk – 1. března 1865, Haag) byla rodem ruská velkokněžna a královna nizozemská v letech 1840 až 1849.


Popis.

Pavlovnie plstnatá je rychle rostoucí opadavý strom se širokou korunou, dorůstající výšky kolem 20 metrů. Kmen je rovný, dobře viditelný až do horní části koruny. Větve v dolní a střední části koruny jsou převážně vodorovné, v horní části směřují nahoru. Kůra je celkem hladká, barva od šedé do hnědošedé. Listy jsou velmi rozměrné (15–30 cm), oválné až srdčité, shora matové, temně zelené a sametové, pokryté krátkými chloupky, zespodu šedé, plstnaté. Květy jsou velké, náprstkovitě zvonkovité, vně světle fialovomodré, uvnitř se žlutými proužky. V Evropě kvete v květnu, a to ještě před olistěním. Plody jsou tobolky o délce do 4 cm a šířce 1,5–2 cm, zpočátku zelené, poněkud lepkavé, s dozráváním dřevnatí a mění barvu na šedohnědou; obsahují množství drobných semen.  Pavlovnie je velmi odolná rostlina. Dokáže přežít i požár, neboť její kořeny jsou schopny regenerace a vyhnat nové větve. Je odolná k znečištění a není citlivá k půdním typům. Proto se řadí mezi tzv. pionýrské rostliny. Obohacuje půdu dusíkem a zabraňuje svými kořeny erozi. Nesnáší stín jiných stromů, daří se jí, pokud je převyšuje.

Původ a rozšíření.

Strom pochází z jihovýchodní části Číny. Již dlouho je však vysazován v teplejších částech Evropy jako ozdobný parkový strom.  Lehká a hebká semena byla od 19. století běžně užívána čínskými exportéry porcelánu jako obalový materiál, a to do objevu polystyrénové ambaláže. Bedny byly často netěsné nebo se během tranzitu poškodily a semena se rozptýlila podél přepravní trasy. To spolu se semeny záměrně použitými k vypěstování ozdobných stromů umožnilo rozšíření pavlovnie jako agresivního plevelného stromu v oblastech s příznivými podmínkami, především v Japonsku a na východě USA.

Význam.

Jako velmi atraktivní rychlerostoucí strom s velkými listy a nádhernými květy je využíván především jako ozdobná rostlina. V oblasti svého původu však má využití mnohem mnohostrannější.  Dřevo pavlovnie je velice lehké, pevné a má výborné rezonanční vlastnosti, proto se v Asii používá na výrobu hudebních nástrojů – např. japonské koto nebo korejská citera ("kayagum"). Nejlepší resonanční dřevo pavlovnie plstnaté je z regionu Lankao, v provincii Che-nan v Číně, blízko pouště se suchým klimatem ideálním pro tyto stromy. V Číně a Japonsku je řezbářství ze dřeva "císařského stromu" významným uměleckým řemeslem. Vzhledem ke svým vlastnostem (rychlý nárůst masy, lehkost sušení) může sloužit rovněž k energetickému využití a k produkci biomasy.  Uhlíkem z větvičky pavlovnie si gejši zvýrazňovaly oční linie a obočí.

Zajímavost.

V Číně je starým zvykem zasadit "císařský strom" při narození děvčátka; rychle rostoucí strom roste spolu s ní a když je pak děvče zralé ke vdavkám, strom se porazí a vyrobí se z něj předměty do její výbavy.

Pojmenování.

Německý botanik Philipp Franz von Siebold pojmenoval tento druh paulovnií po nizozemské královně Anně Pavlovně (nizozemsky "Paulownaboom").

Pavlovnie plstnatá ("Paulownia tomentosa"), česky též paulovnie plstnatá, je strom z čeledi pavlovniovité ("Paulowniaceae"). Je známa též jako čínský císařský strom. Je to dřevina s jednoduchými velkými řapíkatými listy a nápadnými modrofialovými zvonkovitými květy. Pochází z jihovýchodní Číny. V České republice je pěstována jako okrasný strom.


Historie letu.

Amundsen s Ellsworthem chtěli zopakovat pokus o přelet severního pólu. Pokoušeli se o to neúspěšně v roce 1925 pomocí hydroplánů Dornier Wal. Navrhli proto Nobilemu odkoupení jedné z jeho vzducholodí. Vzducholoď N1 byla poté přejmenována na Norge (Norsko).  Nobile se svou posádkou vyrazili vzducholodí z Říma 29. března 1926 a doletěli po etapách přes Pulham, Oslo, Leningrad a Vadsø do Ny-Ålesundu (King's Bay) na Špicberkách. Tam přistoupil Amundsen a Ellsworth a společně odstartovali 11. května 1926 na sever. Pólu dosáhli 12. května v 1:30 po půlnoci. I přes problémy s namrzající mlhou dorazila vzducholoď po celkem 36 hodinách na dohled Ajašky. Pro nepříznivé počasí se nepodařilo doletět do původně plánovaného Nome, ale nouzově přistála u osady Teller. Vzducholoď Norge celkem strávila na cestách 171 hodin a urazila 12 480 kilometrů.

Výsledky výpravy.

Výprava především prokázala, že na severu není pevnina, ale jen moře. Do té doby nebyla existence jednoho či druhého prokázána. Byly také vyvráceny některé hypotézy o speciálních elektrických vlastnostech atmosféry v okolí pólu.  Posádka vzducholodi Norge byla první, kdo prokazatelně dosáhl severního pólu. Předchozí výpravy (Frederick Cook 1908, Robert Peary 1909 a Richard Byrd 1926 – letěl k pólu letadlem jen několik dnů před Norge) nemají dosažení pólu dostatečně prokázáno.  Zajímavostí je, že ve vzducholodi byl umístěn přístroj pro měření vodivosti vzduchu, dodaný českým fyzikem Františkem Běhounkem. Ten se zúčastnil pozemní části výpravy na Špicberkách. Těsně před odletem dokonce byly v jeho přístroji nahrazovány ocelové součástky duralovými kvůli úspoře hmotnosti. Za letu je pak obsluhoval švédský fyzik a meteroolog Finn Malmgren. Výsledky společných měření vyšly knižně v Paříži jako jediný vědecký výsledek expedice. O rok později dostal proto Běhounek pozvání k osobní účasti na další výpravě ve vzducholodi Italia, která se uskutečnila na jaře roku 1928.  Ve Vadsø a Ny-Ålesundu jsou jako technická památka dochovány kotevní stožáry, jichž Norge při své cestě použila.

