Životopis.

Angelo d'Arrigo byl synem francouzské matky a italského otce. Když ve věku 6 let pozoroval rogalo, bylo pro něj jasné, že musí ovládnout umění letu. Absolvoval sportovní studium na „Université du Sport de Paris“. Nejdřív pracoval v sicilské Catánii jako učitel lyžovaní, horský vůdce a instruktor létání na rogalu a na padákovém kluzáku. S rogalem létal výše, dále a déle než kterýkoliv člověk předtím. Stal se dvojnásobným mistrem světa v extrémním létání a byl vítězem mnoha leteckých soutěží.

»Metamorfóza«.

Po nárazu do vedení vysokého napětí (20 000 V) si následkem tvrdého přistání zlomil páteřní obratel. 6 měsíců byl od pasu dolů ochrnutý a nevěděl, zda bude ještě někdy chodit. Tato nehoda změnila jeho postoj k létání. Po rehabilitaci se pokoušel co nejvěrněji napodobit let ptáků. To znamenalo šikovné, instinktivní a maximální využití termiky a vzdušných proudů bez technické pomoci. Tento nový začátek od roku 2000 nazval Metamorfóza - přeměna člověka na člověka ptačího. D'Arrigo odpozoroval od ptáků, jak vycítí vzdušné proudy. K nacvičení tohoto instinktivního chování využil extrémních větrných poměrů nad Etnou. V roce 2001 se mu podařil spolu se sokolem stěhovavým jménem Nike fantastický přelet přes Saharu a Středozemní moře až na Sicílii.  D'Arrigo změnil i svůj životní cíl - své letecké umění věnoval většinou k zachovaní ptačích druhů zapsaných na červenou listinu ohrožených druhů. V létě roku 2003 letěl se svým ultralehkým letadlem před hejnem divých hus (lat. "Gruidae") z polárního kruhu až ke Kaspickému moři, čímž chtěl tomuto ohroženému druhu stěhovavých ptáků ukázat novou cestu. Aby s ním husy letěly, natáhl si přes ramena ptačí masku.  Jeho další ambicí bylo postavení létajícího modelu, který koncipoval Leonardo da Vinci roku 1510. Ve spolupráci s architekty a mnohými inženýry použil na výstavbu modelu hliníkové trubky pro kostru a látku z umělých vláken na plachty. Test ve vzdušném tunelu potvrdil schopnost modelu létat.  Se dvěma nepálskými stepními orly Chumi a Gaijy z londýnské a moskevské ZOO trénoval dva roky na Etně, aby se připravil na přelet přes Himálaj. Extrémní chlad až do -50 °C, nedostatek kyslíku, vzestupné větry na Mount Everestu a jet streamu, vzdušný proud skoro ve výšce 9000 m s rychlostí až do 200 km/h, zvládl D'Arrigo v roce 2004 díky precizní přípravě. Stal se tak prvním a zatím i jediným člověkem, který přeletěl Mount Everest na rogale.  Spolu se dvěma kondory velkými přeletěl začátkem roku 2006 ve výšce 9 100 m Aconcaguu a vulkán Tupungato v Andách a dosáhl tak výškového rekordu s rogalem. Pro tento projekt si nechal na sebe přivyknout dvě kondoří mláďata od jejich vylíhnutí a strávil s nimi první dva měsíce ve dne v noci. Po přivyknutí oba ptáky vypustil do volné přírody, protože kondor je také ohrožený druh.

Pád.

Angelo d'Arrigo zemřel 26. března 2006 v 11:30 při letecké přehlídce v italském městě Comiso na Sicílii na zrušené vojenské základně. Spolu s bývalým pilotem F-104 italských vzdušných sil a zkušebním pilotem firmy Sky Arrow (Triest), generálem Guilim De Marchisem se zřítili v dvoumístném ultralehkém letadle typu Sky Arrow 650TNT z výšky 150 m do olivového háje. Oba piloti, kteří patřili k nejzkušenějším pilotům lehkých letadel, zemřeli na místě. Státní zástupce města Ragusa nařídil ke zjištění příčin havárie vyšetřování. Po D'Arrigovi zůstala manželka a dvě děti.

Angelo d'Arrigo (3. duben 1961, Paříž – 26. března 2006, Comiso, Itálie) byl italský znalec ptáků, pilot rogala a padákového kluzáku (padáku). Proslavil se hlavně famózními projekty, při kterých doprovázel hejna ptáků se svým ultralehkým letadlem, překonal Himálaj s rogalem, přeletěl Andy s kondory velkými, a spolu se sokolem stěhovavým přeletěl Saharu a Středozemní moře.


Rozšíření.

Protože se jedná o dlouho pěstovanou kulturní rostlinu, je její původní areál nejistý a nelze jej přesně ohraničit. Podle jedněch posledních výzkumů pochází ze západních oblastí Číny. Podle druhých je mimo této části Číny původní i v oblasti severovýchodní Indie a dále na přiléhajících územích Nepálu, Íránu, Iráku, Libanonu, Sýrie, severního Kavkazu (Arménie, Ázerbájdžánu a Gruzie), stejně jako v evropské i asijské části Turecka, na severu Saúdské Arábie a v severní africké i asijské části Egypta.  Zavlečena byla do řady zemí s mírným až subtropickým klimatem. V současnosti roste v převážném území Evropy, ve Střední a východní Asii, na jihu Austrálie i v Americe ve Spojených státech, Kanadě a na jihu kontinentu v Argentině.

Ekologie.

