Život.

Narodil se Nennslingenu v Bavorsku a již v 16 letech nastoupil jako dobrovolník do armády. Zastával funkci vojenského zásobovatele u 2. karabinického pluku, kde sloužil jako rytmistr jeho strýc. Roku 1777 už zastával funkci důstojníka. Po vypuknutí války o bavorské dědictví si ho jako adjutanta podmaršála Kinského vybral do štábu na svém velitelství maršál Lacy. Ten se stal Mackovým mentorem a učitelem vojenské teorie. V době války s Tureckem stál v čele štábu generála kavalerie hraběte Kinského a po povýšení na podplukovníka sloužil pod maršálem Hadikem. Když se místo Lacyho vrchním velitelem stal velmi schopný Ernst Gideon von Laudon, dokázal si Mack díky svým schopnostem, prokázaným při organizaci přechodu vojska přes řeku Sávu, udržet místo v jeho štábu. Osobně vedl průzkum tureckých postavení kolem Bělehradu a účastnil se v říjnu 1789 jeho dobytí po dvouměsíčním obléhání, za což si vysloužil Tereziánský řád a také šlechtický titul svobodného pána. Během 1. koaliční války s revoluční Francií si ho roku 1793 jakožto schopného důstojníka, vzdělaného ve vojenské teorii, vybral princ Koburský za náčelníka štábu rakouské armády v Rakouském Nizozemí, dnešní Belgii. Zde Mack prokázal kromě schopností i osobní statečnost. Kvůli zdravotním problémům se odebral na svůj statek u Jihlavy, kde hodlal nabrat síly. Do služby se vrátil již v roce 1794 jako generálmajor. Byl autorem plánu bitvy u Tourcoingu, která však v květnu 1794 dopadla katastrofálně. Kvůli tomu a také kvůli svému zdravotnímu stavu znovu odstoupil. Roku 1798 byl na přání neapolského krále, jemuž hrozilo nebezpečí ze strany Francie, pověřen reorganizací neapolské armády. Zpočátku se mu dařilo, dokonce vytlačil Francouze z Říma, nakonec však 12. ledna 1799 Neapol padla. V roce 1799 koupil zmodernizovaný barokní zámek ve Vyklanticích. V roce 1802 byl Mack jmenován osobním pobočníkem císaře Františka II. a ujišťoval ho o výborném stavu armády, i když ve skutečnosti na tom byla podstatně hůř.

Bitva u Ulmu.

O dva roky později, v dubnu 1804 byl jmenován náčelníkem generálního štábu a pokoušel se před blížící se válkou reorganizovat armádu. Když příští rok v září k válce skutečně došlo, vytáhl Mack jako poradce formálního velitele, arcivévody Ferdinanda, s armádou hluboko do Bavorska, kde měl v úmyslu počkat na ruské spojence, generála Kutuzova. Když se však Rakušané dozvěděli, že jsou Francouzi už na Rýnu, vyrazili ještě více vpřed a zaujali pozici u města Ulm, kde mohli čelit každému francouzskému pokusu vyjít ze Schwarzwaldu a zastavit je před dalším postupem na Vídeň. Napoleon měl sice v plánu přiblížit se Dunaji u Ulmu, ale po nabytí nových informací se rozhodl postupovat něco dále na východ. Jízda maršála Murata prošla Schwarzwaldem, vázala na sebe Mackovu pozornost a držela ho tak na místě, aniž si všiml, že ho hlavní Napoleonovy sbory širokým obchvatem po křídlech odřízly od Rakouska a spojily se v jeho týlu. Mezitím je většina Napoleonových mužů obešla ze severu a Rakušané se ocitli v obklíčení. Mack i jeho izolovaní generálové se sice pokoušeli probojovat u Elchingenu i jinde, avšak neúspěšně a se značnými ztrátami. Když si uvědomil, co se děje, zůstal i přesto klidný a zmaten falešnými zprávami od Napoleonova agenta Schulmeistera, chtěl v Ulmu počkat na Rusy. Za to byl kritizován arcivévodou Ferdinandem i některými generály. Dne 15. října dokončili Francouzi obklíčení Ulmu, odkud do Chebu šťastně unikl arcivévoda Ferdinand, zahájili dělostřelecké bombardování a následně vyzvali Macka ke kapitulaci. Ten odmítl, neboť chtěl na sebe Francouze poutat, ti však byli už hluboko v jeho týlu. Tou dobou dorazili do Braunau am Inn na bavorské hranici 250 km daleko vyčerpaní Rusové generála Kutuzova. Trvalo jim ale další dva týdny, než se přeskupili a byli připraveni k dalšímu pochodu. Mezitím už ale bylo pozdě, neboť Mack v Ulmu podepsal ke 20. říjnu 1805 kapitulaci a na 30 000 zbylých rakouských vojáků z města vyšlo do zajetí. Rusové proto z Bavorska před francouzskou přesilou ustoupili na východ, což předznamenalo bitvu u Slavkova. Napoleon jako velkorysý vítěz propustil Macka a jeho důstojníky na čestné slovo na svobodu, ale v případě Macka to velká výhra nebyla. Císař ho se vzkazem od Napoleona odmítl přijmout.  Po návratu do Rakouska však v důsledku porážky s Napoleonem upadl u císařského dvora v nemilost a byl roku 1806 postaven před vojenský soud. Ten ho odsoudil k trestu smrti. Rakouský císař František mu však udělil milost a změnil rozsudek na dvacet let vězení. Veškeré vojenské pocty mu byly odebrány. Z žaláře Mack vyšel již v r. 1808 na základě přímluv u císaře. Zlomený a zahanbený odjel na svůj zámek ve Vyklanticích a žil tam v ústraní. Jen zpovzdálí pak sledoval převratné události napoleonských válek.  Vojenských poct se znovu dočkal až v roce 1819, kdy mu byly navráceny.

Karl Mack von Leiberich (25. srpna 1752, Nennslingen – 22. prosince 1828, Sankt Pölten) byl vojevůdce a podmaršálek rakouské armády. Známý je především díky pokusu zastavit postupující Napoleonovu armádu u Ulmu během války třetí koalice.


Před Severní válkou.

Menšikovův původ je předmětem dohadů. Časté je tvrzení že byl synem litevského rolníka, který ho poslal do Moskvy, aby se vyučil cukrářem. Zde prodával koláče a pirožky. A tady si Menšikov též získal pozornost Leforta, blízkého carova přítele. Lefort vzal Menšikova do svých služeb. Menšikov i bez valného vzdělání a kulturního rozhledu po chvíli zaujal i samotného cara Petra, který z něho učinil svého osobního služebníka a zařadil jej do svých pluků. Menšikov se zúčastnil Azovských tažení a poté i velkého poselstva do západní Evropy. Tehdy byl zvolen jedním z carových osobních sloužících. Po návratu do Evropy dostal velení Preobraženského pluku a do začátku Severní války působil v carově domácnosti.

Od počátku Severní války do smrti Petra Velikého.

Na počátku války se zúčastnil tažení k Narvě, ale vlastní bitvy u Narvy se nezúčastnil, neboť odjel ještě před jejím vypuknutím. Poté působil v Ingrii, kde byl carovým pobočníkem. Účastnil se dobytí Nöteburgu, jehož velitelem se poté stal. Účastnil se dobytí Nyenskansu. Po založení Sankt-Petěrburgu se stal velitelem Petropavlovské pevnosti. Na podzim 1703 odrazil švédský útok na město.  Na jaře 1704 si během obležení Narvy vysloužil hodnost generála a další rok se zúčastnil tažení do Polska. Zde měl spory se svým velitelem, generálem Ogilvym, který následkem toho byl odvolán. 29. října 1706 vyhrál bitvu u Kališe, za což byl jmenován knížetem ižorským.  Během vpádu Švédů do Ruska se Menšikov účastnil bitvy u Golovčina. Následně v listopadu 1708 dobyl Baturin, hlavní město hejtmana Mazepy. Poté velel ruské jízdě ve vítězné bitvě u Poltavy a donutil Švédy ke kapitulaci u Perevoločné. Za tento úspěch získal maršálskou hůl.  Roku 1710 velel ruské armádě v Polsku a v dalším roce ovládl Kuronsko. Roku 1712 pronikl do Pomořanska a Holštýnska. Roku 1714 dobyl Štětín. Od roku 1715 upevňoval svoji moc. Jeho vztahy s carem však se začaly ochlazovat kvůli Menšikovovým úplatkářským aférám. Roku 1718 měl státu vrátit 700 000 rublů, ale když car v roce 1725 umíral, Menšikovovi dluh odpustil.

Po Petrově smrti.

Po smrti Petra I. pomohl na trůn jeho vdově Kateřině I. a za odměnu byl jmenován generalissimem. Jako jediný v Rusku také nosil knížecí titul. Během krátkého panování Kateřiny I. předsedal speciálně vytvořené šestičlenné "Nejvyšší tajné radě" a prakticky byl vládcem země. Podařilo se mu získat také vládu v Kuronském vévodství. Po dokončení svého paláce (dnes součást objektu muzeí Ermitáže) na nábřeží Něvy se rozhodl, vystavět nové velkolepé sídlo v nedalekém Oranienbaumu, kam chtěl přeložit své knížecí sídlo.  Mnešikov byl schopným vůdcem, ovšem složitá pozice omezovala jeho plány. Svou moc se snažil udržet i po smrti Kateřiny I. pomocí státního převratu. Zatímco jeho spojenec diplomat Petr Alexandrovič Tolstoj by na trůnu raději viděl Alžbětu Petrovnu, kníže se rozhodl pro malého careviče Petra II. a sebe učinil jeho poručníkem v nezletilosti. Dokonce měl v úmyslu oženit careviče se svou dcerou Marií.  Mezitím se však proti němu spojili zástupci staré ruské šlechty reprezentované rodem Golicynů a Dolgorukých a po nástupu Petra II. na trůn jej v září roku 1727 zbavili moci i všech titulů a poslali i s rodinou do vyhnanství na Sibiř. Jeho manželka Darja Michajlovna zemřela cestou poblíž Kazaně.  Další rok zde žil se svými dětmi ve vesnici Berjozovo a v listopadu roku 1729 zemřel. Jeho synovi se později podařilo získal zpět část otcova majetku.

Alexandr Danilovič kníže Menšikov-Ižorskij-Kozelskij (, Moskva –, Berjozovo, Sibiř) byl ruský státník, vojevůdce a osobní přítel cara Petra Velikého a jeho manželky Kateřiny I.


Děj.