Vzducholoď N1, známější pod druhým jménem Norge, byl první stroj (letadlo), který při cestě z Evropy do Ameriky roku 1926 přeletěl přes severní pól. Průkopnické výpravy se zúčastnila šestnáctičlenná mezinárodní posádka. Velitelem expedice byl norský polárník Roald Amundsen, technickou stránku letu zajišťovala italská posádka pod vedením leteckého konstruktéra plukovníka Umberta Nobileho a letu se zúčastnil i jeden z hlavních sponzorů výpravy, Američan Lincoln Ellsworth.


Život a působení.

Vystudoval teologii v Paříži, byl vysvěcen na kněze a učil na jedné z kolejí pařížské Sorbonny. Naučil se také řecky a v letech 1491 a 1499 navštívil Padovu a Pavii, střediska humanistické vzdělanosti v severní Itálii. Podílel se na novém textově kritickém vydání spisů řeckého filosofa Aristotela, které také komentoval.  Nejpozději roku 1505 se vrátil do Paříže a stal se členem kroužku humanistů, k němuž patřil i učenec Guillaume Budé a Guillaume Briçonnet, opat kláštera Saint-Germain-des-Prés, tehdy za branami Paříže. Lefèvre v jeho klášteře žil a pomáhal opatovi reformovat klášterní život. Když byl Briçonnet roku 1521 jmenován biskupem v Meaux u Paříže, stal se Lefèvre jeho generálním vikářem. Zároveň vydával jednotlivé části Nového zákona, které překládal z latiny a komentoval. Sledoval tím dobovou myšlenku reformace, že každý křesťan by si měl v bibli sám číst a vykládat si ji. Jeho vydání Nového zákona z roku 1523 Sorbonna odmítla a odsoudila.  Roku 1525 upadl král František I., Briçonnetův ochránce, do italského zajetí, takže se biskup a s ním i Lefèvre museli uchýlit do Štrasburku, centra německého humanismu. Když se o rok později král vrátil do Francie, mohl se vrátit i Lefèvre, který se stal knihovníkem královské knihovny v Blois. Roku 1527 přijal pozvání královy sestry Markéty, královny navarské, a působil jako kněz u jejího dvora v Néracu. Když roku 1530 vyšel jeho francouzský překlad celé bible, odsoudil jej pařížský parlament.

Význam.

Lefèvre se s katolickou církví výslovně nerozešel, jeho překlad ale neměl ve Francii zdaleka takový úspěch a význam jako téměř současný Lutherův překlad v Německu. Možná také proto, že překládal z latinské Vulgaty a Jan Kalvín a francouzští reformátoři dali přednost méně zdařilému překladu Pierre-Roberta Olivétana (1535), který vycházel z původních jazyků. Trvalým výsledkem však zůstalo, že Lefèvre jako první zavedl do biblického textu dělení na verše, jak bylo obvyklé u antických autorů.

Jacques Lefèvre d'Étaples ["žak lefévr detapl"], latinsky Faber Stapulensis (1450 nebo 1455, Étaples (Pikardie) - 1536, Nérac) byl francouzský kněz, teolog a humanista, autor prvního úplného překladu bible do francouzštiny (1525-1530).


Historický kontext.

Pro lva nebyla oblast Východní Asie jeho typickým prostředím k volnému výskytu, právě proto se stal pro staré Číňany také mýtickým zvířetem. Na území Číny, se dostal z Persie a byl chován pouze v císařských zahradách jako dar od ambasadorů ze Západní Asie.  Jeho postavení postupně vzrůstalo hlavně s příchodem buddhismu, u něhož je lev považován za posvátného. Říká se, že právě do podoby lva se Buddha jednou reinkarnoval. Někdy je zobrazován, jak Buddhovi přináší květy. Také buddhistická božstva jsou vyobrazována v situaci, kdy jezdí na lvím hřbetu.

Symbol lva v umění.

Lev sice dostal v čínském folkloru určitý prostor, ale jeho podoba je ve výtvarném umění vyobrazena ne moc reálně v porovnání s jeho skutečným vzezřením. Častokrát připomíná spíše Pekingského palácového psa neboli pekinéze. Vždy ovšem platí to, že ho vyobrazí jako impozantního, s mohutným tělem, velkýma očima a výrazem, z něhož jde strach.  Oproti tygrovi není v lidovém umění tak často zobrazován. Na obrázcích a vystřihovánkách ho můžeme většinou spatřit při hře s perlou, či míčem. To bývá spojováno s mytologií, dva lvi, kteří si hrají s perlou například mají představovat boj o perlu moci. Obecně je symbol lva spojován s ohněm, energií, udatností, vznešeností a moudrostí. Právě jako symbol moudrosti se podoba lva vyšívala na dvorní róby vojenských hodnostářů druhého stupně. V čínské výslovnosti se také podobá výslovnosti slovu mistr, i to může být důvod, proč se mnoho mudrců vyobrazuje společně s tímto zvířetem.  V architektuře čínských staveb lze vidět stát lvy z kamene, bronzu, železa, či pozlacené formě před vstupy do důležitých budov, nebo domů bohatých. To z toho důvodu, že má symbolizovat ochranu a štěstí, Číňané věří i v to, že může napomoci zahnat zlé duchy od svého obydlí. Samce v tomto případě lze rozlišit podle toho, že pod svou tlapou ukrývá kouli. Názory na tuto symboliku se liší, někteří zastávají názor, že se jedná o mládě ve vejci, jiní, že je to velká perla. Na levé straně od samce pak stojí samice s mládětem pod její pravou tlapou. Ta odkazuje na smyslnost, mateřskost.  Podoba kamenných soch lvů se výrazně odlišuje v závislosti na tom, za jaké dynastie a na jakém místě byly postaveny. Sochy z dynastie Chan a Tchang působí silně a neohroženě, trochu hubeněji za dynastie Jüan. Lvi z doby Ming a Čching vypadají více umírněně a jemně. Na severu Číny byl vytesáván mnohem jednodušeji oproti jihu, kde lze zpozorovat více detailů.