Rostlina nevyžaduje kvalitní humózní půdu, dobře roste na suchých, zásaditých, hlinitopísčitých či písčitých, stejně jako kamenitých půdách. Ve volné přírodě se vyskytuje na suchých svazích, náspech okolo železničních tratí a silnic, na rumištích, u zpustlých zdí a plotů, stejně jako v městském prostředí kde snáší zasolenou půdu i znečištěné ovzduší. Poměrně rychle se samovolně šíří, hojná je v termofytiku a přiléhajícím mezofytiku, v oreofytiku se nevyskytuje. Stává se součásti mezofilních a xerofilních křovin i ruderálních a pasekových společenstev. V současnosti má její výskyt v české přírodě částečně invazní charakter.  Kustovnice cizí je fanerofyt snadno přežívající středoevropské zimy, je však náročná na světlo a ve stínu málo kvete. V evropských podmínkách rozkvétá na výživné půdě již jako mladá rostlina s několika pruty, ale plodí v pozdějším věku, až keř zmohutní. V Česku nakvétá drobnými načervenalými květy s ohledem na umístění stanoviště od konce května do počátku září.

Popis.

Opadavý, bohatě větvený keř vyrůstající obvykle do výšky 1 až 2 m s prutovitými, obloukovitě svěšenými větvemi, který vyrůstá z do široka rozprostřeného kořenového systému. Nevýrazně pětihranné větve, jež jsou za mládí světle šedé a s věkem tmavnou, jsou porostlé asi 5 mm dlouhými brachyblasty přeměněnými ve špičaté kolce. Větve mají střídavé jednoduché listy s asi 5 mm dlouhými řapíky. Listové čepele jsou dlouze eliptické až kopinaté, 45 až 65 mm dlouhé a 10 až 20 mm široké, šedozelené, po obvodě celistvé a hladké.  Květy na stopkách vyrůstají z úžlabí listenů ve svazečcích po dvou až třech, jsou oboupohlavné a nevonné. Zvonkovitý, dvoulaločný kalich je zelený, vytrvalý, asi 5 mm dlouhý, lysý a je rozdělen do tupě špičatých cípů. Nálevkovitá koruna s dlouhou úzkou trubkou je okolo 15 mm dlouhá a má pět do široka rozložených lysých cípů mívajících barvu růžovou, načervenalou nebo vzácně bílou. V koruně je pět vyčnívajících tyčinek, jež mají nitky do poloviny srostlé s korunní trubkou a jsou zakončené vejčitými prašníky otvírajícími se v podélné drážce. Svrchní, dvoupouzdrý, elipsoidní semeník nese dlouhou čnělku s hlavičkovitou bliznou přečnívající prašníky. Květy jsou opylovány blanokřídlým hmyzem a obsahují hojně pylu i nektaru. Při odkvétání se koruny květů přebarvují na světle žluté.  Plod je podlouhle vejčitá, dvoupouzdrá, 10 až 15 mm dlouhá bobule s lepkavou dužinou. Zralá bobule je barvy červené, šarlatově červené nebo oranžově červené, na vrcholu má přirostlý dvoucípý vytrvalý kalich a obsahuje větší počet (4 až 20) drobných semen o velikosti 2 mm. Ploidie druhu je 2n = 24.

Možnost záměny.

Velmi často bývá zde popisována kustovnice cizí zaměňována za kustovnici čínskou. Hlavní rozlišující morfologické znaky jsou tyto:  Kustovnice čínská:  Kustovnice cizí:

Rozmnožování.

Ve volné přírodě se kustovnice cizí rozmnožuje samovolně semeny z plodů nebo rozrůstáním původních keřů, v zahradnictví též řízkováním. Ve středoevropských podmínkách se polovyzrálé řízky píchají do pařeniště, kde do příchodu zimy zakoření a s příchodem jara se sází na trvalé stanoviště. Při rozmnožování semeny se tato vysévají brzy z jara na chráněné místo, brzy vzklíčí a semenáče se následný rok sázejí na zvolená místa. V asijských zemích se obvykle pěstuje na plantážích, kde se mladé rostlinky vysazují do sponu 2,5 × 1,2 m a pro docílení rychlého růstu a velké násady plodů se za sucha zavlažují a pravidelně hnojí. Rostliny dobře snášejí výchovný řez, mladé keře se řežou od země na jeden 60 cm vysoký kmínek který na vrcholu zakládá korunu, později se terminální výhon po etapách prodlužuje až do výšky 1,5 až 2 m, šíře koruny by měla být obdobná. Nejvíce plodů vyrůstá na mladých větvích s dostatkem světla, proto se vzniklé korunky pravidelně prořezávají. Plody se sklízí za sucha a ručně, po otlačení černají a ztrácejí na kvalitě, určené k rychlému zpracování se setřásají i se stopkami do plachet.

Význam.

V Evropě byla vysazovaná jako okrasná rostlina v parcích nebo na živé ploty, ve kterých v krátké době vytvořila neproniknutelnou hráz. Pro své široce rozložené kořeny byla také využívána na zpevnění a ozelenění svažitých terénů okolo silnic a železnic.  V místech svého původu jsou po mnoha století její plody využívané jako zeleninová součást tamní kuchyně i jako přírodní, pověstmi opředený lék asijské lidové medicíny. Tamní věhlas se roznesl i do Evropy, kde se plody staly módním potravinovým doplňkem. Množství a účinnost látek v nich obsažených podrobně popisuje článek Godži.

Invazivita.

Kustovnice cizí má v teplejších oblastech Čech a Moravy výskyt téměř invazního charakteru. Keře se velmi rychle rozrůstají a svými převislými větvemi rychle zaujmou velký prostor, jejich vrozenou nectností je schopnost vytlačit z okolí jakoukoliv jinou vegetací. V hodnotných biotopech suchých křovin se doporučuje její porosty likvidovat, jako vhodný postup se osvědčuje po tři roky je vysekávat a zatírat rány herbicidem bránícím opětovné regeneraci. Na místech, kde nemůže sloužit jako zdroj invazního šíření, lze její výskyt tolerovat.