V roce 1961 probíhá v sovětské loděnici horečná příprava na dokončení K-19, první sovětské jaderné ponorky vybavené SLBM, která má být zařazena do služby. Sovětští političtí představitelé na dokončení spěchají, obávají se americké převahy co se týče vybavenosti jadernými zbraněmi. Je přikázáno dodržet termín za každých okolností. Na ponorce stále probíhají práce a zároveň se již simulují některé válečné akce. Ty ale nedopadají úspěšně (i díky horší kvalitě vybavení, které je montováno ve spěchu). Vedením je určen kapitán Alexej Vostrikov, který nahrazuje ve funkci Michaila Polenina, jenž se stává jeho zástupcem. Polenin (přezdívaný Miša) je u své posádky oblíbený, vychází s ní dobře a udržuje přátelské vztahy. Vostrikov se jeví úplně opačně, je nekompromisní, netrpí diskuzi a na posádku je velmi náročný. Několik členů posádky je nahrazeno (operátora jaderného reaktoru, který byl přistižen opilý, nahradí Vostrikov mladým nezkušeným adeptem Vadimem Radčenkem z námořní akademie, doktora srazí nákladní automobil a musí být nahrazen starším lékařem ze základny, který nebyl nikdy na moři).  Konečně je ponorka dokončena a při slavnostní ceremonii má být pokřtěna šampaňským. Láhev se ale při nárazu o trup nerozbije a někteří pověrčivější námořníci věří, že je loď prokleta. Po vyplutí na moře uděluje kapitán Vostrikov sérii testů havarijních situací, aby zjistil, jak na tom posádka je. Simulace zahrnující např. zaplavení některých sekcí ponorky, požár na palubě, přípravu torpéd však nedopadají dobře a někteří muži jsou při nich dokonce zraněni. Vostrikov není spokojen a z tohoto stavu viní důstojníky, kteří byli na posádku příliš měkcí a nenastavili jim dostatečně vysoko laťku operační připravenosti. Posádka začíná občas reptat, ale postupně se ve výkonech zlepšuje.  První misí má být vynoření v Arktidě a odpal testovací balistické střely. Velmi důležitá mise, která má Američanům ukázat, že Sovětský svaz disponuje v případě rozpoutání jaderné války plně připravenými odvetnými prostředky. Vostrikov přikazuje ponořit se do maximální operační hloubky (250 metrů) a poté pokračovat až ke kritické hloubce (300 metrů). Na tvářích námořníků a protestujících důstojníků (zejména Polenin) lze vyčíst obavy, ale Vostrikov zůstává ledově klidný, přestože trup ponorky nemusí takovou zátěž vydržet. Polenin jej obviní z nesmyslného hazardu. Dalším rozkazem, který není přijat s valným nadšením, je vynoření se za plné rychlosti, což znamená prorazit led na hladině, který by podle odhadů neměl být silnější než 1 m. Jak silný je ve skutečnosti nikdo neví. I tento manévr K-19 zvládne bez poškození a napětí trochu poleví. Cvičný odpal balistické střely dopadne úspěšně a posádka začíná oceňovat kapitánovy schopnosti. Muži dostanou na určitou dobu volno a na ledové pláni zamrzlého Severního ledového oceánu hrají fotbal. Udělají si i společnou fotografii. Důstojníci však vyjadřují nadále podporu Poleninovi, podle nich je on nadále jejich jediným kapitánem.  Přichází nové rozkazy z velitelství, plavit se dolů do Atlantiku a patrolovat v blízkosti amerického pobřeží v oblasti mezi Washingtonem a New Yorkem. Během plavby praskne trubka chladicího systému reaktoru, ten se bez možnosti chlazení začíná přehřívat. Radčenko s Poleninem jsou šokováni, že na ponorce nebyl instalován záložní chladicí systém. Je přikázáno vynoření a odvysílání stavu situace na sovětské velitelství. Po vynoření však operátor rádia zjistí, že anténa je poškozena, stalo se tak pravděpodobně při divokém vynořovacím manévru v zamrzlé Arktidě.  Posádka od reaktoru diskutuje o možnostech. Radčenko informuje, že mají asi tři čtyři hodiny na to, aby se pokusili zabránit ničivé explozi. Pokud přesáhne teplota v reaktoru 1 000° Celsia, ten vybuchne a mohou detonovat i jaderné hlavice. Padne návrh opustit ponorku, ten Vostrikov rezolutně odmítne. Nakonec Pavel Loktěv navrhne využít sladkou vodu z ponorky a sestrojit provizorní chlazení z trubek, které rozeberou v ponorce. To ale bude vyžadovat, aby opraváři otevřeli radioaktivitou zamořenou místnost a vešli dovnitř. Kapitán tento plán schválí a určí dvojice mužů, kteří budou uvnitř pracovat po přesně stanovenou dobu 10 minut. Navíc se zjistí, že zde nejsou protiradiační obleky, ale pouze protichemické.  První dvojice vejde dovnitř a začne svařovat. Když po určené době opouští reaktorovou místnost, sotva se drží na nohou a zvrací, což je demoralizující pohled pro další opravářské čety. I druhá dvojice si splní svoji část úkolu. Je čas pro třetí tým, ale Vadim Radčenko je paralyzován strachem a odmítá jít dovnitř. Místo něj jde dobrovolně technik Gorelov. Dvojice dokončí nejnutnější práce a teplota reaktoru začne klesat. Zdá se, že oprava byla úspěšná. Stále však zůstává problém s radiací, neboť dveře místnosti nejdou kvůli vedeným trubkám zavřít a záření tak kontaminuje útroby ponorky. Polenin navrhuje obrátit se s žádostí o pomoc na nedalekou základnu NATO na ostrově Jan Mayen, což Vostrikov zamítne a přikáže plavit se k Sovětskému svazu. Každému je jasné, že při nízké rychlosti je všechny radiace zabije dříve, než se dostanou domů. Námořníci, kteří nejsou nezbytně třeba uvnitř, dostanou povolení vylézt na trup ponorky, aby byli dále od škodlivé radiace. Přilétá vrtulník a muži se radují, že je nalezla sovětská loď, ale je to helikoptéra US Navy z nedalekého amerického torpédoborce, jehož kapitán nabídne pomoc. Vostrikov ji ale odmítne a přikáže operátorovi rádia nekomunikovat s Američany. Torpédoborec zůstává v diskrétní vzdálenosti.  Po několika hodinách svár na provizorním chlazení praskne a teplota reaktoru začne opět nebezpečně stoupat. Vostrikov přikáže mužům na trupu ponorky návrat dovnitř, aby se mohli ponořit. Jeden z námořníků neuposlechne, skočí do vody a plave směrem k americké lodi. Radčenko, který se stydí za to, že místo něj nasadil život někdo jiný při opravě, se rozhodne díru svařit sám. V jiném sektoru na palubě vypukne požár. Polenin odmítne Vostrikovův rozkaz spustit protipožární systém, který by udusil hasící muže a běží za nimi koordinovat boj s ohněm. Když je pryč, na můstku proběhne vzpoura, politický komisař Suslov a důstojník Demičev míří na Vostrikova pistolí a Suslov jej informuje, že byl zbaven velení a místo něj ho přebírá opět Polenin. Vostrikov je připoután k žebříku. Když je oheň uhašen, Polenin se vrací a je informován o změně velení. Přikáže rebelantům, aby mu vydali pistole a poté je nechá zatknout a osvobodí Vostrikova. Potvrdí mu, že kapitánem je stále on. Vostrikov je chvíli překvapený, ale poté přikazuje ponořit se. Polenin mu poradí, ať posádce v těchto kritických situacích nedává rozkazy, ale ať se jich táže. Vostrikov pochopí a interkomem vysvětluje posádce situaci. Pokud by reaktor a jaderné střely explodovaly na hladině, výbuch by zničil nedaleký americký torpédoborec a pravděpodobně i malou základnu NATO na ostrově Jan Mayen. Jelikož spojení s velitelstvím nefunguje a záměry ponorky jsou tak pro okolí nejasné, tato katastrofa by mohla být snadno desinterpretována jako jaderný útok a mohla by iniciovat masivní odvetný úder ze strany USA. Posádka pochopí naléhavost situace a dává najevo svou loajalitu. Mezitím se Radčenkovi podaří díru svařit a ponorka se může opět vynořit. Vostrikov osobně vytáhne z reaktorové místnosti Radčenka, který byl vystaven záření po dlouhou dobu až oslepl. K-19 je nalezena jinou sovětskou ponorkou S-270. Vostrikov chce vydat rozkaz přemístit muže na palubu druhé ponorky, ale nemá povolení z velitelství. Jejich záměrem je poslat loď, která by K-19 odtáhla. Vostrikov to ignoruje a muži z K-19 jsou na S-270 provizorně dekontaminováni.  Kapitán Vostrikov je po návratu postaven před vojenský soud. Polenin emotivně svědčí v jeho prospěch. Soud nakonec uzná, že Vostrikov nepochybil, ale kapitán dostane zákaz velení jakékoliv ponorky.  V závěrečném epilogu se přeživší členové scházejí roku 1989 (přesně po 28 letech od události) na hřbitově, aby vykonali pietu za zemřelé kamarády. Vostrikov řekne ostatním, že navrhl všechny námořníky, kteří zemřeli, na udělení řádu Hrdina Sovětského svazu, což výbor zamítl, protože nešlo o válečnou akci, ale o nehodu. Pozvedne sklenici a pronese: "„Nepřipíjím na námořnictvo nebo na vlast, ale na nás, na kamarády. Připíjím jen na kamarády.“"

K-19: Stroj na smrt (v anglickém originále "K-19: The Widowmaker") je filmový thriller z roku 2002 americké režisérky Kathryn Bigelowové, který vychází ze skutečných událostí na sovětské ponorce K-19 třídy Hotel, kde došlo k poruše jaderného reaktoru. Film vznikl v mezinárodní koprodukci USA, Spojeného království, Kanady a Německa, v hlavní roli se představili Harrison Ford a Liam Neeson. Natáčel se v Kanadě.


Legenda.

O krásnou, vznešenou dívku z křesťanské rodiny se ucházelo mnoho mladíků, mezi nimiž byl nejhorlivější syn římského prefekta. Anežka však všechny odmítla, protože se již ve třinácti letech rozhodla zasvětit pouze Ježíši Kristu. Prefekt, kterému si syn stěžoval, ji postavil před soud, kde byla nucena zříci se křesťanství. Anežka se nebránila, protože věřila v pomoc Boží. Proto byla odvlečena do nevěstince, kde byla svlečena do naha a ponechána napospas mladíkům včetně prefektova syna. Zázrakem jí však rychle narostly vlasy a zakryly její nahotu.  Pověst o zvláštní dívce se roznesla po celém tehdejším Římě. Anežka byla postavena před nejvyššího soudce, a ten ji odsoudil pro pobuřování a rozhněvání římských bohů k trestu smrti. Roku 304 byla sťata mečem na Domitianově stadionu.  Po popravě jí rodiče pohřbili v katakombách severně od města, které dnes nesou její jméno. U hrobu drželi stráž a brzy po pohřbu se jim tu zjevil sbor svatých panen, mezi nimiž byla také Anežka, držící na ruce beránka.

Svatořečení a chrámy.

Málokterá z římských panenských prvomučednic začala být uctívána tak brzy jako Anežka Římská. Legenda o jejím životě a martyriu se začala psát již během 4. století. Zasloužil se o to sv. Ambrož, uváděna je také v Kalendáři mučedníků (martyrologiu) z roku 354.  V téže době, asi roku 342, dala dcera císaře Konstantina I. Velikého Konstancie vystavět nad Anežčiným hrobem baziliku "Sant ́Agnese fuori le mura" (Sv. Anežky za hradbami). Původní stavba, která se nacházela nedaleko Konstanciina mauzolea (Santa Costanza) byla zničena, ale papež Honorius I. dal v 7. století nedaleko odtud na "Via Nomentana" postavit novou baziliku, zasvěcenou sv. Anežce. Kostel s věží a hřbitovní zdí se dodnes dochoval s úpravami z let 1590 -1610; roku 1855 jej papež Pius IX. prohlásil za zázračný. Každoročně na svátek sv. Anežky 21. ledna jsou v něm požehnána dvě jehňátka, z jejichž vlny jsou později utkána pallia pro nově vysvěcené arcibiskupy.  V letech 1651-1672 byl na místě Anežčiny popravy na dnešní Piazza Navona vystavěn z rozhodnutí papeže Inocence X. honosný barokní chrám "Sant'Agnese in Agone" ("na závodišti") s kupolí mezi dvěma věžemi, který v letech 1652-1657 projektovali římští architekti Girolamo a Carlo Rainaldi. Od roku 1657 stavbu převzal významný architekt Francesco Borromini. Anežčino martyrium je v kapli zpodobeno na bílém mramorovém reliéfu od Alessandra Algardiho.  V českých zemích se sv. Anežka Římská slavila od raného středověku, k pozoruhodným vyobrazením patří gotický deskový obraz od Mistra Theodorika v kapli Sv. ostatků na Karlštejně s relikviářovou schránkou v rámu dole uprostřed. Relikvie jsou zastoupeny v relikviářích ze Svatovítského pokladu i původem ze Svatojiřského kláštera na Pražském hradě. Od konce 15. století začala být Anežka Římská ve skupinách vyobrazených světců na oltářních retáblech zástupnou patronkou za Anežku Českou, kterou nebylo možno slavit samostatně, protože nebyla blahořečena ani svatořečena.

Sv. Anežka Římská (291 – 304, Řím) byla jednou z nejdříve uctívaných raně křesťanských světic z období pronásledování křesťanů za císaře Diocletiana. Bývá zobrazována s beránkem na ruce, případně s dlouhými vlasy.


Dětství a počátky hudební kariéry.

Narodil se ve městě El Monte v Kalifornii. Už odmala trpěl závažnou vadou řeči a kvůli své velké koktavosti v dětství nezažíval hezké chvilky. Dokonce i na vrcholu slávy v 90. letech měl značné problémy s dokončením věty, aniž by přitom šestkrát nezopakoval poslední slovo. Nicméně ve svých 12 letech začal hrát na klavír a později se seznámil i se zpěvem formou scatování díky poslechu hudby od Louise Armstronga a dalších. Hra na klavír mu dala smysl života, možnost uměleckého vyjádření a kompenzaci za jeho vadu řeči. V rozhovoru z roku 1996 prozradil: „Hra na klavír mi ukázala cestu, jak mluvit... Schovával jsem se za klavír, protože jsem se bál mluvit.“  V 70. letech se z Johna Larkina stal profesionální jazzový pianista a působil v mnoha jazzových klubech v okolí Los Angeles. V 80. letech ale Larkin propadl alkoholu a drogám, ale když v lednu 1986 zemřel jeho přítel a kolega Joe Farrell, který měl také problémy s drogami, rozhodl se závislost překonat. V tom mu pomáhala jeho manželka Judy, která se také léčila z alkoholismu, a nakonec to zvládl. V témže roce vydal i své debutové album "John Larkin", které ale nebylo komerčně prodávané a vydal ho pravděpodobně na vlastní náklady v omezeném množství.

Zrození Scatmana Johna.

V roce 1990 se přestěhoval do Berlína, aby nabral zkušenosti a obohatil svou jazzovou kariéru. Zde pokračoval ve své práci jazzového pianisty a působil v mnoha německých klubech a barech. Zde se také rozhodl poprvé ke svému hraní přidat i zpěv, když sklidil ovace po své instrumentální interpretaci písně "On the Sunny Side of the Street". Po nějaké době jeho agent Manfred Zahringer navrhl, aby zkombinoval svůj pěvecký projev scatu s moderní elektronickou hudbou jako například s technem nebo s hip hopem. Larkin byl nejprve skeptický, ale vydavatelé z BMG Hamburg pro něj měli pochopení.  Také měl strach, co řekne publikum na to, že koktá. Jeho žena proto navrhla, aby o svém handicapu zpíval přímo ve svých písních. Ve spolupráci s producenty specializovanými na taneční hudbu Ingo Kaysem a Tonym Cataniou nahrál svůj první singl "Scatman (Ski Ba Bop Ba Dop Bop)", ve kterém povzbuzoval koktající lidi k vyrovnání se s tím. Poté přijal umělecké jméno Scatman John.

Mezinárodní úspěch.

V roce 1995 se stal světově známým, díky svému prvnímu hitu „Scatman (Ski Ba Bop Ba Dop Bop)“. Ze začátku se sice píseň moc nechytala, ale postupem času se vypracovala na první místa mnoha národních hitparád a po mnoho týdnů si udržovala pozici v první desítce. Hned nato nahrál svůj druhý singl Scatman's World, se kterou sice sklidil menší, ale stále ještě pozoruhodný úspěch. Ještě v roce 1995 natočil pod svým novým jménem po úspěchu obou singlů své první album "Scatman's World" a započal své evropské a asijské turné. Stal se populární zejména mezi dětmi a tak například na koncertě ve Španělsku se mu stalo, že děti natolik křičely, když se objevil na pódiu, že vůbec kvůli tomu nemohl začít zpívat a musel čekat pět minut, než se trochu uklidní. Během turné absolvoval tolik tiskových konferencí a rozhovorů s novináři, že se konečně naučil mluvit plynule a byl velice zaskočen, když se ho jeden novinář zeptal, proč je členem komunity koktavých lidí, když ho nikdy neslyšel koktat. Bylo to poprvé v jeho životě, kdy se cítil trapně za to, že mluví plynule a ne, že koktá.  V roce 1996 vydal své druhé album Everybody Jam!, které už nezaznamenalo takový úspěch jako to první. Největší popularity ze všech zemí získal v Japonsku a oblíbili si ho natolik, že tiskli jeho portrét na telefonní karty a na plechovky od Coca Coly.

Konec kariéry.

V roce 1999 vydal své třetí a zároveň poslední album Take Your Time. Nicméně už koncem roku 1998 se u něj začaly projevovat závažné zdravotní potíže. Na novém albu pracoval, ačkoliv mu bylo doporučeno s ohledem na jeho zdraví odpočívat. Později mu byl diagnostikován karcinom plic a musel se léčit. Přesto mu ale zůstal úsměv na tváři a prohlásil, že „Cokoliv Bůh chce, je pro mě dobré... Měl jsem úžasný život. Ochutnal jsem krásu.“ John Paul Larkin (John Scatman) zemřel 3. prosince 1999 ve svém domě v Los Angeles. Po své smrti byl zpopelněn a rozprášen do moře poblíž Malibu.