Lev jako součást festivalů.

Vzhledem k pozitivní symbolice lva, zejména co se týče štěstí a bohatství, bývá součástí nejrůznějších festivalů a oslav. Jeho podobizna se objevuje například při oslavách Čínského nové roku, zejména na Lampionovém festivalu, který probíhá v poslední den oslav. Pro takové události je pak specifický takzvaný lví tanec. Lví tanec je předváděn za pomocí dvou osob, jež se společně obléknou do mohutného kostýmu lva. Jeden z dvojice představuje hlavu a přední část těla zvířete, druhý pak představuje zadní část. Za doprovodu zvuků bubnů, gongů a cimbálů imitují nejrůznější pohyby. Tato tradice, jež se odehrává nejen v Číně, ale i v Čínských čtvrtích po celém světě, má při oslavách Čínského nové roku přinést úspěch v nadcházejícím roce. Přestože vzhled kostýmů se od sebe navzájem liší a existuje mnoho variant, typ tance lze opět rozdělit v závislosti na tom, zda se jedná o severní, či jižní část pevniny. Na jihu tanec připomíná autentičtější chování zvířete, což může působit komickým dojmem. Nechybí natřásání těla, škrábání, či olizování kožichu. Sever naopak využívá prvky bojových umění, kostýmy jsou výrazně mohutnější a méně zdobené pro lepší možnost pohybu.

Lev (tradiční čínština: 獅子, zjednodušená čínština: 狮子, pīnyīn: shīzi, standardní česká transkripce čínštiny: š'- c') je kočkovitá šelma známá pro svou vznešenost a sílu. Proto i v Číně našel své místo jako symbol ochrany, štěstí a majestátnosti.


Život.

Jeho otec příšel do Vídně jako dělník z Čech. Hans od šesti let hrál na housle a od sedmi let na klavír. V šestnácti letech mu zemřel otec. V roce 1918 vstoupil do nově vytvořené Komunistické strany Rakouska (KPÖ). V letech 1918–1919 navštěvoval kompoziční semináře Arnolda Schönberga na Schwarzwaldschule ve Vídni, se zaměřením na kontrapunkt a harmonii a soukromé lekce u Schoenbergova žáka Albana Berga V roce 1920 začal studovat na Vídeňské hudební akademii. Jeho učitelem byl Franz Schmidt. V roce 1922 musel však studia finančních důvodů ukončit a dále se vzdělával jako samouk.  Aby se uživil jako nezávislý skladatel, hrál na klavír v barech a v kinech a komponoval pod pseudonymem „Hanns Elin“ populární a taneční hudbu. Od roku 1934 (počínaje svým "2. smyčcovým kvartetem op. 13") komponoval pouze dvanáctitónovou technikou. V roce 1956 zkomponoval skladbu "Three Blue Sketches" op. 25 v níž spojuje spojuje dodekafonii a jazz.  V roce 1958 se stal pedagogem na Vysoké škole hudební ve Vídni a v roce 1965 byl na této škole jmenován profesorem. Z mnoha jeho studentů vynikli zejména Petr Kotík, Gunnar Sønstevold, Walter Szmolyan, Igor Štuhec, Erich Urbanner, Bojidar Dimov a Heinz Karl Gruber.  Zemřel ve Vídni 27. ledna 1969 a byl pohřben na vídeňském Ústředním hřbitově Zentralfriedhof.

Dílo.

Jeho tvorba zahrnuje: šest symfonií, 2 smyčcové kvartety, suity, písně, komorních skladby, ale také skladby lehčích žánrů a filmovou hudbu. Kromě toho jako součást svého pedagogického působení napsal i několik teoretických spisů, především z oblasti dodekafonie.

Hanns Jelinek, pseudonymy Hanns Elin, H. J. Hirsch, Jakob Fidelbogen (5. prosince 1901 Vídeň – 27. ledna 1969 tamtéž) byl rakouský hudební skladatel a pedagog.


Původ.

Marie Anna Viktorie byla nejstarší dcerou kurfiřta Ferdinanda Marii Bavorského a jeho manželky princezny Jindřišky Adély Marie Savojské. Jejími prarodiči z matčiny strany byli savojský vévoda Viktor Amadeus I. a Kristina Bourbonská, druhá dcera krále Jindřicha IV. Francouzského a Marie Medicejské. Manžel Marie Anny Viktorie, Velký dauphin Ludvík, byl tedy bratrancem její matky.

Život.

Narodila se v Mnichově, hlavním městě bavorského kurfiřství. V roce 1668, když jí bylo osm let, ji zasnoubili s francouzským dauphinem Ludvíkem, synem krále Ludvíka XIV. Začala se vzdělávat tak, aby byla pro tuto roli připravena. Kromě své rodné němčiny se naučila mluvit francouzsky, italsky a latinsky. Na úlohu dauphinky Francie se těšila. Marie Anna měla velmi blízko ke své matce, která zemřela roku 1676. Jejími sourozenci byli Violanta Bavorská, budoucí manželka Ferdinanda Medicejského, a budoucí bavorský kurfiřt Maxmilián II. Emanuel.  Ke sňatku v zastoupení došlo v Mnichově dne 28. ledna 1680. Pár se poprvé setkal 7. března 1680 v Châlons-en-Champagne. Marie Anna byla první francouzskou dauphine od roku 1558, kdy jí byla skotská královna Marie Stuartovna jako manželka pozdějšího krále Františka II.  Po svatbě Marii náležel titul „její královská výsost“ ("son altesse royale") a oslovení "Madame la Dauphine".  Když poprvé přijela do Francie, udělala u dvora dobrý dojem svou znalostí francouzštiny. Když vstoupila do Štrasburku, dostalo se jí přivítání v němčině, ona však přerušila pozdrav tím, že řekla "„Pánové, já mluvím francouzsky!“" Nebyla však ideálem krásy té doby, a tak se o ní říkalo, že je „hrozně ošklivá“. Jiní tvrdili, že i když není krásná, přesto má své osobní kouzlo.  Jakmile se Marie Anna Viktorie provdala, stala se druhou nejdůležitější ženou u dvora, hned po své tchyni, královně Marii Tereze Habsburské. Když královna v roce 1683 zemřela, stala se Marie Anna formálně první dámou u dvora a dostala komnaty budoucí královny. Král Ludvík XIV. očekával, že Marie Anna bude plnit funkci první dámy, ale její špatné zdraví jí to znemožňovalo. Král byl však vůči ní zcela bez soucitu a obviňoval ji z falešné hypochondrie.  Její manžel měl milenky, a tak Marie Anna žila osamoceně ve svých komnatách, kde se svými přáteli mluvila německy, tedy jazykem, kterému její choť nemohl rozumět. Její blízkou přítelkyní byla svým původem rovněž Němka Alžběta Šarlota Falcká, manželka králova mladšího bratra Filipa I. Orleánského. U dvora, kde byla krása tak důležitá, trpěla Marie Anna depresemi z toho, že nebyla krásná. Zemřela v roce 1690. Pitva ukázala velké množství vnitřních poruch, což prokázalo pravdivost jejích stížností na špatné zdraví.  Marie Anna Viktorie byla pohřbena v bazilice Saint-Denis. Byla předkem prince Henriho d'Orléans (* 1933), pařížského hraběte a pretendenta francouzského trůnu, Juana Carlose I., španělského krále, Alberta II. Belgického, Jindřicha I., lucemburského velkovévody a Viktora Emanuela Savojského, pretendenta italského trůnu.