Kustovnice cizí ("Lycium barbarum") je opadavý, bohatě větvený, růžově kvetoucí keř s červenými plody, které jsou společně s plody velmi podobné kustovnice čínské nazývané godži a jsou v tradiční asijské medicíně považované za léčivé. Je druh z širokého rodu kustovnice, nyní tvořeného asi 70 druhy, z nichž asi jen čtyři rostou v Evropě. V české přírodě je považována za invazní neofyt. Občas bývá ve starší literatuře uváděna jako jedovatá, což je dáno tím, že patří do jeduplné čeledě lilkovitých obsahující mnohé toxické látky (withanolidy, pyrrolové deriváty i tropanové alkaloidy). Přestože se v okrasných zahradách na území dnešní České republiky pěstuje již od roku 1785 a následně jako zplanělá dřevina se vyskytuje ve volné přírodě od roku 1870, není mezi širší veřejností příliš známou.


Vznik.

Koncept Me 309 vznikal zhruba od poloviny roku 1940. Ideově vycházel z Bf 109 a měl být rychlejší, silněji vyzbrojený a s delším doletem než jeho předchůdce. Nový letoun měl používat nejmodernější dostupné technologie a postupy v letectví. Byl vybaven přetlakovou kabinou, zatahovacím chladičem, příďovým podvozkem, reverzní vrtulí a vystřelovacím sedadlem. Některé zdroje píšou že byl zkušebně vybaven i laminárním křídlem, podobně jako třeba P-51 Mustang. Měly být použity motory s projektovaným výkonem 1700 až 1800 ks Daimler Benz DB 603 a Junkers Jumo 213. K tomu měl Me 309 disponovat těžkou výzbrojí několika hlavňových zbraní bez nutnosti upevňování v aerodynamicky nevýhodných pouzdrech pod křídlem. Říšské ministerstvo letectví (RLM) v roce 1941 zařadilo Me 309 do objednávkového seznamu, projekční práce byly dokončeny koncem tohoto roku.  Současně probíhaly testy jednotlivých celků stroje na několika dracích Bf 109F. Bf 109 V24 (Werk-Nr.5604, VK+AB) byl zkoušen v aerodynamickém tunelu v Göttingenu s chladičem určeným pro Me 309, prototyp Bf 109 V31 (Werk-Nr.5642, SG+EK) sloužil k testům chladiče i nového řešení hlavního podvozku. Bf 109 V23 (Werk-Nr.5716, ND+IE) byl vybaven příďovým podvozkem, Bf 109 V30 (Werk-Nr.5716, ND+IE) a také Bf 109 V30a (Werk-Nr.5717, ND+IF) klimatizací a přetlakovou kabinou.  V této době opadl po úspěšných zkouškách upraveného Bf 109 G (s výkonnější pohonnou jednotkou) zájem vrchního velení Luftwaffe o Me 309. Stavba prvního prototypu však přesto pokračovala, dokončen byl v červnu 1942.

Vývoj.