John Paul Larkin (13. března 1942 El Monte, Kalifornie – 3. prosince 1999 Los Angeles, Kalifornie), známější jako Scatman John nebo John Scatman, byl americký zpěvák. Nejprve se věnoval jazzu a v 90. letech se mu podařilo dosáhnout celosvětového úspěchu díky jeho unikátního spojení scatu s eurodancem. Jeho nejúspěšnějším hitem byla píseň "Scatman (Ski Ba Bop Ba Dop Bop)", v které dokázal naplno využít své vrozené vady řeči koktavosti. Za své zásluhy se dostal do síně slávy amerického národního sdružení koktavých lidí.


Způsob života.

Přes svou velikost je chroust pro člověka neškodný, i když může způsobit značné škody v zahradě i na poli. Dospělí chrousti se živí listy stromů, ale jejich larvy žijí pod zemí, kde se prokousávají kořínky a často napadají obilniny a další zemědělské plodiny. V minulosti způsobovali chrousti velké škody.  Vývoj do dospělosti trvá čtyři roky. Dospělci se objevují koncem dubna nebo v květnu (srov. německy "Maikäfer", anglicky mj. také "May bug"'májový brouk') a téměř okamžitě se páří. Po dvou týdnech dospělosti samičky začnou klást vajíčka, která zahrabávají 10–20 cm do země. Jedna samička může naklást až 80 vajíček. Larvy se začnou líhnout za 4–6 týdnů. Larvy (neboli ponravy) jsou aktivní pouze na jaře a v létě a v zimních měsících přezimují 20–100 cm pod povrchem. Žijí v zemi 4 roky (v chladnějším klimatu až 5 let), dokud nedorostou velikosti 4–5 cm, pak se na podzim zakuklí a na jaře vylézají opět dospělci.

Gastronomické využití.

V některých dobách byli na některých místech chrousti konzumováni.

Polévky.

Nejčastější byla pravděpodobně forma polévky nebo vývaru:  "Na rozpuštěném másle usmažte libru (454 g) chroustů (bez křídel a nožiček), poté je zavařte do kuřecího vývaru, přidejte telecí jatýrka a podávejte k topince s pažitkou." "1/4 kg chroustů (pro 6 osob) ve studené vodě omytých vhoď do horké vody, přidej všechnu kořínkovou zeleninu, kmínu, trochu soli a nechej v ní zapěniti jemně sekanou zelenou petržel. Vodu z chroustů sceď, zalij jí připravenou zásmažku a nechej chvíli povařiti. Pak zakvedluj do polévky 2 žloutky se 6 lžícemi husté smetany."

Chroust obecný ("Melolontha melolontha", Linné, 1758) je velký brouk měřící až 3 cm, létající obvykle za soumraku, kdy může svými nálety člověka obtěžovat. Vyskytuje se v Evropě a zasahuje také do mírného pásma Asie. V polovině 20. století byl kvůli používání pesticidů téměř vyhuben, ale od 80. let, kdy se omezilo používání pesticidů, se jeho stavy opět zvyšují. Pro chrousta obecného je charakteristické hnědé zbarvení a zlaté chloupky pod krovkami. Dospělci dosahují velikosti 25–30 mm. Samec má na tykadlové paličce 7 lístků, zatímco samička jich má pouze 6. Snadno jej lze zaměnit s chroustkem letním "(Amphimallon solstitiale)", který je však menší a nemá tykadlové paličky.


Založení.

Poloha "villa Amelungsborn," západně od dnešního Stadtoldendorfu byla původně součástí dědičných držav hrabat z Northeimu.  Sigfried IV., poslední hrabě Northeim-Boyneburgu a Homburgu věnoval 20. listopadu 1135 půdu v Amelungsbornu cisterciáckému klášteru, jenž byl osídlen mnichy z mateřského kláštera Kamp.  Zdá se, že založením kláštera a blízkého hradu Homburg (postaveného zhruba ve stejnou dobu) se hrabě Sigfried snažil upevnit moc a zapezpečit část svého území, ležícího daleko od jeho rodového sídla v severním Hesensku.  Zakládací listina se nedochovala, ačkoli existuje papežské potvrzení Honoria II., datované 5. prosince 1129. Každopádně interval šesti let mezi založením kláštera a jeho obydlením řeholníky zapadá do obecného harmonogramu cisterciáckých fundací.  Klášter byl vysvěcen hildesheimským biskupem Bernhardem I. v roce 1135. První amelungsbornský opat, Jindřich I. byl nevlastním bratrem zakladatele, Sigfrieda IV. a byl jmenovaný v roce 1141.

Vývoj a dceřiné kláštery.

Nový klášter prosperoval a brzy byl schopen rozšířit cisterciácký řád o další kláštery. Již v roce 1138 byl mnich z Amelungsbornu jmenován opatem v klášteře Mariental (je to jiný klášter než Marienthal) poblíž Helmstedtu. V roce 1145 osídlil (12 mnichů a opat) z Amelungsbornu dceřiný klášter Riddagshausen poblíž Braunschweigu.  Amelungsborn byl taktéž mateřským klášterem kláštera Doberan v dnešní obci Bad Doberan poblíž Rostocku, jejž řeholníci osídlili v roce 1171 a opětovně v roce 1176 na popud misionářského biskupa Berna (někdejšího mnicha v klášteře Amelungsborn), který se v roce 1155 stal biskupem v Meklenburku a když bylo sídlo biskupství v roce 1160 přesunuto, také prvním schwerinským biskupem.  Klášter se stal nejbohatším opatstvím ve welfské sféře vlivu a byl úzce propojen s kolonizací německého východu. Okolo roku 1280 čítala komunita asi 50 řeholníků a 90 konvršů.  I po odcizení jejich meklenburských majetků, převážně okolo měst Satow a Dranse, ve 14. století, zůstával klášter rozsáhlým pozemkovým vlastníkem a to zejména díky štědrosti pánů z Homburgu, nástupců zakladatele a hrabat z Eversteinu, kteří mu darovali řadu majetků mezi řekami Vezerou a Leine, mezi nimi i půdu v Allersheimu poblíž Holzminden, Schnedinghausen u Moringenu, Erzhausen, Bruchhof a Holtershausen u Greene. Klášter také vlastnil majetky ve městech Einbeck, Höxter a Hameln a lesy kolem samotného opatství.

Poreformační období.

V průběhu první poloviny 16. století upadal klášter stále více do vlivu Welfů. V roce 1549 byl Amelungsborn nucen postoupit lukrativní hospodářství v Allersheimu věvodovi Jindříchu I. Mladšímu, Brunšvickému.  Vévoda Julius Brunšvický uchopil v roce 1568 reformaci do svých rukou a konvertoval klášter na luteránský. První luteránský opat Andreas Steinhauer (zemřel 1588) založil v klášteře školu, díky níž se v tomto ohledu stal klášter velmi známým.  Vévoda Karel I. Brunšvický v roce 1760 přesunul klášterní školu do města Holzminden a sloučil ji s místní městskou školou, předchůdcem současného gymnázia.  V roce 1806, za vlády císaře Napoleona byl klášter Amelungsborn rozpuštěn, ale funkce opata kupodivu nezanikla. Když byla v roce 1875 přidělena správa školy státu, funkce kláštera jako vzdělávací instituce zanikla. Titul opata z Amelungsbornu se ale zachoval jako čestný titul pro starší členy brunšvického kléru.  Od roku 1912 je pozice z politických důvodů neobsazená. V roce 1914 kostel přestoupil pod správu Hanoverské státní církve (Landeskirche Hannover). Církevní senát převzal práva předchozích pozemkových vlastníků a zodpovědnost za klášter.

Druhá světová válka.

Za druhé světové války, 8. dubna 1945 byl klášter i klášterní zeď vážně poškozeny americkým bombardováním, při honbě za prchajícími jednotkami SS. Kostel utrpěl obzvláště těžké škody a jižní část hlavní chrámové lodi a východní okno z roku 1350 bylo zcela zničeno. Rekonstrukce a restaurátorské práce probíhaly v letech 1954 až 1959.

Obrození.

V roce 1960 byl 54. opatem kláštera Amelungsborn jmenován Christhard Mahrenholz. Shromáždil komunitu a založil společenství laiků "Familiaritas". V roce 2008 se komunita skládala z osmi řeholníků a opata, zatímco laické společenství "Familiaritas" čítalo okolo třiceti členů.

Amelungsborn také Amelunxborn ( "Kloster Amelungsborn") je cisterciácké opatství ležící poblíž Negenbornu a Stadtoldendorfu v okrese Holzminden ve Vezerské vrchovině ve spolkové zemi Dolní Sasko v Německu. Po klášteře Walkenried je druhou nejstarší cisterciáckou fundací v Dolním Sasku. Přečkal německou reformaci tím, že se z něj stal luteránský klášter a společně s klášterem Loccum (také původně cisterciáckým) je jedním ze dvou nepřetržitě fungujících luteránských klášterů v Německu. Konventní kostel sv. Panny Marie je zároveň farním kostelem klášterem založených vesnic Negenborn a Holenberg.


Mládí.

Narodil se jako nejstarší ze tří synů obchodníka s rybami Paula Gerlicha a jeho ženy Terezie. Na podzim roku 1889 byl přijat na gymnázium "Marienstiftungymnasium", které dokončil v roce 1901.  V roce 1902 začal studovat na mnichovské univerzitě, kde se nejdříve zaměřil na matematiku a přírodní vědy, poté zaměřil svou pozornost na historii. Na univerzitě byl aktivním členem Svobodného sdružení studentů ("Freistudentenschaft"). Zde napsal dizertační práci na téma „Odkaz Jindřicha VI.“, kterou dokončil v roce 1907.  Poté se v Mnichově 9. října 1920 oženil se Sophií Botzenhartovou, rozenou Stempfleovou.

Kariéra.

Po zakončení studií doktorátem se stal archivářem. Začal přispívat politickými články anti-socialistického a národně-konzervativního charakteru v "Süddeutsche Monatshefte", který vydával Paul Nikolaus Cossmann, a v roce 1917 přispíval do "Die Wirklichkeit". V témže roce stal stal také aktivní v Německé vlastenecké straně ("Deutsche Vaterlandspartei"), a po jejím rozpuštění, v letech 1918-1918 v Anti-bolševické lize ("Liga Antibolschewistische").  V roce 1919 vydal knihu „Komunismus jako učení tisícileté říše“ ("Der Kommunismus als Lehre vom Tausendjährigen Reich"), ve které srovnává komunismus s fenoménem vykupitelských náboženství. Celá jedna kapitola je věnována odsouzení antisemitismu, který byl založen na vedoucích pozicích mnoha Židů během revoluce a založení sovětské republiky.  V průběhu let se Gerlichovy politické názory stávaly více liberální. V roce 1920 byl nominován jako kandidát do bavorského zemského sněmu a německého Reichstagu za levicovou-liberální Německou demokratickou stranu ("Deutsche Demokratische Partei").

Šéfredaktor "Münchner Neueste Nachrichten".

V letech 1920 až 1928 byl šéfredaktorem "Münchner Neueste Nachrichten" ("MNN"), které byly předchůdci pozdějších "Süddeutsche Zeitung", a jedním z nejčtenějších novin v jižním Německu. Jako vydavatel Gerlich vystupoval proti nacismu a Hitlerově nacistické straně; je pak označoval je za „vražedné“. Již ve 20. letech 20. století v Mnichově zakusil nacistickou tyranii. Kdysi konzervativní nacionalista Gerlich se v roce 1923, po Pivním puči, rozhodně obrátil proti Hitlerovi a stal se jedním z jeho nejostřejších kritiků. Také ostatní kritici nacistů z Gerlichových dob v "MNN" byli později uvězněni. Patřil k nim Fritz Buechner, který byl Gerlichovým nástupcem v "MNN"; Erwein Freiherr von Aretin, který byl domácím korespondentem v "MNN"; a Cossmann, který psal pro "MNN". Ti všichni směřovali "MNN" k podpoře návratu monarchie.

Přátelství s Terezií Neumannovou.

V roce 1927 se spřátelil s Terezií Neumannovou, katolickou mystičkou v bavorském Konnersreuthu, která podporovala Gerlichovy aktivity proti nacismu. On sám se zprvu stavěl k jejím stigmatům jako k podvodu, ale po seznámení s ní došlo u něho k proměně a v roce 1931 konvertoval od kalvinismu ke katolicismu. Od tohoto roku až do své smrti, byl jeho odpor proti nacismus inspirován sociálním učením katolické církve.

Noviny "Der Gerade Weg".

V listopadu 1929 se vrátil ke své práci bavorském národním archivu. Kroužek přátel, který vznikl kolem Neumannové, dal vzniknout myšlence založit politický týdeník, který by zpochybnil levicový i pravicový extrémismus v Německu. Myšlenka byla podpořena bohatým patronem, princem Erichem von Waldburg-Zeil a Gerlich tak byl schopen převzít týdeník "Der Illustrierte Sonntag", který byl v roce 1932, přejmenován na "Der Weg Gerade" (Správná cesta).  V tomto deníku se postavil proti komunismu, národnímu socialismu a antisemitismu. Spor s rostoucím nacistickým hnutí se stal ústředním bodem jeho pozdějších článků. Na konci roku 1932 měly noviny Správná cesta již více než 40 tisíc čtenářů.  Gerlich jednou napsal: „Národní socialismus znamená: nepřátelství se sousedními národy, vnitřní tyranii, občanskou válku, světovou válku, lži, nenávist, bratrovraždu a bezmeznou bídu.“

Uvěznění a smrt v Dachau.

Poté, co se nacisté v Německu chopili 30. ledna 1933 moci, byl Gerlich 9. března 1933 zatčen a dán do koncentračního tábora v Dachau, kde 30. června 1934 během Noci dlouhých nožů zemřel. Jeho smrt byla oficiálně oznámena až za řadu dní po jeho vraždě a byla publikována v dobovém mezinárodním tisku.

Fiktivní zobrazení.