Marie Anna Viktorie Bavorská, (28. listopad 1660 Mnichov - 20. duben 1690) byla francouzská dauphinka a manželka Velkého dauphina Ludvíka, syna a dědice krále Ludvíka XIV. Byla známá jako "la dauphine Marie Anne Victoire" nebo "la Grande Dauphine". Marie byla „patetická“ postava u francouzského dvora, izolovaná a nedoceněná přes svou velkou inteligenci. Dvořané ji vnímali jako nudnou, neatraktivní a neduživou.


Důsledky zablokování trubice.

Nejčastější poruchou rychloměrného systému bývá zablokování Pitotovy trubice. K tomu může běžně dojít při letu v námraze, proto bývají Pitotovy trubice většiny letadel vyhřívané. K zablokování však může dojít i hmyzem, špínou nebo zapomenutou ochrannou záslepkou. Pro pilota je v takové chvíli důležité si uvědomit, co se stane s jeho rychloměrem. Pitot-statický systém může mít různá konstrukční řešení, ale v principu vždy přivádí k přístroji dva rozdílné tlaky: celkový a statický. Přístroj pak určí dynamický tlak jako rozdíl celkového a statického a na základě toho indikuje rychlost letu, která je přímo úměrná dynamickému tlaku. Protože sonda celkového tlaku je otevřená směrem dopředu, dostává se při průletu mrakem nebo srážkami do systému i vlhkost. Aby se tato vlhkost mohla dostat z vedení celkového tlaku zase ven a nehrozilo tak zamrznutí systému, bývá na spodní straně kolena Pitotovy trubice malý drenážní otvor. Tento drenážní otvor je zároveň klíčem k chování rychloměru v případě zablokování sondy celkového tlaku. Pokud totiž dojde k zamrznutí nebo jinému zablokování otvoru Pitotovy trubice, bude vedení celkového tlaku odvětráno pouze drenážním otvorem a zůstane v něm pouze statický tlak. Protože na obou vstupech do rychloměru je nyní statický tlak, rychloměr ukazuje nulu. Když tedy rychloměr za letu z ničeho nic klesne na nulu, je to obvykle důsledkem zamrznutí nebo ucpání otvoru Pitotovy trubice. Pilot tak má jasný signál, že údaj rychloměru je nespolehlivý.  Složitější situace nastane, když je zablokovaný i drenážní otvor. K tomu dochází jen velmi ojediněle a spíš na zemi než ve vzduchu. Problém ale je, že na to pilot může přijít pouze při důkladné předletové prohlídce, protože za letu není tento problém zjevný. Máme-li tedy ucpaný drenážní otvor a za letu nám pak zamrzne vstupní otvor Pitotovy trubice, zůstane vedení celkového tlaku neprodyšně uzavřené s takovým vnitřním tlakem, jaký Pitotova trubice snímala v okamžiku, kdy zamrzla. Rychloměr tedy neklesne na nulu, ale zůstane na stejné hodnotě, bez ohledu na rychlost letu! Pilot tak může mít pocit že je vše v pořádku, protože nevidí na rychloměru žádnou změnu, jeho skutečná rychlost však může být úplně jiná a lehce může dojít k překročení jak maximální, tak i minimální rychlosti, s možnými katastrofickými následky. Toto nebezpečí je ještě umocněno v případě, kdy letadlo se zamrznutou Pitotovou trubicí stoupá nebo klesá. Protože vstup statického tlaku bývá mnohem odolnější proti vzniku námrazy, obvykle zůstane volný. Když se tedy mění výška letu, mění se i tlak ve statické části systému, zatímco tlak v zamrzlé dynamické části systému se nemění. Z rychloměru se tak stává de facto výškoměr. Pilot tak při stoupání vidí na rychloměru zvyšující se rychlost, což chce kompenzovat přitažením, až uvede letoun do pádu. Pokud k tomu dojde v nekoordinované zatáčce, může se velmi lehko ocitnout ve vývrtce. Naopak pilot při klesání se zamrzlou Pitotovou trubicí a ucpaným drenážním otvorem vidí na rychloměru klesající rychlost, což chce kompenzovat potlačením, v jehož důsledku může překročit maximální rychlost letadla s následnou destrukcí.  Zablokování Pitotových trubic a jím způsobené narušení funkce měření rychlosti je spojováno s několika velkými nehodami letadel, viz např. Let Aeroperú 603 a let Air France 447.

Pitotova trubice je měřicí přístroj, který umožňuje měřit rychlost proudění média jeho převedením na tlak. Vynalezl ji počátkem 18. století Henri Pitot. Největší význam má používání její vylepšené varianty jako rychloměru u letadel, ale i měření rychlosti průtoku v průmyslových aplikacích.


Život.