První let prototypu Me 309 V1 (Werk-Nr.001, GE+CU) se konal 18. července 1942, pilotem byl Karl Baur. Použitým motorem byl řadový kapalinou chlazený dvanáctiválec Daimler-Benz DB 603 A-1 se vzletovým výkonem 1750 k. Krátce po vzletu příliš stoupla teplota chladicí kapaliny a nedostatečný tlak v hydraulice zatahování podvozku neumožnil jeho rychlé zatažení. Úvodní let tak trval pouze 7 minut. Tyto závady byly odstraněny do 7. září 1942. Navíc byl zkušební letoun vybaven reverzní vrtulí, bylo upraveno vyvážení křidélek a zesílena příďová podvozková noha. Dne 8. září 1942 Karl Baur provedl druhý zkušební let, který do přiblížení na přistání na letišti Lechfeld probíhal bez větších problémů. Po vysunutí podvozku pilot změnil úhel nastavení vrtule, což způsobilo náhlé zbrzdění Me 309 V1. Stroj následně udeřil zadní částí o zem, přičemž došlo k poškození dolní části SOP. Následně se zadní část trupu odrazila od povrchu VPD a stroj narazil příďovým kolem do betonu tak prudce, že se zlomila podvozková noha. Po opravě a optimalizaci seřízení stavěcího mechanizmu vrtule byl první prototyp přemístěn do výzkumného střediska v Leipheimu, kde probíhaly především testy vzletu a přistání. Zkoušky odhalily tendenci letounu vychylovat se ze směru vzletu nebo přistání, což bylo způsobeno celkovou směrovou nestabilitou v malých výškách. Rovněž přistávací rychlost byla mnohem vyšší, než bylo předpokládáno. Proto byl V1 v listopadu 1942 vybaven větší SOP, která měla být instalována až u třetího prototypu. Takto upravený stroj si 11. listopadu prohlédl generální inspektor stíhacího letectva Oberst Adolf Galland, který konstatoval že by mohl být Me 309 nakonec celkem dobrý stíhací letoun, ale že je vyvíjen taky nový, daleko lepší stroj. Zkušební pilot střediska v Rechlinu Ing. Beauvais Me 309 V1 znovu zalétal 20. listopadu 1942. O dva dny později uskutečnil Beauvais s Me 309 V1 zkušební souboj s Bf 109 G. Ukázalo se že byl Me 309 V1 rychlejší než Bf 109 G a měl větší dostup, Bf 109 G ale lépe manévroval.  Druhý prototyp Me 309 V2 (GE+CV) uskutečnil první let 28. listopadu 1942. Při přistání se opět zlomila příďová podvozková noha. Poškození druhého vyrobeného stroje bylo natolik rozsáhlé, že byl letoun sešrotován. V tomto exempláři byl zabudován motor DB 605 B o vzletovém výkonu 1084 kW, který v březnu 1943 obdržel také první prototyp. V této době se na V1 zkoušely čtyři svislé ocasní plochy různého tvaru.  Me 309 V3 (GE+CW) zalétaný v březnu 1943 se používal k testům maximální rychlosti. Ještě v červenci 1943 byl dokončen čtvrtý a poslední prototyp Me 309 V4 (RH+LH), který byl určen k testům palubní výzbroje. Hlavňovou výzbroj tvořila dvojice trupových kulometů MG 131 ráže 13 mm, dvojice kanónů MG 151 ráže 20 mm. Dva další kulomety MG 131 byly zabudovány v kořenech křídla a dva kanóny MK 108 ráže 30 mm v křídle vně podvozkových šachet. Po úvodních zkouškách v Augsburgu byl Me 309 V4 zničen během spojeneckého náletu. V průběhu dalších testů byl V3 vybaven přetlakovou kabinou a vystřelovací sedačkou.  Messerschmitt Me 309 byl zcela nové koncepce a byl by alespoň zpočátku náročný na výrobu, k tomu by jeho vývoj vyžadoval delší čas. Pro piloty by v této době (1942) představoval vzhledem k příďovému podvozku větší náročnost pilotáže. Ve stejné době pracovala firma Messerschmitt také na vzhledově podobném proudovém Messerschmittu Me 262, který představoval revoluční změnu v letecké válce, ve srovnání s ním se jakýkoliv vrtulový letoun jevil jako překonaný. Původně měl být Me 309 vyráběn spolu s Me 262, a nebo tvořit pojistku pro případ, že by se projekt Me 262 dostal do potíží. Nebylo možné odhadnout, zdali a kdy budou proudové motory pro Me 262 vhodné pro sériovou výrobu a zdali se je podaří vyrábět v potřebných počtech. V této době nebylo totiž jasné, jestli se podaří překonstruovat proudové motory za použití slitin, které byly k dispozici. Německo pociťovalo totiž citelný nedostatek vzácných kovů, které jsou důležitými přísadami při výrobě tepelně odolných vysokopevnostních ocelí a neželezných slitin.  Navíc zavedená letadla jako Bf 109 a Fw 190 se ukázala být značně schopná v možnostech dalšího vývoje. Nový model Bf 109 G s motorem DB 605 zcela dostačoval a nebyl důvod pro změnu výroby pro Me 309. Navíc se strategická situace Třetí říše vstupem USA do války zhoršila a bylo nutné vyrábět více letadel. Výzkumné kapacity se omezily a podporovaly se hlavně opravdu výjimečné projekty, jako právě Me 262 a nebo Do 335. Proto bylo v polovině roku 1943 po stavbě pouze čtyř prototypů vlastní vývoj Me 309 ukončen, ale letadla nepřestala létat. Sloužila k testování při vývoji Me 262.  Bylo rozpracováno více verzí, lehká stíhací, těžká stíhací, bitevní, noční stíhací a dokonce rychlostní.  Speciální provedení Me 309 mělo pod pravým křídlem nést bombu SC-1000 a pod levým křídlem kontejner (nádrž) o objemu 260 l. Je otázkou, jak by toto asymetrické uspořádání fungovalo v praxi.  Odmítnutí Me 309 vedlo profesora Messerschmitta k vývoji Me 209, který ovšem vycházel co nejvíce ze zavedeného Bf 109.

Předpokládané vlastnosti.

Nejspíše by šlo o jedno z nejrychlejších pístových letadel vůbec, které by mělo řadu tehdy opravdu pokročilých prvků. Otázka je, kolik by se z nich nakonec dostalo do sériové výroby.  Letadlo by bylo silně vyzbrojené, výkoné, s dobrým doletem a určením spíše pro operace do nižších a středních výšek a k použití taktiky Hit and run, tedy udeř a uteč.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro Me 309 V4 Předpokládaný sériový Me 309

Messerschmitt Me 309 byl německý jednomístný stíhací dolnoplošník s příďovým zatahovacím podvozkem z doby druhé světové války. Po čtyřech prototypech byl program mimo jiné kvůli nedostatečným výkonům zastaven.


Výskyt.

Pro svůj přirozený výskyt ústřice vyhledává nepříliš chladné vody. V Evropě, kde se původně vyskytovala, se nacházela ve vodách Atlantského oceánu, ve Středozemním moři, v kanálu La Manche. Nevyskytuje se v Baltském a Černém moři kvůli jejich nízké salinitě. Vyskytuje se tak na pobřeží západní Evropy, respektive od Maroka po Norsko v oblasti severního a východního Atlantiku.  Ve 40. a 50. letech 20. století došlo k zavlečení ústřice jedlé do vod okolo východní části Severní Ameriky od oblasti Maine až po Rhode Island, kde se populace ujala a v současnosti se zde volně šíří a žije.

Historie.

Ústřice patří již několik století na jídelníček lidí. Již antičtí Římané vytvářeli „rybníky“ pro chování ústřic a jejich následnému sběru. Od 17. století probíhal ve Francii na pobřeží Atlantiku sběr ústřic ze skal a jejich následné umisťování do slaných rybníků budovaných ve slaných mokřadech, kde ústřice rychleji dorůstaly, což je zapříčiněno tím, že ústřice rostou rychleji ve slanější vodě. Následný rozvoj rybolovu v 18. a 19. století vedl k nadměrnému lovu ústřic, který měl za následek vyčerpání přírodních kolonií ústřic, k čemuž přispělo značnou mírou i několik chladných zim. Následný nedostatek ústřic vedl k tomu, že se začaly hledat způsoby, jak zabezpečit zásobování ústřicemi trh a pravidelné výnosy a taktéž obnovit zdecimované populace ústřice.