Gerlich byl zobrazen v televizním filmu "", kdy diktuje článek na přední stránku novin, v němž varuje před nebezpečim, které Hitler představuje. Končílo slovy: "„To o nejhorší, co můžeme udělat, absolutně nejhorší je nedělat nic.“" Tato řádka je inspirována citátem často nesprávně přiřazovanému Edmundu Burkemu: "„Jediná věc nezbytná pro triumf zla je, aby dobří lidé nedělali nic.“"

Carl Albert Fritz (Michael) Gerlich (15. února 1883 Štětín, Pomořansko – 30. června 1934 Dachau) byl německý novinář a historik; jeden z hlavních novinářských odpůrců Adolfa Hitlera. Byl uvězněn a později popraven v koncentračním táboře v Dachau.


Rozšíření.

Pochází ze západní Evropy, Středozemí a Malé Asie. Druhotně se rozšířila do zbytku Evropy, na Sibiř a do Východní Asie, na Arabský poloostrov, do Ameriky, Afriky, Austrálie i na Nový Zéland. V České republice, kde je považována za archeofyt, se vyskytuje na většině území roztroušeně až hojně, v polohách nad 750 m n. m. však chybí.

Ekologie.

Světlomilná a teplomilná rostlina, upřednostňuje suché a výhřevné, kamenité, písčité či hlinité půdy. Špatně snáší zamokřená a zastíněná stanoviště, stejně jako místa s dlouho ležící sněhovou pokrývkou. Přežívá i velká letní sucha při nichž nehyne, nýbrž po větším letním nebo podzimním dešti opět pokračuje v růstu. Přezimuje v listové růžici.  Roste na obdělávaných polích a zahradách, v suchých trávnicích, na pastvinách, úhorech, podle cest, na železničních náspech a rumištích. Do Česka se dostala, patrně ze západní či jižní Evropy, poměrně dávno a zcela zdomácněla, nyní je na velké části území běžnou rostlinou.

Popis.

Jednoletá až dvouletá, nepříjemně zapáchající bylina s trsy bohatě větvených lodyh které jsou poléhavé či vystoupavé a dorůstající do výše 20 až 50 cm. Z tenkého kůlovitého kořene, se sekundárními vláknitými kořínky, vyrůstá listová růžice a z ní vyrůstají chlupaté lodyhy. Lodyžní listy rostou střídavě nebo protistojně, jsou řapíkaté, eliptické, jejich čepele jsou sudo nebo lichozpeřené a bývají dlouhé do 5 a široké do 3 cm, směrem vzhůru se zmenšují. Přisedlé lístky jsou jednou až dvakrát ostře peřenoklané a oboustranně chlupaté, vrcholové lístky jsou třídílné. Všechny listy bývají tvarově velice variabilní, listová růžice za plodu usychá. Vytrvalé, široce kopinaté palisty jsou zelené a později načervenalé.  Okoličnatá květenství na dlouhých a chlupatých stopkách jsou tvořena třemi až osmi pětičetnými květy s listeny u báze srostlými. Stopky květů jsou při kvetení vzpřímené, při zrání plodů se prodlužují a sklánějí dolů, plody visí. Stopky se přitom hákovitě ohýbají nahoru, takže visící plody směřují vzhůru. Elipsovité kališní lístky jsou po obvodě blanité, na vrcholu hrotité se štětinatou osinkou, chlupaté a mají tři až pět žilek. Dvojnásobně větší, obvejčité korunní lístky, 4 až 10 mm dlouhé, bývají růžové, světle karmínové, růžovofialové nebo vzácně bílé a u báze někdy mívají purpurovou skvrnu. Z deseti tyčinek bývá pouze pět vnitřních tyčinek plodných, zbylé vnější nemají prašníky. Plodné tyčinky mají vespod medové žlázky. Rostliny kvetou nejčastěji od dubna do července, ojediněle až do října. Květ je otevřen pouze necelý den, před sklonkem dne se zavře, korunní lístky uvadnou a opadají.

Rozmnožování.

Poltivý zobanitý plod, až 5 cm dlouhý, se skládá z pěti jednosemenných pouzder, která jsou svými prohnutými a napjatými osinami přirostlá ke společnému střednímu sloupku. V době zralosti vztyčený plod ve střední části puká a předpjaté osiny vymršťují nažky (plůdky) až do vzdálenosti dvou metrů. Chlupaté nažky (semena) jsou podlouhlé, zašpičatělé a přecházejí v dlouhou, hydroskopickou osinu, která je za sucha spirálovitě stočená. Osina reaguje zkrucováním a napřimováním na změnu vlhkosti a zavrtává nažku do země, chloupky nažky směřující vzhůru brání zpětnému pohybu k povrchu.  Pumpava obecná se rozmnožuje pouze semeny, která jsou nepravidelně dlouze dormantní a podržují si klíčivost až osm let, na polích se objevují její mladé semenáčky po celý rok. Na rostlině vyroste ročně několik stovek semen která se rozšiřují mimo balisticky i za pomoci zvířat, zachycují se osinami za srst nebo peří živočichů.

Význam.

Na polích zapleveluje prořídlé pícniny, ale bývá hojná i v přezimujících obilninách, řepce, okopaninách a zelenině. Jedná se o však méně nebezpečný plevelný druh.  Pumpava obecná se používá v léčitelství, je to léčivka se svíravým a krev stavícím účinkem. V květnu až červnu se sbírá se její nať „Herba erodii“, jejíž odvar v malých dávkách zvyšuje a ve velkých snižuje krevní tlak. Největší využití však nacházela v gynekologii, např. při nadměrné menstruaci nebo nepravidelném krvácení.

Externí odkazy.

Pumpava obecná ("Erodium cicutarium") je nevysoká, pižmem páchnoucí, planě rostoucí rostlina, druh rodu pumpava. V české přírodě je nepůvodní druh, roste v ní však již po staletí, bývá považována za léčivku i plevel.


Život.

Napoleonské války.

Vstoupil roku 1799 jako dobrovolník do republikánské armády a byl rychle povyšován k důstojnickým hodnostem. Přežil obležení Janova (1800), později se stal pobočníkem maršála Augereaua. V této funkci sloužil během 3. i 4. koaliční války (1803–1805, 1806–1807). V bitvě u Jílového byl těžce raněn. V letech 1808–1811, byl s přestávkami nasazen v bojích na Pyrenejském poloostrově. Vyznamenal se v tažení r. 1809 a bojoval ve všech větších bitvách této války (Řezno, Eckmuhl, Aspern, Wagram). Prodělal celou ruskou kampaň r. 1812, kde se opět vyznamenal. Nakonec byl i aktivním účastníkem bojů 1813–1814 (plukovník). Během Sta dní r. 1815 byl Napoleonem I. jmenován brigádním generálem a bojoval na pravém křídle francouzské sestavy v bitvě u Waterloo.

Červencová monarchie.

V době Restaurace strávil 4 roky v exilu (1815–1819) a po návratu uveřejnil známou obranu Napoleonovy strategie (viz níže). Jeho blízký vztah k vévodovi Orleánskému Ludvíkovi Filipovi mu zajišťoval důležité armádní posty. Během červencové monarchie (od r. 1830) rychle postupoval, r. 1836 – generálporučík, r. 1840 se stal generálním inspektorem francouzské kavalérie. Roku 1845 byl jmenován francouzským pairem. Po pádu Ludvíka Filipa se zcela stáhl z veřejného života.

Dílo.

Marbot napsal, dvě krátká sdělení:  Jeho sláva je založena výhradně na jeho memoárech, uveřejněných ve Francii až r. 1891 pod názvem "Mémoires du Général Baron de Marbot" (1899 německy, 1902 anglicky, 1907 česky). Jako nikdo jiný před ním poskytuje strhujícím způsobem pohled na dějinné události a do armádního života během napoleonských válek. Barvitým a přitom skromným způsobem vnáší čtenáře do dobrodružných příhod svého života. V úvodu, určeném manželce a dětem píše:  "Přišel jsem často do osobního styku s Napoleonem, sloužil jsem v generálním štábu pod pěti jeho nejslavnějšími maršály: Augereauem, Bernadottem, Muratem, Lannesem a Massenou, znal jsem všechny přední osobnosti tehdejší doby. V pamětech jsem se snažil více o vylíčení vlastních příhod, než o popis dějinné události. Snažil jsem se též u osob, které jsem dobře znal nestranně opravit úsudky o nich pronášené. Vedle událostí velkého politického významu, měl jsem i snahu vylíčit veselé a dobrodružné příhody skromným, prostým způsobem, jak se na vyprávění věnované vlastní rodině patří".

Vyznamenání.

Získal následující vyznamenání:

Jean-Baptiste Antoine Marcelin Marbot, zvaný Marcellin Marbot (; 18. srpen 1782, Altillac – 16. listopad 1854, Paříž), byl francouzský voják, autor cenných pamětí. Byl povýšen do hodnosti generálporučík v roce 1836, za vlády krále Luís Filipe I.


Mládí a pirátský život.

Rackham se narodil v roce 1682 v Anglii a o jeho mládí neexistují další záznamy. První písemná zmínka o Rackhamovi pochází z roku 1718, kdy působil jako důstojník na lodi "Ranger" pod kapitánem Charlesem Vanem. Jeho základnou byl nechvalně proslulý pirátský přístav New Providence na Bahamách,

Kapitán Rackham.

Nejčastějším cílem pirátů pod Rackhamovým velením byly menší lodě v pobřežních vodách, za oběť jim padlo také několik větších lodí v souostroví Západní Indie a u Bermudských ostrovů. Jedním z přepadených plavidel byla i jamajská loď "Kingston", z níž následně Rackham učinil svou vlajkovou loď. Útok na "Kingston" však proběhl na dohled od přístavu Port Royal a za Rackhamem byli okradenými obchodníky vysláni lovci pirátů. Dostihli jej v únoru roku 1719, když "Kingston" kotvil u ostrova Isla de los Pinos nedaleko Kuby. Rackham byl nucen ukrýt se ve vnitrozemí a přišel o svou vlajkovou loď i kořist. O Rackhamově další kariéře píše Charles Johnson ve své knize "A General History of the Robberies and Murders of the most notorious Pyrates" z roku 1724. Podle ní Rackhamova posádka prováděla opravy na svém plavidle zakotveném na Kubě, když k přístavišti připlula španělská válečná loď spolu se zajatou anglickou šalupou. Kvůli odlivu nemohli Španělé do přístavu vplout, zakotvili tedy před ním a vyčkávali. Avšak Rackham se svými muži v noci přepadl anglickou loď a přemohl její španělskou stráž. Když pak ráno válečná loď zahájila palbu na Rackhamovo původní plavidlo, piráti odpluli v nově ukořistěné lodi.  Následně Rackham zamířil do bahamského přístavu Nassau, aby využil Brity nabízenou amnestii a stal se korzárem ve službách britského guvernéra Woodese Rogerse. Ten byl na Bahamy vyslán, aby skoncoval s útoky pirátů na britské lodě v oblasti. Rackham prohlásil, že ho i s posádkou k pirátství donutil bývalý kapitán Charles Vane, jehož byl guvernér Rogers zapřísáhlým nepřítelem. Zřejmě i proto se Rogers rozhodl Rackhamovi uvěřit a udělit v rámci vyhlášené amnestie milost. Počestný způsob života však Rackhamovi ani jeho posádce dlouho nevydržel.

Anne Bonny.

Na Bahamách začal Rackhamův milostný vztah s Anne Bonny. Ta byla manželkou Jamese Bonnyho, námořníka pod Rogersovým velením. James se o jejich vztahu dozvěděl a informoval o něm guvernéra, jenž Anne za cizoložství nařídil zbičovat. Rackham Jamesovi nabídl za jeho manželku peníze, sama Anne však toto gesto odmítla, neboť prý nechtěla být prodána jako zvíře. Rackham s Anne a novou posádkou poté ukradli další loď a z Nassau utekli, čímž Rackham porušil podmínky udelěné milosti. Následující dva měsíce přepadávali v Karibiku další pirátské lodě a zároveň verbovali jejich posádky do své flotily. Tehdy také Anne otěhotněla a vrátila se na Kubu.

Dopadení, soud a smrt.

V září 1720 bahamský guvernér Rogers prohlásil Rackhama za piráta a následující měsíc vydal příkaz k jeho zatčení. V té době Rackham přepadával rybářské lodě u severního pobřeží Jamajky, kde jej ještě v říjnu dopadl lovec pirátů Jonathan Barnet. Rackham při své plavbě údajně potkal menší pirátskou loď a obě posádky byly po prohýřené noci ještě pod vlivem alkoholu, když na ně u Bry Harbour Bay Barnet zaútočil. Zajal Rackhamovu loď i s celou posádkou a odvezl je do Spanish Townu, kde byli odsouzeni k smrti oběšením. 18. listopadu 1720 byl Rackham popraven a jeho ostatky vystaveny jako varování na malém ostrově v přístavu Port Royal.

Osud posádky.

Deset dní po Rackhamově popravě začal soud s Anne Bonny a Mary Readovou. Během něj obě tvrdily, že jsou těhotné. Neboť tehdejší zákony neumožňovaly popravu těhotné ženy, bylo vykonání rozsudku odloženo. Mary zemřela v dubnu následujícího roku, pravděpodobně na horečku vyvolanou porodem. O osudu Anne se nedochovaly žádné záznamy.  Další členové posádky, George Fetherston, Richard Corner, John Davis a John Howell, byli popraveni spolu s Rackhamem v Port Royal. Patrick Carty, Thomas Earl, James Dobbin a Noah Harwood byli popraveni o den později v Kingstonu.  Už následující den po soudu s Rackhamem byli k smrti odsouzeni bývalí členové jeho posádky John "Old Dad the Cooper", "Fenis" Fenwick a Thomas Bourn (alias Brown) za účast na vzpouře nedaleko Hispanioly v polovině června 1720.  Devatero pirátů, jenž slavilo s Rackhamem v době jeho dopadení (John Eaton, Edward Warner, Thomas Baker, Thomas Quick, John Cole, Benjamin Palmer, Walter Rouse, John Hanson, a John Howard), bylo odsouzeno 24. ledna 1721. 17. února byli v Port Royal oběšeni John Eaton, Thomas Quick a Thomas Baker, druhý den byli v Kingstonu popraveni John Cole, John Howard a Benjamin Palmer. Osud zbývajících tří je neznámý.

Moderní kultura.

V televizním seriálu "Black Sails" stanice Starz ztvárnil Rackhama Toby Schmitz. Rackham také vystupuje v titulu "" z herní série "Assassin's Creed" od společnosti Ubisoft.