Geoffroy byl nejstarším synem hraběte Fulka V. z Anjou a Ermengardy z Maine, dědičky Eliáše I. z Maine. 17. června 1128 se v Le Mans jako třináctiletý oženil s o jedenáct let starší Matyldou, dcerou a jedinou dědičkou anglického krále Jindřicha I. a jeho první manželky Matyldy Skotské. Matylda Anglická byla od roku 1125 vdovou, z předchozího manželství s císařem Jindřichem V. se žádný potomek nenarodil. Sňatek s mladičkým Geoffroyem přinesl vytoužený mír Anglie a Anjou, manželství ovšem patrně příliš šťastné nebylo. Svůj podíl na tom měl velký věkový rozdíl a zřejmě i Matyldina povaha (tvrdohlavost, panovačnost a spíš mužské vystupování). I přesto manželé zplodili tři syny. První se narodil roku 1133 a po dědovi z matčiny strany dostal jméno Jindřich. Kromě manželských dětí je doloženo též několik Geoffroyových levobočků.  Matylda po otcově smrti roku 1135 začala válčit se svým bratrancem Štěpánem z Blois o anglickou korunu. Geoffroy měl zájem především o získání normandského vévodství a anglickou válku nikdy nepodporoval. Vojenskými taženími v letech 1141-1144 donutil kapitulovat město Rouen a získal vytoužený vévodský stolec. Celý život však musel potírat vzpoury na svém území a dokonce věznil mladšího bratra Eliáše. Roku 1150 přijal nejstaršího syna Jindřicha jako spoluvládce, již o rok později, v necelých čtyřiceti letech, ovšem náhle zemřel. Byl pohřben v katedrále v Le Mans.

Dědictví Anjouovců.

Geoffroyův syn Jindřich se roku 1152 oženil s bývalou manželkou francouzského krále Ludvíka VII. Eleonorou Akvitánskou, která byla o 10 let starší než on. V Anglii nadále zuřila vleklá občanská válka mezi příznivci Jindřichovy matky Matyldy a Štěpána z Blois. Té přinesla konec až Jindřichova odvaha přeplavit se přes kanál a bez ohledu na povstání na jeho francouzských državách se se Štěpánem utkat v boji. Jistou roli hrála také smrt Štěpánova syna Eustacha IV. z Boulogne. Smlouva z Wallingfordu z prosince roku 1153 rozhodla o budoucí změně na anglickém trůnu. Díky nepopiratelnému Matyldinu nároku měl po Štěpánově smrti nastoupit na trůn její prvorozený syn Jindřich. Ten se roku 1154 stal jako Jindřich II. prvním anglickým králem z dynastie Plantagenetů. Jeho potomci po něm zdědili kromě rozsáhlé říše také prchlivost, kterou se vykazoval již jeho otec Geoffroy a která byla typická pro rod Anjouovců.

Geoffroy V. z Anjou zvaný Sličný ( "Geoffroy V d'Anjou" či také "Geoffroy le Bel"; 24. srpna 1113 – 7. září 1151 Château-du-Loir) byl hrabětem z Maine, z Anjou, z Touraine a v letech 1144–1151 normandský vévoda. Přízvisko Platangenet dostal údajně podle rostliny z rodu kručinek, která zdobila jeho helmici.Během svého života získal vzdělání a četl antické autory v originále.


Popis.

Street punk vzniknl začátkem 80. let 20. století, kdy se u některých vyznavačů punku objevil názor, že se punk stává čím dál komerčnějším (punkové kapely přecházejí pod velké nahrávací společnosti) a jeho posluchači čím dál častěji pochází spíše ze středních vrstev. Vznik této formy městského punku pracující třídy je také úzce spjatý s Oi! a tudíž mezi sympatizanty patřili kromě punkerů také někteří skinheadi. Jelikož často street punk s Oi! splýval, můžeme za předchůdce považovat kapely jako Sham 69, Cockney Rejects, nebo Angelic Upstairs. Street punk se od skinheadů začal oddělovat ve chvíli, kdy řada z nich adoptovala ultrapravicové hodnoty.  Velký vliv na definování a rozvoj tohoto stylu měly některé britské kapely, které na začátku 80. let vyznávaly rychlejší a agresivnější přístup k punkové hudbě. Tato forma punku se někdy nazývá UK 82 podle stejnojmenné nahrávky jedné z nich - The Exploited. Street punk je o něco rychlejší než Oi! Hlavní důraz je kladen na jednoduchost, přímost a vysoké tempo které, někdy až téměř monotónně, udávají bicí. Skladby zřídkakdy délkou přesahují 3 minuty. Pro street punk jsou typické „chorály“ či společné vykřikování hesel. V textech se objevují všechna témata obvyklá v punku (politika, nihilismus, kritika policie a státní moci, atd.). Vyznavači tohoto stylu se rádi vymezují vůči ostatním, především komerčním žánrům jako je pop punk či emo.

Móda.

Velmi důležitou složkou street punku je i vzhled jeho vyznavačů, který má být co nejnápadnější a co nejvíce pobuřovat. Nosí se kožené či džínové bundy a kalhoty ozdobené cvočky, svíracími špendlíky, hroty, nášivkami kapel, atp. Mezi doplňky patří obité stahováky a opasky, řetězy, těžké boty (např. kanady), obojky, atd. Mezi typické účesy patří různobarevná číra a hroty (v angličtině "spikes" či "liberty spikes"), popř. jejich kombinace (např. číro tvořené hroty). Ženská móda je téměř identická s tou mužskou (výraz rovnoprávnosti), přesto má navíc některé prvky jako např. síťové punčocháče, odhalené spodní prádlo, či krátké různě zdobené sukně. Běžnou součástí vizáže street punkerů jsou také ozdoby těla jako je piercing, tetování a u žen výrazné líčení.  Důraz na módní složku street punku je v rámci hnutí velmi problematický a často se stává terčem kritiky. Vyznavači jiných stylů jako je např. hardcore punk tento důraz přímo odmítají s tím, že v punku jde o to co děláte a říkáte spíš než o to jak u toho vypadáte. Další stranou mince je otázka pozérství. Původní přístup „udělej si sám“ byl často nahrazen nákupem oblečení ve specializovaných obchodech. Někteří lidé hlásící se k street punku za svou vizáž utrácejí nemalé částky a tím vlastně zpochybňují celou myšlenku „punku pracující třídy“. Existuje i řada kapel využívajících tuto image ačkoliv se hudebně řadí spíše k pop punku (např. Time Again, Left Alone, The Rabble atd.)