Popis.

Ústřice jedlá je mlž, který povrch svého těla chrání vápnitou skořápkou tzv. lasturou, která má obvykle protáhlý až hruškovitý tvar a skládá se ze dvou rozdílných částí. Povrch lastury je z vnější strany drsný, hrubý se šupinatovou stavbou, často mléčný, šedý, bílý až dožlutova zbarvený. Je zakončen nepravidelným okrajem, který na jedné straně je spojen s druhou částí lastury elastickým kloubem a na opačné straně je volně otevíratelný. Lastura směřující k podloží je silně konkávní. Vnitřní část lastury je hladká a často má perleťový vzhled, často se uvnitř lastury ale vyskytují tmavé plochy. Lastura ústřice dorůstá velikosti okolo 10 cm až maximálně 20 cm, může se dožívat věku i více než 20 let.  Otevírání a zavírání lastury je kontrolováno silným centrálním svalem ústřice. Uvnitř lastury se pak nachází samotné tělo, které mívá barvu od béžové až po světle šedou.

Potrava.

Ústřice se živí drobnými organickými částečkami, které filtruje z okolní mořské vody.

Rozmnožování.

Jedná se o dimorfní druh, tudíž má jak pohlavní orgány samčí tak i samičí a střídavě se mezi těmito pohlavími mění. Ke změně mezi samčí a samičí sadou orgánu dochází v průměru dvakrát za jedinou sezónu.

Využití.

Ústřice patří mezi hospodářsky hojně využívané mořské plody, které se chovají na mořských farmách a to převážně pro využití v gastronomii, kde se servíruje jako delikatesa. V akváriích se její rozmnožování nedaří. V Evropě je rozšířený způsob konzumace ústřice živé, kdy je syrová ústřice pokapána pár kapkami citrónu. Maso ústřice má lehce slanou až žádnou chuť. V Evropě se chovají dva druhy ústřic a to ústřice jedlá a ústřice obrovská (častější) a to hlavně ve Francii a Nizozemsku.  Mezi největší celosvětové producenty ústřice jedlé patří v současnosti USA, Maroko, Španělsko, Francie, Spojené království, Irsko, Norsko, Holandsko, Chorvatsko, Bosna a Hercegovina, Řecko a Jihoafrická republika.

Ústřice jedlá ("Ostrea edulis"; Linnaeus, 1758) je mořský mlž z čeledi ústřicovitých, který je hojně chován pro gastronomii. Konzumuje se maso, které je chráněnou dvojicí skořápek dorůstající velikosti až 20 cm. Původně se vyskytovala v oblasti severovýchodního pobřeží Atlantského oceánu, ale v 40. a 50. letech 20. století byla zavlečena i na východní pobřeží USA, kde se její populace uchytila a úspěšně zabydlela.


Životopis.

Vladimir Alexandrovič Antonov Ovsejenko se narodil 9. (21.) března 1883, v Černigově v ukrajinské rodině jako syn carského důstojníka.  V roce 1903 vstoupil do Ruské sociálně demokratické dělnické strany, do menševické frakce. Během revoluce roku 1905 vedl povstání v Novo-Alexandrii v Polsku a Sevastopolu na Krymu. Následně byl zatčen a odsouzen k trestu smrti, rozsudek mu byl nakonec změněn na dvacet let exilu na Sibiři. Brzy však unikl a roku 1910 emigroval do Paříže.  Brzy po vypuknutí první světové války Antonov-Ovsejenko proti tomuto konfliktu protestoval. Roku 1917 se připojil k bolševikům, s falešným pasem se v roce 1917 vrátil do Ruska a převzal významnou úlohu v říjnové revoluci, kdy zahájil výstřelem z křižníku Aurora útok na Zimní palác a nechal zatknout členy prozatímní vlády.  Po revoluci byl zvolen do Vojenského výboru a brzy poté působil v rudé armádě. V prosinci roku 1917 se stal vůdcem Rudé armády na Ukrajině, kde bojoval proti povstání carského generála Kaledina, a v jižním Rusku. Rudá armáda následovně pod jeho velením vstoupila do Charkova. V březnu 1918 vydal "dekret vděčnosti za Bachmač", oceňující boj Masarykových československých legionářů při jejich odchodu z Ukrajiny. V letech 1918–1919 dohlížel na porážku ukrajinských nacionalistů, bělogvardějců a utváření ukrajinské SSR.  Do konce ruské občanské války byl starostou Tambova, kde roku 1921 spolu s Michailem Tuchačevským brutálně potlačil povstání proti bolševické vládě. V roce 1920 byl blízkým spojencem Lva Trockého v sovětské vládě, což se mu později stalo osudným.  V letech 1922–1924 byl náčelníkem politické správy revoluční vojenské rady. V letech 1924-1928 byl vedoucím zastupitelství SSSR v Československu, v letech 1928-1930 v Litvě a v roce 1930 v Polsku. V letech 1930 – 1937 pracoval na různých pozicích týkajících se jurisprudence včetně státního zástupce RSFSR (1934) a lidového komisaře spravedlnosti RSFSR (srpen-říjen 1937). Během španělské občanské války byl Antonov-Ovsejenko sovětským generálním konzulem v Barceloně (1936-1937), kde podporoval španělskou republikánskou vládu a komunistické složky zásoboval zbraněmi.  V srpnu 1937 byl Antonov-Ovsejenko povolán do Moskvy, kde Stalinovi referoval o událostech ve Španělsku. Po měsíci bez práce se v září 1937 stal lidovým komisařem pro justici. V říjnu 1937 byl Antonov – Ovsejenko, nový komisař spravedlnosti Ruské federace, zatčen. 8. února 1938 byl v rámci tzv. Velké čistky odsouzen za přátelství s Trockým, za špionáž a za údajné spiknutí proti Stalinovi k trestu smrti a 10. února 1938 byl zastřelen na polygonu Kommunarka.  25. února 1956 byl Antonov-Ovsejenko Nikitou Chruščovem rehabilitován.  V roce 1958 vyšel v nakladatelství překlad jeho knihy pod názvem: V revoluci. Je to vzpomínková práce aktivního účastníka Říjnové revoluce, která je podložená bohatým dokumentárním materiálem, líčí s barvitými podrobnostmi revoluční vření mezi baltickým námořnictvem, činnost vojenského revolučního výboru a průběh vojenských revolučních akcí až do dobytí Zimního paláce.  Antonov-Ovsejenko byl jako obchodní přidělenec v Praze reprezentantem SSSR v letech, kdy Československo ještě neuznávalo existenci Sovětského svazu. Jak vzpomínal jeho syn Anton Vladimirovič Antonov-Ovsejenko, v Praze bydleli ve vile Tereza a jezdili rolls-roycem nejen po Praze, ale po celém Česku a také Slovensku.