Jack Rackham, také známý jako Calico Jack, (21. prosince 1682, Bristol, Anglie – 18. listopadu 1720, Port Royal, Jamajka) byl anglický pirátský kapitán, který působil na Bahamách a na Kubě v letech 1718–1720 ke konci zlatého věku pirátů. V říjnu 1720 byl dopaden lovcem pirátů Jonathanem Barnetem, spolu s posádkou souzen ve Spanish Townu na Jamajce a odsouzen k smrti. Dne 18. listopadu byl oběšen v Port Royal.


Životopis.

Mládí.

Michail Alexejev se narodil v rodině armádního kapitána Vasilije Alexejeva. V roce 1876 vystudoval po vzoru otce Moskevskou vojenskou školu a byl odvelen do 64. kazaňského pluku. Účastnil se rusko-turecké války v letech 1877–1878. V roce 1890 vystudoval Nikolajevskou vojenskou školu a stal se z něho starší pobočník ve velitelství 1. armádního sboru v Petrohradu. V letech 1898–1904 sloužil jako vojenský historik.

Rusko-japonská válka.

Když vypukla rusko-japonská válka, byl Alexejev v říjnu 1904 jmenován jedním z velitelů ruské 3. mandžuské armády. Během války byl vyznamenán zlatým mečem, Řádem Sv. Stanislava první třídy a Řádem Sv. Anny první třídy. V roce 1908 se Alexejev stal náčelníkem štábu v Kyjevě. V roce 1912 byl jmenován velitelem 13. armádního sboru. Ovládal řadu jazyků, procestoval Střední Asii, Indii a Čínu a napsal o tom několik cenných knih.

První světová válka.

Na počátku první světové války v roce 1914 se Alexejev stal náčelníkem generálního štábu na jihozápadním frontu. Plánoval ruskou ofenzívu do Haliče a když byl spolu s mnoha dalšími při pozdějším ústupu zajat, byl jediný generál, který ze zajetí uprchl.  Když byl velkokníže Nikolaj Nikolajevič Romanov odvolán z postu vrchního velitele armády a na jeho místo nastoupil car Mikuláš II., byl Alexejev jmenován náčelníkem štábu hlavního velitelství (Stavka). Na tomto postu sloužil v letech 1915–1917.

Ruská občanská válka.

Po únorové revoluci roku 1917 byl Alexejev jmenován vrchním velitelem ruské armády, později poradcem ministerstva války v prozatímní vládě. Alexejev byl velmi zbožný muž a nejen věrný voják, ale i ruský vlastenec, který měl v armádě značnou autoritu. Jako vrchní velitel armády se telegraficky zeptal svých generálů, zda jsou pro to, aby car Mikuláš II. odstoupil, a pak si velmi vyčítal, že k pádu cara tak přispěl.  Když v dubnu 1917 vypukly v Petrohradu nepokoje, velitel města generál Lavr Georgijevič Kornilov je chtěl potlačit násilím, což mu premiér Kerenskij zakázal. Kornilov se snad domníval, že Kerenskij je v zajetí a vyhlásil stanné právo. Nato ho premiér odvolal, protože to pokládal za pokus o puč (Kornilovův puč). Alexejev Kornilova zajal a uvěznil a na příkaz Kerenského zatkl carovu rodinu.  Po říjnové revoluci uprchl od Novočerkassku, kde založil tzv. Alexejevovu důstojnickou organizaci, která se stala základem Bílé armády. Poté odešel k Donu, kde se s Kornilovem spojil.  Alexejev zemřel na srdeční chorobu v Jekatěrinodaru. Byl pohřben v tamním klášteře, ale později bylo jeho tělo převezeno do Bělehradu, kde zůstává dodnes.

Michail Vasiljevič Alexejev (; – 25. září 1918) byl ruský generál pěchoty a jeden z vůdců bílých v letech 1917–1918.


Historie.

Výroba 607 byla zahájena v říjnu 1999, nahradil již zastaralý Peugeot 605. Byl postaven na platformě svého předchůdce, ale měl zcela nový, moderní design exteriéru. Řada motorů (2.2 a 3.0 benzín a 2.2 diesel) byla zcela nová. Úrovně vybavení byly také vysoké, se všemi modely dostal klimatizaci, CD přehrávač, elektrické ovládání oken, 8 airbagů, ABS, hlídač tlaku v pneumatikách a centrální zamykání jako standard.

Taxi verze.

607 se často používá jako taxi ve Francii; v Portugalsku jsou používány jako letištní taxíky na letišti Faro; tyto verze jsou obvykle 3,0 V6 nebo 2,2 HDi verze; země Beneluxu je také používají, ale méně často na letištích.

Facelift.

607 byl faceliftován v roce 2004, přičemž nejvýznamnější změny jsou nová přední část a nový motor 2.7 HDi V6, který je spojený s novou šestistupňovou automatickou převodovkou, která je nyní k dispozici také pro benzínový model V6.  V roce 2008 byl Peugeot 607 stažen z prodeje ve Velké Británii kvůli špatnému odbytu.

Peugeot 607 Paladine.

Peugeot 607 Paladine je speciální Landaulet verzi modelu 607, který byl vyvinut a postaven v roce 2000 ve spolupráci s Heuliez, jako koncept vozu. Motor je 3.0 V6. Je prodloužena o 500 mm (celková délka více než 5 m) a zadní část je vybavena zatahovací střechou podobné té na modelu 206 nebo 307 CC.  Speciální kožený interiér byl vyvinut ve spolupráci s Hermès.  Vůz byl poprvé představen na Geneva Motor Show v roce 2000. Poprvé se objevil o sedm let později při inauguraci francouzského prezidenta 16. května 2007. Auto bylo dodatečně zmodernizováno v souladu s faceliftem z roku 2004.

Nástupce.

V listopadu 2009 Philippe Varin z PSA oznámil, že nástupce Peugeot 607 by neměl být nazván Peugeot 608, ale místo toho Peugeot 508. 508 nahradil menší Peugeot 407, jehož prodej klesal rychle v průběhu roku 2008 a 2009.

Peugeot 607 je automobil vyšší střední třídy vyráběný ve francouzské automobilce Peugeot od září 1999 do června 2010. 607, spolu s menší 407, byl nahrazen modelem 508 na začátku roku 2011.


Život.

Jan Fridrich byl nejstarším synem Fridricha I. Württemberského, šestého vévody Württemberska, a jeho manželky Sibyly Anhaltské, dcery Jáchyma Arnošta Anhaltského. Narodil se 5. května roku 1582 v Montbéliard, kde žil až do čtyř let, než se s rodinou přestěhovali do Stuttgartu.  Dne 5. listopadu 1609 se oženil s Barbarou Žofií Braniborskou (1584—1636), dcerou kurfiřa Jáchyma Fridricha Braniborského. Z jejich manželství vzešlo devět dětí, z nichž šest se dožilo dospělosti.  Jan Fridrich byl dobrý, mírumilovný vládce, který ale často odhaloval své slabiny a měl tak nevýhodu ve vojenských střetech. I přesto se mu podařilo prosadit obnovení ústavy, kterou zrušil jeho otec Fridrich I. Důležitou událostí jeho života bylo i to, že nechal uvrhnout do žaláře kancléře Matthäuse Enzlina, kterého obvinil ze zpronevěry a vydírání. Za jeho vlády Württembersko zažilo spíše vzestup, avšak pravdou je, že ve skutečnosti narazil na velký dluh jeho rodu a vedl spory se svými příbuznými.  Jan Fridrich pokračoval v jednáních s evangelickými knížaty, která vedl i jeho otec Fridrich. Roku 1608 podepsal smlouvu s Protestantskou unií. V roce 1621 se společně s armádou unie přestěhoval do Falce. Jan Fridrich přísahal věrnost unii. Účastnil se bitvy u Wimpfenu (26. dubna 1622), kde maršál Tilly porazil markraběte bádenského, Jiřího Fridricha, a padl zde Janův nejmladší bratr Magnus. Krátce nato vítězná strana začala plenit severozápadní část Württemberska a v následujících letech sem opakovaně pořádala nájezdy. To region značně poškodilo.  Dne 28. května 1617 uzavřel Jan Fridrich dohodu se svými bratry: druhý nejstarší Ludvík Fridrich získal Montbéliard a stal se tak zakladatelem vedlejší linie Württembersko-Montbéliardských (zanikla 1723), další bratr, Julius Fridrich, získal Weiltingen a stal se zakladatelem vedlejší linie Württembersko-Weiltingenských (zanikla 1792). Janovi další bratři Fridrich Achilles a tehdy ještě živý Magnus získali hrady Neuenstadt a Neuenbürg. Oba dva ale zemřeli bezdětní a tak se jejich majetek vrátil zpět hlavní linii Württemberků.  Jan Fridrich Württemberský zemřel 18. července 1628, když byl na cestě do města Heidenheim an der Brenz. Jeho nástupcem se stal prvorozený syn Eberhard.

Jan Fridrich Württemberský ("Johann Friedrich von Württemberg", 5. května 1582, Montbéliard — 18. července 1628) byl mezi lety 1608 až 1628 sedmý vévoda württemberský. Jeho vládu ukončila smrt při cestě do města Heidenheim an der Brenz.


Definice.

Jedná se o literární postup, kdy dílo (nejčastěji za pomoci vypravěče) vědomě odkazuje na umělou, literární povahu sebe sama pomocí odchýlení se od beletristických konvencí a vypravěčských technik. Dílo tak sebereflexivně poukazuje na to, že je lidským výtvorem, a nutí čtenáře zamýšlet se nad vztahem mezi realitou a fikcí – můžeme tedy mluvit o specifickém druhu metatextovosti. (Nezapomínejme však, že sebereflexe je rys typický pro uměleckou literaturu obecně – známe jej např. z romantismu: romantický autor své dílo žije, a vlastní život naopak formuluje jako dílo).  Metafikce je nejčastěji spojována s modernistickou a postmodernistickou literaturou, můžeme ji však naléz již např. v "Tisíci a jedné noci" (9. st.) či v Chaucerových "Povídkách canterburských" (14. st.). V 50. letech 20. st. vytvořilo několik francouzských spisovatelů žánr, který je označován jako nouveau roman. Tyto „nové romány“ byly charakteristické svým překrucováním žánrových i stylistických pravidel a často obsahovaly metafikční postupy. V 60. letech 20. st. se metafikce dostala do popředí díky dílům jako "Ztracen v panoptiku: Fikce pro tisk, zvukový pásek, živý hlas" Johna Bartha, "Jatka č. 5, aneb Křížová výprava dětí" Kurta Vonneguta či "Dražba série č. 49" Thomase Pynchona. Poprvé použil označení „Metafikce“ William H. Gass v eseji "Philosophy and the Form of Fiction". Na rozdíl od antirománu či antifikce je metafikce výhradně „fikcí o fikci“. tj. fikce, která vědomě reflektuje sama sebe.

Metafikční postupy.

Díky volné definici není možné vypsat kompletní seznam metafikčních postupů, shrnujeme alespoň ty nejznámější:

Metafikce jako literární žánr.

V případě, že přítomnost metafikčních prvků je to, co činí konkrétní dílo sevřeným textem, mluvíme obvykle o metafikci ve smyslu literárního žánru. Takové užití metafikce je typické pro postmodernistickou literaturu. Hranice mezi metafikcí jakožto jedním z motivů díla a metafikcí jakožto žánrotvorným prvkem je rozvolněná, což vede k poněkud vágnímu užívání termínu metafikce a často může být předmětem sporu, v kterém smyslu by se ho u konkrétního díla mělo užívat.  Ačkoliv jsou známé i kratší metafikční prózy (stejně jako přesahy do jiných literárních druhů) – učebnicovým příkladem jsou Borgesovy povídky -, plné rozvinutí metafikčních postupů umožňuje především román, proto často díla reprezentující metafikci jakožto žánr označujeme termínem metaromán (starší ekvivalenty jsou „autotematický román“ či „sebereflexivní román“)

Metafikce (z řeckého "metá": uprostřed, mezi; [vzadu] za; po; a řeckého "fictio": tvoření, utváření) neboli „fikce nad fikcí“ či „fikce o fikci“; Pojem zcela nahradil dřívější, úžeji pojaté termíny „self-conscious narration“ a „fikční ironie“


Poloha.

Hrad stojí severně od Dunaje na návrší Rohrwaldu, přímo nad městem Leobendorf mezi městy Korneuburg a Stockerau. Hrad je v nadmořské výšce 266 metrů a nad řekou Dunaj asi 100 metrů.  Návrší je nedaleko ohbí Dunaje u Vídeňské brány, takže umožňuje a rozšiřuje výhled do Korneuburské pánve. Přibližně naproti, u jižního břehu Dunaje, stojí hrad Greifenstein.

Historie.

Středověký hrad Habsburků.

Původní hrad Kreuzenstein byl postaven, jako většina hradů v Dolních Rakousích, ve 12. století. Formbachové pocházející z hrabství Formbach postavili hrad, když sňatkem získali do vlastnictví vodní hrad. Za Přemysla Otakara II. z Čech přešel hrad v roce 1278 do vlastnictví Habsburků.  Pronásledovaný novokřtěnec Balthasar Hubmaier byl roku 1527 ve Waldshutu (Přední Rakousko|Südbaden) pod pravděpodobně chybnou záminkou zajat a držen ve vazbě na hradě Kreuzenstein a předán Habsburkům, kteří ho postavili před inkviziční soud, odsoudili k trestu smrti a poprava se konala ve Vídni dne 10. března 1528.  Za třicetileté války hrad nebyl dobyt. Potom se ale do hradu dostal švédský polní maršál Lennart Torstenson a při svém odchodu v roce 1645 nechal hrad na několika místech odstřelit.

Obnova za hraběte z Wilczeku.