Street punk nebo také streetpunk je hudební žánr vycházející z punk rocku. Jedná se v podstatě o pozdější pouliční formu punku, která vychází z prostředí dělnické třídy.


Životopis.

Mládí.

Wilhelm Miklas se narodil jako syn poštovního úředníka v dolnorakouské Kremži. Jeho děd z otcovy strany pocházel z jihočeských Černětic. Po studiu na gymnáziu v Seitenstettenu studoval historii a geografii na univerzitě ve Vídni. Poté se stal středoškolským učitelem a vyučoval v Terstu, Prostějově a Hornu, V letech 1905 až 1922 byl ředitelem gymnázia v Hornu.

Politická kariéra.

Politicky aktivní byl již za Rakouska-Uherska, v roce 1905 se stal členem Křesťansko-sociální strany. Ve volbách do Říšské rady roku 1907 se stal poslancem Říšské rady (celostátní parlament), kam byl zvolen za okrsek Dolní Rakousy 59. Usedl do poslanecké frakce Křesťansko-sociální sjednocení. Opětovně byl zvolen za týž obvod i ve volbách do Říšské rady roku 1911 a ve vídeňském parlamentu setrval do zániku monarchie.  Jeho politická kariéra ovšem vyvrcholila až za první rakouské republiky. Po pádu monarchie byl v letech 1918 až 1919 členem Provizorního národního shromáždění a v letech 1919 až 1920 Ústavodárného národního shromáždění. V roce 1920 byl poprvé zvolen do Národní rady Rakouska, od roku 1923 do roku 1928 byl jejím předsedou.  Dne 10. prosince 1928 byl zvolen rakouským prezidentem a tuto pozici zastával po deset let. Za tuto dobu se pod ním vystřídali předsedové vlád Ignaz Seipel, Ernst Streeruwitz, Johann Schober, Karl Vaugoin, Otto Ender, Karl Buresch, Engelbert Dollfuss, Kurt Schuschnigg a Arthur Seyß-Inquart. Ve funkci tak zažil éru demokratické parlamentní vlády, následné období austrofašismu a v závěru i převzetí moci nacisty.  Miklas byl mezi rakouskými nacisty velmi nepopulární, protože odmítl udělit milost vrahům kancléře Engelberta Dollfusse po neúspěšném puči v roce 1934. Dne 11. března 1938 odmítl Miklas návrh Hermanna Göringa, aby byl Arthur Seyß-Inquart jmenován kancléřem. Oproti tomu nacisté nelenili, a protože byli dobře organizováni, podařilo se jim během hodiny obsadit velké části Vídně, včetně ministerstva vnitřních záležitostí, které kontrolovalo policii. Nakonec Miklas kapituloval a jmenoval Seyß-Inquarta kancléřem.  Po anšlusu byl zbaven funkce, uvržen do domácího vězení a opustil politickou sféru. Během druhé světové války ani po ní již nebyl politicky aktivní. V lednu 1948 byl vyslýchán v rámci následných norimberských procesů, konkrétně pak během tzv. ministerského procesu. Zemřel 20. března 1956 ve Vídni.

Wilhelm Theresia Miklas (15. října 1872 Kremže – 20. března 1956 Vídeň) byl rakouský křesťansko-sociální politik, v letech 1928–1938 třetí prezident Rakouska.


Historie.

80. léta.