Vladimir Alexandrovič Antonov-Ovsejenko (rusky "Владимир Александрович Антонов-Овсеенко", ukrajinsky "Володимир Антонов-Овсєєнко";, Černigov – 10. února 1938, Věznice Butyrka, Moskva) byl prominentní sovětský bolševický vůdce a diplomat, popravený za Velké čistky. Jeho synem byl ruský historik a publicista Anton Antonov-Ovsejenko.


Historie.

Založení a růst.

V roce 1857 založil Conrad Widmer "Schweizerische Rentenanstalt" jako první životní pojišťovnu ve Švýcarsku, která byla garantována od "Schweizerische Kreditanstalt". Do rozvoje tohoto družstva byl zapojen přední curyšský politik Alfred Escher, jehož cílem bylo poskytnout švýcarským rodinám dostatečně pevný základ při pojištění proti životním nejistotám. Představenstvo společnosti zahrnovalo zástupce většiny švýcarských kantonů. V roce 1866 získal Widmer povolení působit v Prusku, a o rok později měl již anuitní obchodní operace i v Hamburku a Brémách. Počínaje rokem 1894 se stalo toto zařízení jedním z prvních pojišťoven, které nabízejí pojištění zaměstnání. Mezi lety 1866 a 1987 se společnost Rentenanstalt rozšířila do Německa, Francie, Nizozemska, Belgie, Spojeného království, Španělska, Lucemburska a Itálie. V roce 1988 převzala pojišťovnu La Suisse v Lausanne.

Příprava na podnikání.

V roce 1997 se pod vedením Martina Lopeze "Rentenanstalt" změnil z družstva na veřejně obchodovanou společnost, přičemž akcie společnosti Rentenstalt / Swiss Life debutovaly na indexu švýcarského trhu v roce 1998. Společnost Swiss Life pak pokročila v expanzivní strategii, ve které získala společnosti: Livit, Banca Del Gottardo, Lloyd Continental a UTO Albis v roce 1999, dále Schweizerische Treuhandgesellschaft v roce 2000 a v roce 2001 převzala nemovitosti společnosti Oscar Weber Holding AG. V roce 2002 toto rychlé tempo akvizicí skončilo, když se společnost snažila o samotnou restrukturalizaci návratem ke své hlavní činnosti.

Akvizice a odprodeje.

V roce 2002 společnost změnila svůj název na společnost Swiss Life pro všechny své činnosti s výjimkou Nizozemska, kde zůstala pod starým názvem Zwitser Leven (později se v roce 2007 prodalo společnosti SNS Reaal společně s belgickým podnikem). V roce 2004 prodala své britské operace společnosti Resolution Life Group. V listopadu 2007 společnost Swiss Life prodala Banca del Gottardo za 1,775 miliardy CHF. Dne 3. prosince 2007 společnost Swiss Life oznámila, že zahájila nabídku na převzetí společnosti AWD Holding a dne 13. března 2008 úspěšně získala celkem 86,2% AWD, která se v roce 2013 stala společností Swiss Life Select. Akvizice společnosti Corpus Sireo, německého poskytovatele služeb pro správu nemovitostí, byla dokončena v létě 2014 a v roce 2016 v Mayfair Capital, britské společnosti pro správu investic do nemovitostí.

Struktura společnosti.

Skupina Swiss Life zveřejňuje zprávy podle zemí. Kromě tří hlavních trhů: Švýcarska, Francie a Německa, Swiss Life odděleně představuje svá zahraniční oddělení: mezinárodní trh a managing aktiv.

Swiss Life je největší životní pojišťovnou ve Švýcarsku. Je jedním z předních evropských poskytovatelů životních, pensijních a finančních řešení s přibližně 185 mld. CHF spravovaných aktiv. Společnost byla založena v roce 1857 v Curychu jako družstvo pod názvem "Schweizerische Lebensversicherungs und Rentenanstalt". Na švýcarský akciový trh vstoupila v roce 1997 a v roce 2002 přijala svůj současný název. V roce 2015 skupina oznámila premiový zisk ve výši 18,9 mld. CHF, což je 5% zvýšení oproti předchozímu roku. Společnost Swiss Life je jednou z dvaceti společností, které jsou hodnoceny podle švýcarského indexu tržních indexů, a je označována zkratkou SLHN.


Královna uherská.