Než se hrad stal zříceninou, přešel v 18. století do vlastnictví hrabat Wilczků, kteří měli velkou moc, když jako majitelé uhelných dolů ve Slezsku zbohatli. Než se stal Johann Nepomuk Wilczek polárním výzkumníkem, začal v roce 1874 na stejném místě poznenáhlu přestavovat hrad, který se sice ve vzhledu naprosto dřívějšímu hradu nepodobal (románský a gotický vzor hradu), ale existovaly zbytky středověkého hradu (zejména části ohradní zdi, zdivo východní věže a část kaple). Poněkud zručným zábleskem jsou zbytky zdiva středověké části stavby v 19. století dobře zvýrazněné. Vedení stavby převzal v roce 1895 architekt Carl Gangolf Kayser (1837–1895), potom přišel rytíř Humbert Walcher z Molshein. Pod kaplí byla zřízena rodinná hrobka. Také sám Wilczek je zde pochován. Celý hrad byl pozůstatkem středověkého hradu, mezi jiným je zde velké množství originálních částí staveb, které Wilczek snášel z celé Evropy. Mimoto byl hrad vybavený velkým množstvím středověkých zařizovacích předmětů. Práce trvaly 30 let – oficiální nové otevření proběhlo 6. června 1906. Mezi jinými byl přítomen i císař Wilhelm II. Roku 1915 došlo k požáru po úderu blesku shořela část archivu a knihovny v křídle domu.  Při bojových akcích v roce 1945 mezi německým Wehrmachtem a Rudou armádou byla část hradu velmi poškozena a mnoho cenných kusů ze sbírek se rozkradlo. Ze sbírek rukopisů Wilczeka se něco nachází v Rakouské národní knihovně.  Hrad oblíbeným místem výletníků z Vídně a okolí jako muzeum k nahlédnutí. Koncem června je pořádána klasická hradní serenáda přímo v hradním nádvoří. Kromě toho se na kopci nachází Orlír rozhledna Kreuzenstein, která organizuje výstavy dravých ptáků a zámecké restaurace.

Hrad jako filmová kulisa.

Na hradě se točilo několik filmů:

Hrad Kreuzenstein je hrad přestavěný na zámek u městysu Leobendorf v okrese Korneuburg v rakouské spolkové zemi Dolní Rakousy, několik kilometrů na sever od Vídně. Přestavbu na zámek nechal provést v letech 1874–1906 hrabě Johann Nepomuk Wilczek.


Náležitosti FRA.

Jak bylo uvedeno výše, FRA má smluvní charakter, mezi základní náležitosti patří : - subjekty sjednávající kontrakt - úrokové období, ke kterému se FRA vztahuje - termín v budoucnosti jako počátek úrokového období - fixní úroková sazba - referenční sazba - určitá tržní úroková sazba - nominální částka, ze které se určuje výše plnění - měna, ve které je FRA sjednáno - termín, ve kterém probíhá sjednání

Subjekty sjednávající FRA.

FRA spolu sjednávají dva subjekty. Označují se jako prodávající a kupující. Kupující FRA si zajišťuje fixní úrokovou sazbu pro své budoucí pohyblivě úročené závazky neboli se zajišťuje proti vzestupu úrokových sazeb. Prodávající FRA si zajišťuje fixní úrokovou sazbu pro své budoucí pohyblivě úročené pohledávky neboli se zajišťuje proti poklesu úrokových sazeb.

FRA období.

Je to délka úrokového období, pro které se vztahují úroky. FRA období se určuje dvěma lhůtami, které udávají v měsících časovou vzdálenost ode dne sjednání FRA do začátku a do konce FRA období. Protože je to nestandardizovaný instrument, nejsou zadány striktní lhůty pro obchodování. V praxi se obchodují hlavně FRA se splatností do jednoho roku ( 3x6, 6x9, 6x12 )

Nominální hodnota FRA.

Slouží pro výpočet výše plnění plynoucího z FRA. Tato částka se mezi subjekty nepřesouvá. Nominální hodnota FRA se nachází v podrozvaze, proto se FRA uvádějí jako bilančně neutrální nebo podrozvahové obchody.

Referenční úroková sazba.

Slouží k odvození výše plnění vyplývajícího z FRA. Referenční sazba musí splňovat následující podmínky : -vyjadřovat úroveň tržních úrokových sazeb vztažených vzhledem k délce FRA období-způsob jejího stanovení musí být jednoznačně předem dán-její výší nesmí mít možnost žádný ze subjektů ovlivnit.Nejčastěji se používají sazby : LIBOR, EURIBOR, pro korunové FRA je to PRIBOR.

Odvození FRA sazby z úrokové sazby z vkladů.

r - dlouhodobá úroková mírar - krátkodobá úroková míraB - počet dnůD - počet dnů, dlouhodobá úroková míraD - počet dnů, krátkodobá úroková míraD - počet dnů, FRA

Plnění z FRA.

Základ plnění z FRA spočívá ve vzájemné směně FRA sazby a referenční sazby. V praxi dochází pouze k vyrovnání salda vyplývajícího z rozdílu mezi oběma sazbami ( interest netting )

Vypořádání FRA kontraktů.

Pro určení toho, kdo komu plnění poskytuje a jaká je jeho výše, je rozhodující hodnota referenční sazby v rozhodný den na počátku FRA období vzhledem k sjednané FRA sazbě. Mezi sjednanou FRA sazbou a referenční sazbou mohou nastat tyto situace :a) referenční sazba leží nad sjednanou FRA sazbou - plnění poskytuje prodávající kupujícímub) referenční sazba leží pod sjednanou FRA sazbou - plnění poskytuje kupující prodávajícímuc) referenční sazba se rovná sjednané FRA sazbě - k žádné platbě mezi prodávajícím a kupujícím nedochází

Odvození výše plnění z FRA.

Výše plnění je odvozená z : 1. rozdílu mezi dohodnutou FRA sazbou a referenční sazbou v rozhodný den,2. nominální hodnotou, 3. délkou FRA období. K termínu T ji můžeme z pohledu kupujícího vypočítat podle vzorce pro výpočet úroku : V praxi se plnění z FRA platí zpravidla na počátku FRA období, musí být tedy k datu T diskontováno : p - dohodnutá FRA sazba v % p.a.p - referenční sazba v % p.a.t - délka období FRA ve dnechNH - nominální hodnota FRA

Ohodnocování FRA.

Hodnota vyplývá z rozdílu mezi cenou bázického instrumentu dohodnutou v kontraktu a aktuální cenou na trhu. V okamžiku sjednání kontraktu je hodnota rovná nule, protože mezi obchodními subjekty neproběhla žádná platba, čistá současná hodnota všech plateb spojených s FRA je nulová. Po sjednání FRA se v důsledku pohybu tržních úrokových sazeb mění i hodnota FRA kontraktu. Hodnotu FRA je možné odvodit z aktuální FRA sazby. Hodnotu FRA v určitém okamžiku představuje částka, kterou je možné získat prostřednictvím uzavření pozice plynoucí z původního FRA prostřednictvím opačného kontraktu sjednaného na základě aktuálních podmínek na trhu na shodné období, nominální hodnotu i referenční sazbu jako původní FRA. Tato částka vyplývá z rozdílu mezi plněním z původního a nového FRA.

Využití FRA.

- "prodávající" FRA k zajištění kapitálu investovaného do úrokových instrumentů citlivých na vývoj tržní úrokové míry proti poklesu úrokových sazeb - "kupující" FRA k zajištění své očekávané budoucí potřeby kapitálu proti vzestupu tržních úrokových sazeb.

Forward rate agreement (FRA) je finanční instrument, který umožňuje zajistit pro určité období v budoucnosti fixní úrokovou sazbu pro určitý závazek či pohledávku. Nespočívá ve skutečném poskytnutí nebo přijetí budoucího úvěru (depozita) za pevně sjednaných podmínek. Je to smluvní ujednání dvou stran o výměně dvou částek finančních prostředků, z nichž jedna je známá a u druhé částky je znám jen předpis potřebný na výpočet. Jedná se o vzájemné započtení obou plateb, podkladové nástroje se mezi sebou nepřesouvají, obchod je sjednaný v jedné měně, dochází jen k poskytnutí úrokového rozdílu mezi pevně sjednanou úrokovou sazbou ve FRA a skutečnou výší tržní úrokové sazby. Je druh úrokového derivátu, který je sjednáván jako nestandardizovaný kontrakt na mimoburzovním trhu. To znamená, že partneři nejsou limitování nařízeními burzy a mohou si podmínky obchodu sjednat individuálně.


Životní pouť.

Jan Potocki se narodil v roce 1761 na Ukrajině, v bohaté aristokratické rodině. Studoval ve Švýcarsku a pak na lodích suverénního maltézského řádu pronásledoval středomořské korzáry. Neklidně putoval mezi carským dvorem v Petrohradu a francouzskými encyklopedisty v Paříži. Byl jmenován vedoucím badatelské skupiny, která měla provázet ruské poselstvo do Číny. Provázel jej slavný orientalista Heinrich Julius Klaproth, který později po Potockém nazval vzdálené korejské souostroví. Poselstvo dorazilo až na čínské hranice, ale tam došlo k roztržce, protože hrdí Rusové se odmítli podrobit ponižujícímu ceremoniálu a do země vůbec nebyli vpuštěni.Hrabě Potocki, nazývaný „poslední Polák“, byl jedním z prvních lidí, kteří po boku aeronauta Jeana Pierra-Francoise Blancharda vzlétli v balónu do nebes. Považoval se hlavně za učence. Sestavil archeologický atlas Ruska a pracoval v oboru slovanských starožitností. Četnými nitkami je spojen s Pavlem Šafaříkem a Janem Kolárem. Vědci si jej na rozdíl od cara Alexandra příliš necenili, a tak dal zklamaný hrabě celý náklad jedné své knihy naházet do rybníka. Ve svých dedukcích byl stejně odvážný jako při bojích s korzáry a takoví lidé nemají v Akademii naštěstí pro obě strany co dělat.  Někdy kole roku 1803 začal Potocki předčítat své nemocné manželce "Příběhy tisíce a jedné noci", a to pravděpodobně ve francouzské Gallandově verzi. Když byl hotov, začal psát vlastní pokračování, které vyšlo v Petrohradu v letech 1804–5 bez udání autora v počtu sto kusů. Tak vzniklo první vydání "Rukopisu nalezeného v Zaragoze" (francouzsky "Manuscrit trouvé à Saragosse", polsky "Rękopis znaleziony w Saragossie"). Následovala různá doplněná obskurní vydání. Jeden příběh přejal Washington Irving, ale připisoval jej jinému autorovi. Pařížský časopis, kde "Rukopis" vycházel na pokračování, jej uváděl jako dílo hraběte Cagliostra. A.S. Puškin začal "Rukopis" překládat ve verších do ruštiny – a možná v ponurém duelantu Zareckém v Evženu Oněginovi zní něco z Potockého. Kanonické znění románu bylo z četných fragmentárních děl známých například pod názvem "Uprostřed oběšenců" sestaveno desetiletí po Potockého smrti. Do němčiny bylo přeloženo s Cailloisovou předmluvou až v roce 1961. I český překlad vznikl spojením tří různých vydání – německého, polského a francouzského.  Hrabě Potocki patřil mezi svobodné zednáře, ale tyto informace jsou vždy matoucí. Mozart byl především Mozartem a Potocki hlavně Potockým. Posledních deset let svého života trávil na svém statku v Podolí. Podle legendy si ze stříbrného víka samovaru vlastnoručně ulil stříbrnou kouli, kterou mu posvětil jeho dvorní kaplan. Údajně řekl: "Bože, jsi-li, slituj se nad mou duší, jestli nějakou mám." Pak si prostřelil hlavu.

Jan Nepomucen Potocki (8. března 1761 – prosinec 1815) byl polský prozaik, historik, archeolog, lingvista, cestovatel a dobrodruh aristokratického původu. Bývá označován jako „poslední Polák“.


Výskyt.

Světluška větší se vyskytuje napříč Portugalskem, Velkou Británií, Evropou, Asii až Čínou. Někteří jedinci se mohou dostat až do oblasti severního polárního kruhu. Vyhledává otevřené prostranství. Můžeme ji spatřit na loukách a okrajích lesů, kupříkladu v Anglii upřednostňuje křídové nebo přímo vápencové škrapy.  V Česku se tento pozoruhodný brouk vyskytuje také, ovšem nepříliš hojně. Spatřen byl roku 2017 například na východě Moravy v lokalitě Rešovských vodopádů.  Asi nejaktivnější a nejvíce vidět je tento hmyz během suchého léta, tedy v období od června do července. Přirozeně v nočních hodinách, zhruba od 22:00 do 22:30 hodin, případně až do půlnoci.

Popis.

Světlušky patří k broukům u kterých se samec od samičky výrazně odlišuje, výrazný je tedy jejich pohlavní dimorfismus.

Samec.

Samec je dlouhý 10 až 12 mm. Tělo je ploché. Chitinový plášť těla je zbarvený do hněda, na okrajích je žluté zbarvení. Na dlouhých krovkách se nachází několik podlouhlých rýh, které jsou pokryté jemnými chloupky. Hlava není vidět – je schovaná pod tělním pláštěm. Můžeme však spatřit nitkovitá tykadla. Na sedmém kroužku na břiše má sameček světelnou skvrnu.

Samice.

Samičky jsou dlouhé 15 až 20 mm. Nemají žádné krovky, takže vypadají podobně jako larvy. Hlava je též schovaná pod chitinovým tělním pláštěm. Samičky mají podstatně více světelných orgánů než samci. Světelná políčka se nacházejí na šestém a sedmém článku trupu a na osmém jsou ještě dodatečné světelné skvrny.

Způsob života.

Světlušky jsou aktivní v noci. Samečci létají se slabým svícením a hledají si samičky, které leží v trávě a svítí podstatně výrazněji. Frekvence problikávání, tedy doba, po kterou brouci svítí, a mezery mezi jednotlivými záblesky jsou pro daný druh charakteristické. Díky tomu se mezi sebou jednotlivé druhy světlušek snadno rozpoznají. Larvy žijí na zemi a živí se slimáky. I ony mohou slabě svítit, avšak na rozdíl od dospělých slouží jejich signalizace k zastrašení nepřítele. Po pátém svlečení se zakuklí a z kukly se vylíhnou dospělí jedinci.

Vyzařování světla.

Hlavní výskyt dospělých jedinců je v období páření, což ve střední Evropě připadá na červenec až srpen. V teplých letních měsících svítí samičky při dostatečné tmě asi od deseti hodin večer do jedné hodiny ranní, avšak brzy po spáření páry svítit přestanou. Obecně období, po které budou tito brouci jasně světélkovat, je ovlivněno jednak okolním prostředím, nebo přítomností nerovnoměrného, tedy většího nebo menšího množství samců. Příliš nízká teplota, déšť či silnější vítr způsobí, že se samičky schovají pod zem či do houští vegetace. Vyšší procento samců zase zkracuje období námluv, neboť se jednotlivé páry podstatně rychleji shledají.  Světlušky svítí díky bioluminiscenci. Je to následek chemických reakcí v živých buňkách a tkáních – tyto procesy se nazývají chemiluminiscence. Při jednom z těchto procesů se luciferin odbourává enzymem luciferázou, energie při tom uvolněná je vyzářena ve formě světla. Proces neprodukuje žádné teplo, a proto je velmi efektivní, 90–98 % vložené energie je přeměněno na světelnou energii. To je o mnoho více, než dokážou ty nejúspornější žárovky, u kterých se většina energie ztratí ve formě tepla.