Mötley Crüe vznikla v roce 1981 v Los Angeles, potom co byl baskytarista Nikki Sixx vyhozen ze skupiny London, ve které začínal spolu s Lizzie Grey v roce 1979. Ještě předtím ho Blackie Lawless vyhodil ze své skupiny Sister. London byla také i první skupina kytaristů Guns N' Roses Izzyho a Slashe, stejně jako bubeníka skupiny Cinderella Freda Couryho.  Bubeník Tommy Lee byl zase ve skupině nazvané Suite 19 s kytaristou/zpěvákem Gregem Leonem, který krátce na to nahradil Randyho Rhoadse ve skupině Quiet Riot. Nikki a Tommy se rozhodli hrát spolu, ale Leon jejich návrh odmítl.  Nikki a Tommy se setkali s kytaristou Mickem Marsem (v té době vystupoval ještě pod svým jménem – Bob Alan Deal), ke kterému se dostali přes inzerát v L.A. novinách, kde stálo: "Hlučný, drsný, agresivní kytarista je volný". Když ho poprvé potkali, tak Nikki okamžitě poznamenal: "Nemůžu tomu uvěřit! To je další chlapík jako my!" Micky si rychle připravil věci a zahrál úvodní riff k písní Stick to Your Guns.  Byl to Mick, který přišel s názvem skupiny. Kým ve své bývalé kapele White Horse jeden ze členů vešel a nazval skupinu "a motley looking crew" (tj. nesourodě vypadající parta). Mick si název zapsal na papír i s originálním hláskovaním Mottley Crew. Název tedy přijali, když se Micky přidal k Nikkimu a Tommymu v roce 1981. Avšak o této skupině se vede mnoho diskusí, když navrhovala název Christmas. Podle Nikkiho to byl jeho nápad, myslel si že také povědomé a populární slovo v názvu by přitáhlo fanoušky.  Tommy a Vince Neil se znali už od střední školy, kterou navštěvovali ve West Covina. Předtím vystupovali v různých "garážových" kapelách. Mick navrhl, aby Neila najali potom, co viděl jeho vystoupení se skupinou Rock Candy ve Starwoodu.  Vince nejprve odmítl, když ho pozvali na konkurz. Potom, jako by to osud chtěl, se Rock Candy rozpadli, Vince po telefonátu od Tommyho přijal pozvání na konkurz.  Krátce na to potkali svého prvního manažéra Allana Coffmana. Coffmanův švagr Robert "Stick" Crouch byl jeden ze členu co zajišťovali aparaturu pro skupinu a Coffman vlastnil společnost na uzavírání smluv Grass Valley, plánoval investovat nějaké peníze v zábavním odvětví. Jejich první vydaný singl se nazýval "Stick to Your Guns/Toast of the Town", který vydala pod nahrávací společností Leathür Records, která měla uzavřenou propagační a distribuční dohodu s Greenworld Distribution v Torrance. V listopadu 1981 vydali debutový album Too Fast for Love a prodalo se 20 000 kopií. Coffman a jeho společník Eric Greif připravili turné po Kanadě, zatímco využívají úspěch kapely na klubové scéně v L.A., aby se dohodli s několika nahrávacími společnostmi. Nakonec v roce 1982 podepsali smlouvu s Elektra Records. Na naléhání Elektry bylo album nanovo nahráno producentem Royem Thomasem Bakerem a znova vyšlo 20. srpna 1982. Kanadské turné způsobilo toužebný efekt zatímco národní titulky v novinách zaplnily zprávy o zatknutí skupiny na letišti v Edmontonu za pokus o vstup do země zfetovaní a policie přišla též na koncert kvůli údajné bombě na jevišti, tento podvod připravil Greif.  V roce 1983 se změnil management, Doug Thaler a Doc McGhee vyměnili Coffmana. McGhee je známý jako manažér skupiny KISS, který připravil jejich návrat v roce 1996. Greif následně všechny zažaloval na nejvyšším soudu v L.A., soud se táhl několik let a shodou okolností se manažérem znova stal London, manažer původní Nikkovy skupiny. Coffman byl obžalován investory, kterým předtím prodal akciový kapitál ve skupině. Coffman poté vyhlásil bankrot zatímco dům aspoň třikrát předtím založil, aby překryl výdavky skupiny.  Po odehrání na US Festivalu skupina dobyla Ameriku. Víc však byli známý za své „vyvádění v zákulisí“, šokující oblečení, vysokými podpatky, velké množství makeupu, nekonečné alkoholové a drogové prohřešky než za svou hudbu. Jejich mix metalu a glam rocku vyprodukoval několik masově prodávaných alb během 80. let včetně Shout at the Devil (15. října, 1983), Theatre of Pain (13. července, 1985) a Girls, Girls, Girls (13. července, 1987).  Skupina měla také potyčky se zákonem a problémy v osobním životě. V roce 1984 Vince zdemoloval své auto na cestě do obchodu s alkoholem. Byla to čelní havárie a jeho spolujezdec Nicholas "Razzle" Dingley, bubeník skupiny Hanoi Rocks, se zabil. Vince byl obviněn z neúmyslného zabití a odsouzen na 30 dní ve vězení (Strávil jen 18 dní). V roce 1987 se Nikki téměř smrtelně předávkoval heroinem. Odvezli ho do nemocnice, cestou ho však vyhlásili právně za mrtvého, ale jeden medik odmítl dále nepokračovat v oživovaní a dvě injekce adrenalinu do srdce ho oživili. Těch pár minut "na druhé straně" ho inspirovaly k napsání písně "Kickstart My Heart", která se umístila na 18. místě v žebříčku Mainstream U.S. chart a nacházela se na albu Dr. Feelgood. Jejich způsob života téměř rozbil skupinu dokud Doug Thaler a Doc McGhee nezasáhli, odmítli evropské turné a všechny členy poslali na rehabilitaci s výjimkou Micka, který už se z toho dostal.  Po "očistění" se Mötley Crüe dostali na vrchol vydáním pátého alba Dr. Feelgood v září roku 1989. V říjnu toho roku se stal jejich jediným albem, které se umístilo na první příčce a svou pozici si udrželo 109 týdnů.  Doc McGhee byl ve stejném roce vyhozen po nedodržení několika slibů v souvislosti s Mírovým hudebním festivalem v Moskvě.

90. léta.

Svoje šesté album Decade Of Decadence vydali 14. října 1991. Album bylo jen jakási „pozornost“ pro fanoušky, zatímco pracovali na úplně odlišném novém albu. Avšak Vince byl v roce 1992 vyhozen, což samozřejmě způsobilo pokles skupiny v komerčních úspěších. V roce 1994 vydávají album Mötley Crüe s novým zpěvákem Johnem Corabim (bývalý člen skupin Angora a The Scream), které se umístilo v top 10. Doug Thaler byl manažérem až do roku 1994, dokud se skupina nerozpadla potom co jejich album nenaplnilo komerční očekávání.  Kapela se znova spojila v roce 1997, když jejich současný manažér Allen Kovac a Neilův manažér Bert Stein dohodli setkání mezi Vincem, Tommym a Nikkim. Po usmíření vydali album Generation Swine, které sice debutovalo na 4. příčce a i napříč vystoupení skupiny na American Music Awards tak album utrpělo komerční neúspěch, který částečně zapříčinilo vydavatelství Elektra Records nedostatkem podpory. Skupina krátce na to opustila Elektru a založila si vlastní vydavatelství Mötley Records.  V 90. letech byli Mötley Records pravděpodobně známější díky ženám, se kterými se oženili tři členové z kapely. Nikki a Tommy se oženili s bývalými slečnami Playboye a hvězdami seriálu Pobrežní hlídka. Tommy si vzal Pamelu Anderson a Nikki Donnu D'Errico. Vince, aby nezůstal pozadu, se oženil s Heidi Mark. Obě manželství Nikkiho i Tommyho skončily rozvodem, když Donna D'Errico požádala o rozvod na začátku roku 2006.  Skupinu také zastihlo mnoho tragédií. V roce 1994 Vince utrpěl asi nejhorší ránu, když jeho dcera Skylar Neil zemřela na rakovinu. Vince spolu se svou bývalou manželkou Sharisou Ruddellovou (striptérka a zápasnice v bahně) krátce na to zažalovali společnost Rocketdyne za ukládaní chemického odpadu způsobující rakovinu v blízkosti jejich někdejšího domu v Simi Valley. Na druhé straně si Tommy odseděl šest měsíců ve vězení kvůli znásilnění své tehdejší manželky Pamely Anderson.  V roce 1998 po vypršení smlouvy s Elektra Records zabezpečilo kapele úplnou kontrolu nad svou budoucností. Obsahovalo to také vlastnictví všech verzí původních alb. V roce 1999 skupina znova vydala všechny alba pod názvem "Crücial Crüe". Limitovaná edice obsahovala i dema a nevydané písně.  V tomto roce Tommy odchází, aby se věnoval sólové kariéře, což znova vystupňovalo napětí mezi ním a Vincem. Nahradil ho Randy Castillo, který hrál na několika albech Ozzyho Osbourna. Avšak Randy zemřel na rakovinu 26. března 2002. Předtím nevyměňovali žádnou náhradu což vyústilo do přestávky v roce 2001 po jejich turné na podporu nedávno vydaného alba New Tattoo. Album se v žebříčku umístilo na 41. místě a prodalo se z něj méně než 150 000 kopií. Bubeníčka Samantha Maloney s nimi vystupovala během turné, což se ukázalo jako zlý nápad, protože spolu prožili menší aférku a jeho tehdejší manželka Donna to zjistila. Je známá během spolupráce s Courtney Love ve skupině Hole, kde v roce 1998 nahradila původní bubeníčku Patty Scheme. Samantha se poté vydala na turné s Love na podporu alba "America's Sweetheart". Mötley Crüe vydali po vystoupení v Salt Lake City DVD "Lewd, Crüed & Tattooed".