Konstancie Aragonská byla druhým dítětem a nejstarší dcerou Alfonse II. Aragonského a jeho ženy Sanchy, dcery kastilského krále Alfonse VII. Alfons II. zemřel v roce 1196 a o jejím dalším osudu rozhodl její bratr, následník trůnu Petr II. Aragonský. Dojednal sňatek s uherským králem Emerichem. Svatba se konala v roce 1198 a o rok později královna porodila syna Ladislava.  Král Emerich záhy zemřel. Před svou smrtí se snažil zajistit synovu budoucnost a nechal jej jako čtyřletého 26. srpna 1204 korunovat a zavázal svého bratra Ondřeje, aby chlapce chránil a pomáhal mu vládnout, dokud se nedožije dospělosti. Ladislav se tedy stal králem a Ondřej regentem. Ondřej však záhy na sebe strhl veškerou moc a Konstancie s Ladislavem se stali jen něco více než vězni. Kruté zacházení s nimi napomínal i papež Inocenc III.. Konstancie proto uprchla i s dítětem do Vídně ke dvoru Leopolda VI. Malý Ladislav však 7. května 1205 zemřel. Dřívější regent, nynější král Ondřej II., převzal Ladislavovo tělo a pohřbil je v královské hrobce ve Stoličném Bělehradě. Vévoda Leopold pak poslal Konstancii zpět do Aragonu.

Císařovna Svaté říše římské.

Po návratu do Aragonu sdílela Konstancie se svou matkou královnou Sanchou rezidenci v klášteře Santa María la Real de Sijena. Klášter založila matka po smrti svého manžela a nyní zde žila na odpočinku. Zde strávila Konstancie pět let, dokud do jejího osudu znovu nezasáhl bratr Petr.  Petr II. potřeboval upevnit své vztahy s papežem Inocencem III., neboť k anulování svého manželství s Marií z Montpellieru byl nutný papežův souhlas. Papež požadoval ruku uherské královny vdovy pro svého chráněnce, mladého sicilského krále Fridricha II. Štaufského. Konstancie návrh přijala, v Zaragoze se v zastoupení znovu provdala a odcestovala na Sicílii. Do Aragonu se již nikdy nevrátila. Její matka zemřela krátce poté. Věnem přivezla Konstancie svému mladičkému muži 500 jezdců.  Fridrich a Konstancie byli oddáni v Messině 15. srpna 1209. V době sňatku bylo Konstancii již třicet let, zatímco jejímu manželovi pouhých čtrnáct. Současně byla korunována sicilskou královnou. O dva roky později se jim narodil první a jediný syn Jindřich. Fridrich byl již od útlého mládí velkým milovníkem ženských půvabů. Početný zástup levobočků začal plodit okolo roku 1211.  V té době v Německu probíhaly urputné boje o trůn. 9. prosince 1212 byl Fridrich korunován králem německým jako opozice proti Otovi IV. Ota IV. byl definitivně sesazen 5. června 1215. Krátce poté byla Konstancie rovněž korunována německou královnou. Zůstala na Sicílii jako regentka až do roku 1220. Císařem a císařovnou Svaté říše římské korunoval oba manžele papež Honorius III. 22. listopadu 1220. Syn Jindřich se stal novým německým králem.  Konstancie Aragonská zemřela o dva roky později v Catanii na malárii. Je pohřbena v římském sarkofágu v palermské katedrále vedle svého muže s nápisem: Počátkem 21. století se stala jednou z postav historického románu spisovatelky Ludmily Vaňkové "Dítě z Apulie".

Konstancie Aragonská (1179– 23. června 1222, Catania) byla aragonská infantka, která se sňatkem stala nejprve uherskou a druhým sňatkem královnou sicilskou a císařovnou říše římské.


Úvod.

Pokud chápeme obsah vstupní pásky jako vstup automatu, pak říkáme, že automat "přijímá" řetězec. Jinými slovy, automat počítá funkci, která přiřazuje řetězcům hodnoty {0,1}. Alternativně můžeme říct, že automat "generuje" řetězec, pokud pohlížíme na jeho pásku jako na výstup. Při tomto přístupu automat generuje formální jazyk, který je sadou řetězců. Oba pohledy na automat jsou ekvivalentní: funkce, kterou automat počítá, je právě charakteristická funkce množiny řetězců, které generuje. Třída jazyků generovaných konečnými automaty se nazývá regulární jazyky.  Na dvě pásky převodníku obvykle pohlížíme jako na vstupní pásku a výstupní pásku. Při tomto přístupu převodník "převádí" (překládá) obsah své vstupní pásky na výstupní pásku, načtením řetězce ze vstupní pásky a vygenerováním jiného řetězce na výstupní pásku. Převodník může pracovat nedeterministicky, a může produkovat více než jeden výstup pro každý vstupní řetězec. Převodník může také neprodukovat žádný výstup pro daný vstupní řetězec, čemuž říkáme, že daný vstup "odmítá". Obecně převodník počítá relaci mezi dvěma formálními jazyky.  Každý konečný převodník, který převádí jeden řetězec na druhý, ukazuje souvislost vstupní abecedy Σ s výstupní abecedou Γ. Relace "R" na Σ*×Γ*, které lze implementovat jako konečné převodníky se nazývají racionální relace. Racionální relace, které jsou zobrazeními (tj. přiřazují každému vstupnímu řetězci z Σ* "nejvýše jeden" řetězec z Γ*, se nazývají racionální funkce.  Konečné převodníky se často používají pro fonologickou a morfologickou analýzu při výzkumu i v aplikacích v oblasti zpracování přirozeného jazyka. K průkopníkům v této oblasti patří Ronald Kaplan, Lauri Karttunen, Martin Kay a Kimmo Koskenniemi. Obvyklým způsobem použití převodníků je tak zvaná „kaskáda“, kdy se převodníky pro různé operace kombinují do jediného převodníku opakovanou aplikací operátoru skládání relací (definovaného níže).

Formalní konstrukce.