Potrava.

Potravou světlušek jsou plži. Na nich parazitují larvy a při kousnutí je mohou usmrtit toxickým jedem. Dospělí brouci zpravidla vůbec potravu nepřijímají, čelist se jim totiž během jejich krátkého života nevyvine dostatečně.

Rozmnožování a život larvy.

Po setmění samičky vylézají z úkrytu, usadí se na trávě a svítí, aby ukázaly samečkům, že jsou připraveny k páření. Jejich světlo mohou údajně spatřit až ze vzdálenosti 50 metrů. Samečci svítí slaběji než samičky a létají ve výšce často jen několik metrů nad zemí. Když samičku zahlédnou, tak u ní přistanou. Páření a kladení vajíček probíhá na zemi. Oba partneři uhynou do několika dnů po spáření. Na vlhké místo, do půdy pod listem nebo mechem, samička naklade v rozmezí tří dnů 50 až 150 velmi malých světle žlutých vajíček (cca 1 mm v průměrů) a brzy umírá. Ta mohou několik dní slabě žlutě svítit, zpravidla déle, pokud nepanují příliš chladné podmínky.  Larva se líhne asi po dvou až třech týdnech a nápadně se podobá dospělé samici. Ta má však na rozdíl od ní zcela černou zadní část těla. Pohybem larva připomíná housenku. Během dva až tři roky trvajícího vývoje se larva několikrát, asi pětkrát, svléká. Postupně tedy projde až pěti stádii, takzvanými instary. Živí se převážně slimáky nebo hlemýždi. Při kousnutí do nich vstřikuje neurotoxin, tedy toxickou znehybňující látku. Přitom se musí mít na pozoru, aby se nepřilepila na obranný hlen, který jeho kořist může vylučovat. Oběť je postupně ochromena a larva hoduje. Vpravený jed zároveň rozloží vnitřnosti měkkýše na řídkou hmotu a v takové koncentraci ji z oběti vysává. Hlemýždě nebo slimáka nemusí zásadně zabít, po nakrmení se často stává, že jeho kořist přežije a po chvíli se odebere pryč.  Larva je aktivní v noci a patrně živější bude tehdy, panují-li vlhké podmínky. Zimu přečkává schovaná v úkrytu, pod kamenem, polenem či listem. Zde se uchýlí k zimnímu spánku a s příchodem jara se probouzí. Cyklus se opakuje další jeden nebo dva roky. V konečné fázi se mezi květnem až srpnem (v závislosti na tom, kde žije) stane dospělým broukem, ale brzy po reprodukci zahyne, jako jeho rodiče.

Světluška větší ("Lampyris noctiluca") lidově nazývaná svatojánská muška je druh brouka z čeledi světluškovitých. Známá je především svojí schopností vyzařovat ze svého těla zelenkavé světlo. Toto světlo může světluška vlastní vůlí spustit nebo zhasnout, pomocí regulace kyslíku – světlo zhasne, zastaví-li přívod kyslíku do světelných orgánů. Samečci oproti samičkám mohou létat. Dospělí jedinci žijí velmi krátce a brzy po páření umírají. Samičky kladou asi 50 až 150 vajíček a z nich se vylíhnou larvy. Během dva až tři roky trvajícího vývoje se larva asi pětkrát svleče a zakuklí. Zanedlouho se z kukly vylíhne dospělý jedinec.


Život.

Apel studoval filosofii na univerzitě v Bonnu, promoval roku 1950 a habilitoval se v Mohuči 1961. V letech 1962–1969 byl profesorem filosofie na univerzitě v Kielu, v letech 1969–1972 v Saarbrückenu a 1972–1990 ve Frankfurtu, kde úzce spolupracoval s Jürgenem Habermasem. Roku 1990 byl emeritován, ale dále cestoval a přednášel na mnoha univerzitách po celém světě.

Myšlení.

Apel se zabýval filosofií jazyka, pragmatismem a dílem amerického filosofa C. S. Peirce. Ve svém hlavním díle „Transformace filosofie“ (1994) se pokusil o sblížení hermeneutické filosofie Martina Heideggera s filosofií jazyka, jak ji vypracoval zejména Ludwig Wittgenstein. Východiskem jeho uvažování je argumentace a situace diskuse. Pro Apela jsou vposledu zdůvodněné ty věty, které nelze ani dokázat ani zpochybnit, aniž by se přitom už předpokládala jejich platnost. Každý účastník diskuse musí předpokládat, že může dospět k pravdivým výsledkům, že tedy pravdivé výpovědi jsou možné, a musí to předpokládat i o svých partnerech – jinak by se do debaty nemohl pustit.  Na těchto základních a nezbytných předpokladech se Apel snažil vybudovat svoji diskurzivní etiku jako východisko z moderního etického relativismu a nihilismu. Tak jako Immanuel Kant budoval svou transcendentální filosofii na analýze podmínek možnosti každého poznání vůbec, budoval Apel svou transcendentální filosofii intersubjektivity na analýze podmínek rozhovoru a argumentace. Každý rozhovor musí předpokládat argumentující společenství, v němž každý míní své výpovědi vážně a totéž předpokládá u svých partnerů.  Apel přitom rozlišoval mezi ideálním a reálným komunikativním společenstvím. Členem reálného komunikativního společenství se člověk stává socializací, ale rozhovor musí směřovat k ideálnímu společenství, které by bylo schopno argumentům přiměřeně rozumět a definitivně posoudit jejich pravdivost. Cílem každé činnosti musí být 1) zajistit přežití lidského druhu jakožto reálného komunikativního společenství, a 2) v tomto společenství uskutečňovat ideální společenství. První podmínka je předpokladem pro druhou, která jí naopak dává smysl.  Kritikové namítají, že přitom není jasné, proč by se těmito pravidly měl člověk řídit, a že představa diskurzivní etiky, která vyžaduje jen odstranění překážek komunikace, je pro skutečný lidský život příliš slabá. Kdyby podmínkou každého rozhodnutí musel být dobrovolný souhlas všech zúčastněných, nebylo by už žádného rozhodování třeba.

Karl-Otto Apel (15. března 1922 Düsseldorf - 15. května 2017, Niedernhausen) byl německý filosof, který se pokusil o sblížení kontinentální hermeneutické filosofie a filosofie jazyka. Byl také jedním ze zakladatelů diskurzívní etiky.


Rozšíření.

Pustovka je jedna z nejrozšířenějších sov světa, vyskytuje se na všech kontinentech kromě Austrálie a Antarktidy. Převážně tažný pták, rozšířený po celé Evropě, většině Asie, v Severní Americe, v jižní části Jižní Ameriky a v západních středomořských oblastech Afriky. Výskyt je nepravidelný a často až invazní. V Evropě hnízdí přes 58 000 párů; počty patrně mírně klesají.  V České republice běžně protahuje nebo zimuje, ale hnízdí sporadicky a značně nepravidelně, hlavně v rovinách a pahorkatinách. Málokdy zahnízdí v jedné oblasti více let po sobě a každoroční hnízdiště nejsou známa. V letech 2001–2003 v ČR hnízdilo do pěti párů.<br> Na Slovensku je situace podobná, zahnízďuje 15–30 párů ročně.  Kalous pustovka je středně velká sova (velká jako holub hřivnáč, nepatrně větší než kalous ušatý). Zbarvení je světle hnědé (hnědožluté, světle zářící). Závoj je oválný, bílý, s černou maskou kolem očí, duhovka je sírově žlutá a ušní pera (2–4 kusy) jsou krátká, obvykle přilehlá. Křídla jsou úzká, dlouhá, naspodu světlá. Mírně větší samice se od samce zbarvením neliší, také mladí ptáci jsou vybarveni stejně. Prachový šat mláďat je smetanový, později se zakulacenou černou maskou a bílým „knírem“.

Popis.

Od kalouse ušatého, který je tmavší a má oční duhovku oranžovou, je rozeznatelný i podle krátkých, někdy až neznatelných „oušek“. (V angličtině se kalous ušatý jmenuje „Long-eared Owl“ čili „dlouhouchá sova“, zatímco kalous pustovka „Short-eared Owl“ čili „krátkouchá sova“).  Let je kymácivý a trhavý. Pustovka je často aktivní i ve dne, zejména v období toku a hnízdění, kdy krouží na obloze.  Hlas: Na hnízdišti štěkavé volání „kev kev“, za toku v letu rychlé opakované bublavé „bu bu bu bu bu“ doprovázené tleskáním křídel.  Téměř nikdy nesedá na stromech nebo na keřích, nýbrž na zemi. V mimohnízdní době, během podzimu a někdy i v zimě, nocuje v počtu desítek ptáků na zemi v hustém travním porostu.

Ekologie.

Vyhledává otevřenou krajinu (tundra, step, nezarostlá říční údolí) s mokřady a vlhkými loukami.  Pustovka bývá aktivní i ve dne, zejména v období toku a hnízdění, kdy samec často krouží na obloze okolo hnízda. Živí se především drobnými hlodavci, nejčastějši hraboši polními, loví také rejsky a drobné ptáky. Při lovu přeletuje tichým kolébavým letem nízko nad poli. Pokud je mírná zima a dostatek potravy, zahnízdí jednotlivé páry nebo i celé skupiny pustovek v místech zimovišť. Hnízdění přitom probíhá podobně jako na tundrách. Hnízda jsou na zemi v travním porostu (zejména v blízkosti podmáčených míst), v ČR to však bývají i pole, především jeteliny.

Rozmnožování.

Za toku předvádí samec nápaditý svatební tanec: klesavě krouží nad hnízdem a vydává opakované rychlé a bublavé „bu bu bu bu bub“ doplňované tleskáním křídly. Hnízdí v otevřené krajině, nejčastěji v mokřadech či na mokrých loukách, někdy i na polích. (Hnízdění v ČR je velmi vzácné, odbývá se zpravidla v dubnu až květnu, jednou ročně. Jsou známa i sporadická zahnízdění v prosinci – při hojnosti hlodavců). Jako málokterá sova si pustovka staví hnízdo i z přinášeného materiálu – staví je na zemi jako poměrně jednoduchou hromádku ze stonků rostlin; často bývá ukryté v porostech ostřice. Při hnízdění běžně vznikají kolonie několika párů. Samice snáší 3–9 (obvykle 5–8) bílých téměř kulatých vajec, na kterých sedí 26–27 dní. Mláďata krmí oba rodiče. (Mezi mláďaty je někdy výrazný rozdíl v čase klubání a může dojít ke kanibalismu – vyvinutější mláďata sežerou ta výrazně menší.) Po čtrnácti dnech se mláďata rozlézají do okolí hnízda a při přiblížení člověka se ozývají varovným hlasem a výhružným klapáním zobáku. Asi za měsíc jsou vzletná a během září se vydávají na cestu do zimovišť.

Ochrana.

Druh byl v ČR řazen mezi kriticky ohrožené, ale protože silně fluktuuje, bylo zařazení přehodnoceno a spadal v Červeném seznamu ČR (2003) do kategorie VU – zranitelný druh. Ze stejného důvodu byl v Červeném seznamu ČR (2017) přeřazen do kategorie NA – druhy nevhodné pro hodnocení.

Taxonomie.

Je popsáno 11 poddruhů, české jméno má:

České pojmenování.

České historické názvy kalouse pustovky jsou pustovka, později pustovka obecná, kalous mokřadní. Zatímco etymologie platného rodového jména není jednoznačná, druhové jméno „pustovka“ vzniklo podle toho, kde se sova vyskytovala, tedy na „pustých“ místech (mokrých loukách, močálech); na Slovensku se tak kdysi říkalo poštolce. Název pro sovu kalous se vyskytuje pouze v češtině; nářečně kalósek, západomoravsky kalousek a ve staročeštině kalús znamenalo sýček.

Kalous pustovka ("Asio flammeus") je sova z čeledi puštíkovítých. Hojný středně velký druh sovy, v Evropě hnízdí přes 58 000 párů. Je aktivní především během noci, ale zejména na jaře a začátkem léta může lovit i za denního světla. Tato aktivita pravděpodobně souvisí s vrcholem aktivity hrabošů.


Objev.

Zbytky podivného zvířete poprvé spatřil americký zoolog Robert Timmins. Stalo se tak v roce 1996. Na tržišti v Laosu byly prodávány na maso. Zoologa zvíře zaujalo. Tušil, že se jedná o živočišný druh, který dosud nebyl vědecky popsán. O tři roky později získal kosterní pozůstatky tří dalších jedinců ze sovích vývržků. S tím už mohli vědci začít pracovat. Ale teprve v květnu 2006 se podařilo pořídit první fotografie a videa živého laoše. O ně se postaral čtyřiasedmdesátiletý americký penzista a amatérský ornitolog David Redfield, který se s jasným cílem vydal do Laosu a najal si místní lovce, aby mu jednoho laoše chytili.

Taxonomie.

Zvíře je natolik odlišné od všech současných hlodavců, že bylo po svém objevu zařazeno do zvláštní nově vytvořené čeledi Laonastidae. Později se ale ukázalo, že je příbuzné vymřelým miocenním rodům Diatomys, Fallomus a Willmus z doby před 10 až 20 miliony let, a tak bylo přiřazeno k nim do čeledi Diatomyidae, která je zcela na bázi dikobrazočelistních (hystrikognátních) hlodavců. Tato čeleď byla považována za vymřelou již před 11 miliony lety.

Výskyt.

Vyskytuje se v krasových oblastech středního Laosu, konkrétně v krasové oblasti (vápencovém pohoří) provincie Khammouan (Khammouanský kras). Tato oblast je unikátní díky popsání několika donedávna neznámých druhů obratlovců. Jedná se o oblast s vysokou úrovní biodiverzity, takzvaný „biodiversity hotspot“. Toto území je však silně degradováno lidskou činností. Navíc krasové území není celistvé, naopak je rozlámané na množství izolovaných skalních výchozů. Laošové i další druhy zvířat tak vytvářejí populace, které od sebe dělí nepřekonatelná bariéra otevřené ploché krajiny. Od roku 2012 proto vědci podrobně studují genetické informace laošů z různých míst krasu a bylo identifikováno, že se druh rozpadá na 8 odlišných genetických linií.