2004–2007.

Během následujících šesti let hrál Nikki ve skupinách 58 a Brides of Destruction, když Tommy vytvořil kapelu Methods of Mayhem a vystupoval jako sólový umělec. Vince pokračoval v turné také jako sólový umělec, většinou hrával písně Mötley Crüe. Mick, který má těžkosti se zády kvůli chorobě zvané ankylozující spondylitida, se v roce 2001 odebral do ústraní.  V tomto roce vydávají svou autobiografii "The Dirt", která se umístila v první desítce nejlépe se prodávajících knih na seznamu New York Times. Kniha také přitáhla novou generaci fanoušků. Stala sa posvátnou „biblí“ pro rockery na celém světě a připravuje se její filmová podoba, když o ní projevili zájem Paramount a MTV. V roce 2004 vyšla kniha "Tommyland", na které Tommy spolupracoval.  Anglický pořadatel Mags Revell se pokoušel znova spojit členy Mötley Crüe. Začal s reklamou, která v podstatě ukázala jak hodně fanoušci chtějí, aby se skupina zase spojila. Po několika setkáních s managementem, v září 2004 Nikki vyhlásil, že se s Vincem vrátili do studia a začali pracovat na novém materiálu. V prosince 2004 všichni čtyři původní členové ohlásili turné, které začalo 14. února 2005 v San Juan, Portoriko. Poslední album skupiny Red, White & Crüe vyšlo v únoru 2005 a obsahuje nejoblíbenější písně kapely a navíc tři novinky (If I Die Tomorrow, Sick Love Song a novou verzi písně od The Rolling Stones Street Fighting Man). Vznikla menší polemika, když se tvrdilo, že Tommy ani Mick na albu nevystupovali, ale zastoupili je bubeník skupiny Vandals Josh Freese a bývalý člen Beautiful Creatures, kytarista DJ Ashba. Avšak dokument televize VH1 poté ukázal, že Tommy Lee opravdu hrál některé z těch písní. Album vydané v Japonsku obsahovalo bonus, píseň I'm a Liar (and That's the Truth). Red, White & Crüe se umístilo v žebříčku na šestém místě a stalo se platinovým.  Turné překvapilo, stalo se jedním z největších turné v roce 2005, vydělalo 33 mil. dolarů a stalo se 8. nejúspěšnějším toho roku. Skupina musela přidat další šňůru koncertů, aby splnila požadavky fanoušků. Vystupovali na takových pódiích jako KROQ Weenie Roast a Live 8, 25. října vydali DVD Carnival of Sins z koncertu v Grand Rapids, Michigan. Spolu se skupinou Motörhead vystoupili 10. prosince v Perthu, Austrálie, kde zahráli píseň Anarchy in the U.K., první singl od Sex Pistols.  Nikkiho dlouho očekávaná kniha "The Heroin Diaries" by měla vyjít v roce 2006. 26. ledna 2006 byla oceněná hvězdou na Hollywoodském chodníku slávy při příležitosti 25. výročí skupiny. V roce 2006 by mělo vyjít jejich nové album, jehož producentem bude Bob Rock. 19. června 2006 se na stránce Motley.com objevila zpráva, že se skupina vydá na americké turné se skupinou Aerosmith. Turné začne 14. září v Holmdel, New Jersey.

2008- Reunion.

Členové se po The Final Tour necházeli vůbec a to až do roku 2018. Tehdy začaly práce na snímku The Dirt. Snímek ale oslovil novou generaci fanoušků a začala obrobvská internetová petice za návrat Mötley Crüe. Dne 19.listopadu kapela potvrdila již plnohodnotný reunion a potvrdili rovněž turné pro rok 2020 s Poison a Def Leppard.

Odkaz skupiny.

Mötley Crüe byli často označovaní za protagonisty "hair metalu" a porovnávaní s takovými skupinami jako Warrant, Poison, Whitesnake a Faster Pussycat. Ale ve skutečnosti se jejich hudba víc přibližovala ke kapelám Cheap Trick a New York Dolls. Skupiny jako Poison ve skutečnosti vznikly jako odezvy na úspěch Mötley Crüe a jsou jim za mnoho dlužní. Jako vedoucí skupina hair metalu byli Mötley Crüe velmi kritizovaní hudebním průmyslem i přesto, že byli klíčovými strůjci rock and rollu v 80. letech a získali velmi početnou základnu fanoušků.  Mötley Crüe se často stávají inspirací pro mnohé umělce. Například Green Day, Moby, Murderdolls, Wednesday 13 a Marilyn Manson je vyzdvihovali za alba Too Fast for Love a Shout at the Devil. Také se však stali námětem mnohých hudebních videoklipů za svůj glam rockový vzhled, kde je parodovali mnozí rozliční hudebníci.  Kromě hudby, Mötley Crüe také stanovili míru dekadentního rock and rollového chování. Po vydání The Dirt byli známí jako jedna z nejdekadentnějších a sebezničujících skupin v rockové historii, i když ne největší.

Mötley Crüe je americká heavy metalová skupina z Los Angeles založená roku 1981. Je považována za jednu z nejúspěšnějších amerických metalových skupin, prodala 41 mil. alb po celém světě, z toho 25 mil.v USA.