Ohrožení.

Laoš je ohrožen hned z několika důvodů. Tím prvním je velmi omezený areál výskytu. Dále se jedná o rychlé degradaci tohoto území z důvodu těžby vápence, stavby přehradních nádrží a vzrůstajícího zalidnění. Velkým problémem je také masivní lov, jemuž ročně podle odhadů podlehne několik desítek tisíc jedinců ročně. Hrozí tak, že laoská skalní krysa vyhyne dříve, než ji více poznáme.

Ochrana.

Jelikož se jedná o evolučně výjimečný druh s řadou anatomických a fyziologických zvláštností, začínají se uskutečňovat aktivity spojené s ochranou laoše. Cílem ochranářských projektů pod záštitou Evropské asociace zoologických zahrad a akvárií (EAZA), na nichž spolupracuje i Zoo Praha, je provést potřebný základní výzkum a ve dvou etapách získat laoše pro záložní chov v evropských zoologických zahradách. V první fázi se má jednat o dvacet jedinců pro Zoo Praha a dalších dvacet pro polskou Zoo Wroclaw. Následně by měli být doplněni jedinci do zoologických zahrad ve Stuttgartu, Belfastu a Newquay. Výhodou může být atraktivní vzezření laoše, a tedy zvýšený potenciál být vlajkovým druhem ochrany přírody v laoské provincii Khammouan.

Laoská skalní krysa ("Laonastes aenigmamus",, česky také laoš) je hlodavec, který byl objevený v roce 1996 a vědecky popsaný roku 2005. Jedná se o tzv. „lazarský (Lazarův) druh“.


Život.

Narodil se v učitelské rodině v kraji Sologne. V roce 1891 rodina přesídlila do Épineuil-le-Fleuriel, kde Henri studoval do 5. třídy. Poté přešel do Voltairova lycea (Lycée Voltaire) v Paříži. V roce 1901 se rozhodl pro námořnickou kariéru a začal studovat v Brestu. Po roce ale změnil rozhodnutí a začal se připravovat na studium v Bourges. V roce 1903 začal studovat na Lycée Lakanal v Sceaux (dnes součást Paříže). Zde se seznámil se svým přítelem Jacquesem Rivière.  V roce 1905 se Alain-Fournier náhodou setkal s Yvonne de Quiévrecourt, do které se zamiloval. Dívka ale byla zasnoubena a později se vdala. Byla inspirací pro postavu Yvonne de Galais z románu "Kouzelné dobrodružství". V letech 1906 a 1907 se Alain-Fournier pokoušel složit zkoušky na École Normale Supérieure, ale nebyl úspěšný. V letech 1908–1909 sloužil v armádě. Stále zamilován do Yvonne de Quiévrecourt napsal v té době řadu básní a esejů, které později vyšly pod názvem "Miracles". V roce 1909 si Jacques Rivière vzal za ženu Henriho sestru Isabelle. V roce 1910 se Alain-Fournier vrátil do Paříže a psal kritiky pro "Paris-Journal". Současně pracoval jako sekretář politika Clauda Casimir-Periera.  V roce 1913 vyšel jeho román "Le Grand Meaulnes", nejprve časopisecky v "Nouvelle Revue française" (v té době byl šéfredaktorem právě Alain-Fournierův švagr Jacques Rivière), později knižně. Kniha byla nominována na Goncourtovu cenu (Prix Goncourt). Román je jedním z prvních děl magického realismu.  V srpnu 1914, nastoupil Alain-Fournier do armády v rámci mobilizace jako poručík 288. dělostřeleckého pluku a o měsíc později byl zabit v první světové válce v bitvě u Les Éparges (nedaleko Verdunu) krátce před svými 28. narozeninami. Jeho ostatky byly identifikovány až v roce 1991 a byly uloženy na hřbitově v Saint-Rémy la Calonne.

Spisy.

Další zpracování.

Román "Kouzelné dobrodružství" byl několikrát zfilmován:  Film "Kouzelné dobrodružství" podle stejné předlohy natočil v roce 1982 Antonín Kachlík. Děj přemístil do Rakousko-Uherska. Toto zpracování ale nemělo úspěch.  V Českém rozhlasu byl román zpracován jako dvanáctidílná četba na pokračování, připravila Anežka Charvátová, čte Miroslav Táborský, režie Markéta Jahodová.

Alain-Fournier, vlastním jménem Henri Alban-Fournier (3. října 1886, Chapelle d’Anguillon (Cher), Francie – 26. září 1914, Les Éparges (Meuse), Francie) byl francouzský spisovatel, básník a esejista. Je znám především jako autor jediného románu "Kouzelné dobrodružství" (Le Grand Meaulnes), zařazeného podle francouzského deníku "Le Monde" mezi 100 nejdůležitějších knih 20. století.


Děj.

V roce 3067 př. n. l. v egyptských Thébách vede válečník známý jako Král Škorpion svou armádu k dobytí známého světa. Ta je ale poražena a prchá do pouště Ahm Shere, kde postupně vymírá. Když se blíží smrti, král Škorpion požádá boha Anubise o pomoc při porážce nepřátel výměnou za svou duši. Ten jeho přání vyslyší a vytvoří oázu, kde se zachrání, schová se jeho pyramida, a postaví ho do čela Anubisovy armády. Když Škorpion svého cíle dosáhne, Anubis si vezme jeho duši a jeho armáda se obrátí v prach, ze kterého vznikla.  Asi o 5000 let později, v roce 1933, prozkoumávají Evelyn a Rick O'Connellovi spolu se svým synem Alexem jinou pyramidu, kde naleznou Anubisův náramek a přijdou do kontaktu se třemi lotry. Když se vrátí do Londýna, Alex si Anubisův náramek nasadí a ten mu ukáže cestu do oázy Ahm Shere. Právě probíhá egyptský rok škorpiona, takže Alex má sedm dní na to, aby se tam dostal, jinak ho náramek, který si teď nemůže sundat, osmý den při východu slunce zabije. Ve stejnou chvíli oživne Král Škorpion a Anubisova armáda.  Alex je unesen egyptskou sektou, která oživila Imhotepa. Ten má Škorpiona porazit, což mu dá moc nad jeho armádou. Sektu vede kurátor Britského muzea Baltus Hafez a její součástí je i Meela Nais, reinkarnace Imhotepovy lásky Anck-su-namun. Alexovi rodiče spolu s Evelyniným bratrem Jonathanem a dávným přítelem medžájem Ardethem Bayem se ho vydají zachránit. Rick požádá o pomoc také dávného přítele Izzyho, pilota vzducholodi, který jim zajistí dopravu.  Instrukce, jak se dostat do Ahm Shere dostává Alex postupně. Na každém místě zároveň nechává stopu k dalšímu místu pro své rodiče. Ardeth pošle zprávu svým medžájským přátelům, aby se připravili k boji proti vzkříšené Anubisově armádě. Během cesty vyjdou najevo neznámé části Evelyniny i Rickovi minulosti. Evelyn byla v minulém životě dcerou faraona Setiho I., která střežila Anubisův náramek, a Rick je medžáj, který má chránit Evelyn. Mezitím Imhotep povolá z podsvětí duši Anck-su-namun a umístí ji do Meely Nais.  Když obě skupiny dorazí do oázy, kde se nachází Škorpionova pyramida, lidé ze sekty jsou napadeni mumifikovanými pygmeji a napadeni Rickem, Evelyn, Jonathanem a Ardethem. Všichni z příslušníků sekty jsou zavražděni mimo jejich vůdce Hafeza. Rick potom zachrání Alexe a donese ho do pyramidy těsně před svítáním, aby ho náramek nezabil. Alex je pak konečně schopen ho sundat. Před pyramidu pak ale dorazí Imhotep a Anck-su-namun, která Evelyn probodne a ta zemře. Hafez sebere náramek a použije ho k oživení Anubisovy armády, které se pak postaví medžájové.  Když Imhotep vejde do pyramidy, aby se postavil Škorpionovi, přijde o svou moc - Anubis chce, aby se mu postavil jako smrtelník. Přidá se k nim i Rick. Král Škorpion je nyní z poloviny člověk a z poloviny škorpion. Imhotep pak ztratí odvahu a slíbí Škorpionovi poslušnost, a tak se Škorpion zaměří na Ricka. Mezitím Jonathan zaměstná Ankc-su-namun, zatímco Alex použije Knihu mrtvých, aby oživil svou matku. Ta se pak dá do boje s Anck-su-namun. Ve stejné době Ardeth a další medžájové porazí první vlnu Anubisovy armády, ale pak se objeví její další část - tentokrát mnohem větší, ale i tak jsou připraveni se jí postavit a položit svůj život.  Rick mezitím podle nástěnných maleb přijde na to, že Škorpiona může zabít Osiridovým kopím, které má celou dobu u sebe Jonathan. Když ho Jonathan Rickovi hází, chytne ho Imhotep. Rick ho ale pak od Imhotepa získá a Škorpiona porazí a pak jemu i jeho armádě přikáže, aby se vrátili zpátky do podsvětí - těsně předtím, než se armáda dostane k medžájům. Škorpionův chrám se pak začne hroutit a všichni se chystají utéct, ale otevře se brána do podsvětí - do které spadnou Imhotep i Rick. Ricka zachrání Evelyn, i když on sám ji posílá pryč, aby zachránila sebe a Alexe. O proti tomu Anck-su-namun nechá Imhotepa zemřít i přes jeho žádosti o pomoc. Sama je pak sežrána masožravými skaraby. Rick, Evelyn, Jonathan a Alex se dostanou na vrchol pyramidy, kam pro ně přiletí Izzy. Rodina se potom rozloučí s Ardethem a film končí.

Ohlas.

Snímek se stal filmovým hitem roku 2001 a vydělal více peněz než první díl. O proti tomu reakce kritiky byly smíšené. Na Rotten Tomatoes má "Mumie se vrací" 47% na základě 131 hodnocení. Metacritic zase uvádí 48 bodů ze 100 na základě 31 hodnocení.

Mumie se vrací (v anglickém originále The Mummy Returns) je americký dobrodružný film Stephena Sommerse z roku 2001 v hlavních rolích s Brendanem Fraserem a Rachel Weisz. Film navazuje na o dva roky starší snímek "Mumie", jenž se odehrává primárně v roce 1926, zatímco "Mumie se vrací" se odehrává o sedm let později, v roce 1933.


Život.

Baraguey pocházející ze starého rodu nižší šlechty, vstoupil 1783 do královské armády a sloužil jako kadet v alsaském pěším pluku. Roku 1787 byl povýšen do nejnižší důstojnické hodnosti – stal se podporučíkem. Po výbuchu revoluce však v žebříčku hodností začal prudce stoupat. Tak roku 1791 byl poručíkem, o rok později již kapitánem, ale tentýž rok byl povýšen do hodnosti podplukovníka. Stal se zástupcem náčelníka štábu armády generála Custina a později Alexandra Beauharnaise a v dubnu 1793 se stal brigádním generálem. Bohužel s pádem generála Custina i Beauharnaise byl zatčen i d’Hilliers a každým dnem hrozila mu poprava, která neminula oba jeho představené. Od gilotiny jej zachránil jen převrat 9. termidoru (27. července 1794) a tím pád Robespierra a hrůzovlády. V roce 1795 bojoval proti royalistickým povstalcům na pařížském předměstí Saint-Antoine, poté však byl suspendován, zatčen a postaven před válečný soud. Tribunálem byl však zproštěn viny. Po skončení procesu sloužil v Cherbourgu u západní armády pod velením generála Hochea a poté byl převelen k italské armádě generála Bonaparte. Zde mu vrchní velitel svěřil dvě půlbrigády s nimiž obsadil Bergamo a v květnu 1797 Benátky a byl tam jmenován guvernérem. Za své vynikající výsledky byl v březnu 1797 povýšen do hodnosti divizního generála. V dalším roce se účastnil egyptské výpravy, ale po dobytí Malty byl poslán s vítěznými trofejemi a kořistí zpět do Francie. Dne 27. června 1798 byla však jeho fregata La Sensible napadena britskou přesilou a generál d’Hilliers byl v boji zraněn a padl do zajetí. Dopraven do Portsmouthu byl pro zranění propuštěn na čestné slovo.  Po návratu do Francie byl již 31. července 1798 zatčen a obviněn z paktování se s nepřítelem a opět stanul před válečným soudem a opět byl zproštěn viny. Následujícího roku byl jmenován náčelníkem štábu rýnské armády a operoval pod Mac Donaldem. V roce 1801 byl jmenován generálním inspektorem pěchoty a roku 1804 obdržel hodnost generálplukovníka dragounů. V tažení 1805 velel záložní kavalérii a vynikl u Elchingen (14. října 1805) a poté byl jmenován velitelem Ingolstadtu. Roku 1808 se stal podruhé guvernérem Benátek a v tažení 1809 sloužil pod místokrálem Evženem. Vynikl v bitvě u Raabu (14. června 1809). Po uzavření Schönbrunnského míru (14. října 1809) byl jmenován vrchním velitelem v Tyrolsku, kde významně přispěl k zklidnění situace.  V roce 1810 jej Napoleon převelel do Španělska a Baraguey tam převzal velení armády v Katalánsku. V roce 1809 byl mu udělen titul hrabě císařství. Během ruské kampaně 1812 byl nejprve dosazen do funkce guvernéra Smolensku a při ústupu se stal velitelem divize 9. sboru maršála Victora. V tíživé situaci musel část své divize nechat kapitulovat před Rusy (9. listopadu 1812) za což upadl do Napoleonovy nemilosti. Byl zbaven funkce a měl být postaven před válečný tribunál. V přípravě k procesu, zcela zdeptaný depresemi a vyčerpán prodělanou ruskou kampaní onemocněl "„fievre inflamatoire et nerveuse“" („zánětlivá a nervová horečka“), což mohl být tyfus a zemřel v Berlíně asi na předávkování opiem, které bylo v té době standardním lékem průjmových onemocnění.  Baraguey d ́Hilliers je jedním z 558 důstojníků a generálů, jejichž jména jsou vyryta na Vítězném oblouku v Paříži. Jeho syn Achille se stal v době Napoleona III. Maršálem Francie.

Louis Baraguey d'Hilliers (13. srpna 1764 v Paříži — 6. ledna 1813 v Berlíně) byl francouzský generál, období napoleonských válek.