Formálně je konečný převodník "T" šestice () taková, že:  Na ("Q", "δ") můžeme nahlížet jako na orientovaný graf, nazývaný "přechodový graf" "T": množina vrcholů je "Q" a formula_2 znamená, že existuje označená hrana jdoucí z vrcholu "q" do vrcholu "r". Přitom "a" je "vstupní návěstí" a "b" "výstupní návěstí" této hrany.  Poznámka: Tato definice konečného převodníku se také nazývá "písmenový převodník" (Roche a Schabes 1997); existují alternativní definice, ale všechny mohou být převedeny na převodníky, jako je tento.  Definujeme "rozšířenou přechodovou relaci" formula_3 jako nejmenší množinu takovou, že:  Rozšířená přechodová relace je v zásadě reflexivní a tranzitivní uzávěr přechodového grafu, který byl rozšířen o návěstí hran. Prvky formula_3 se nazývají "cesty". Návěstí cesty se získá zřetězením návěstí jednotlivých hran v tom pořadí, v jaké se procházely.  "Chování" převodníku "T" je racionální relace ["T"] definovaná takto: formula_11 právě tehdy, když existuje formula_12 a formula_13 tak, že formula_14. To znamená, že "T" převádí řetězec formula_15 na řetězec formula_16, pokud existuje cesta z počátečního stavu do koncového stavu, jejíž vstupní návěstí je "x", a výstupní návěstí "y".

Vážený konečný převodník.

Konečné převodníky lze rozšířit o váhy tak, že každému přechodu je přiřazeno nejen vstupní a výstupní návěstí, ale také také váha. Vážený konečný převodník (

Aplikace.

Kontextová přepisovací pravidla tvaru "a" → "b" / "c" _ "d", používaná v lingvistice pro modelování fonologických pravidel a posouvání hlásek jsou výpočetně ekvivalentní s konečnými převodníky za předpokladu, že jejich aplikace není rekurzivní, tj. není povoleno, aby pravidla přepisovala stejný podřetězec opakovaně.  Vážené konečné převodníky se používají pro zpracování přirozeného jazyka, včetně strojového překladu a pro strojové učení. Jednou z komponent knihovny OpenGrm je implementace morfologického značkování.

Konečný převodník () je konečný automat se dvěma paměťovými "páskami" podle terminologie používané pro Turingovy stroje: vstupní páskou a výstupní páskou. Tím se odlišuje od obyčejného konečného automatu, který má jen jednu pásku. Konečný převodník je typem konečného automatu, který provádí převod mezi dvěma množinami symbolů. Konečné převodníky lze považovat za zobecnění konečných automatů; zatímco konečný automat definuje formální jazyk určením množiny přijímaných řetězců, konečný převodník definuje relaci mezi množinami řetězců.


Děj.

Hlavním hrdinou filmu je veterán z války v Zálivu Jack Starks (Adrien Brody). Když byl ve válce postřelen, lékaři jej prohlásili za mrtvého, ale on po chvíili obživl. Poté, co se v roce 1992 po rekonvalescenci vrátil do Vermontu, potkal při své pěší cestě matku Jean (Kelly Lynch) s malou dcerou Jackie (Laura Marano), jimž se rozbilo vozidlo. Sparks jejich auto opravil a malé Jackie daroval své psí známky. Později zastaví muž a nabídne mu svezení; vůz po chvíli zastaví policie, přičemž v té chvíli se scéna přesune k soudu. Sparks si z té doby kvůli amnézii nepamatuje nic, co se stalo po zastavení auta policí. Sparks byl odsouzen za vraždu policisty.  U soudu nebyl odsouzen k vězení, ale k pobytu v ústavu pro choromyslné zločince. Zde se jej ujal doktor Thomas Becker (Kris Kristofferson), který s lidmi experimentuje způsobem, že je navleče do svěrací kazajky, nadopuje prášky a zavře do boxu určeného pro mrtvé. Když byl Sparks v boxu podruhé, zjistil, že může cestovat do budoucnosti, kde potká mladou ženu. Ta mu nabídne odvoz a v této chvíli Sparks zjistil, že je rok 2005. Později u ní našel své psí známky a zjistil, že jde o Jackie. Ta mu nechce uvěřit, že je Jackem Sparsem, protože ten zemřel již na Nový rok 1993, a vyhodí jej ze svého domu.  Poté, co byl znovu zavřen do boxu, se s Jackie znovu setkává; tentokrát jej již přijme a uvěří mu, že opravdu jde o Sparkse. Spolu začnou pátrat, jak Sparks v roce 1993 zemřel a navštíví i lékaře, kteří se o něj starali. Od nich se dozvěděl, že jej nikdo nezabil, jak se sám domnívá, ale že uklouzl a udeřil se do hlavy, což způsobilo jeho smrt. V budoucnosti se rovněž dozví, že se jeho lékařka Beth Lorenson (Jennifer Jason Leigh) stará o postiženého chlapce.

Ocenění.

Po uvedení k kinech dne 4. března 2005 vydělal za první víkend 2 723 682 dolarů a byl promítán ve 1 331 kinech po celých Spojených státech amerických. V pozdějších měsících vydělal 14 822 463 dolarů po celém světě, přičemž 6 303 762 dolarů v USA.  Film byl neúspěšně nominován na cenu Saturn Award v kategorii nejlepší science fiction film.

Svěrací kazajka (v anglickém originále The Jacket) je americký psychologický thriller z roku 2005, který natočil režisér John Maybury podle scénáře Massy Tadjedin. Částečně byl inspirován románem "Tulák po hvězdách" spisovatele Jacka Londona z roku 1915. Film vypráví příběh veterána z války v Zálivu Jacka Starkse, který byl postřelen a po návratu domů byl obviněn z vraždy. Byl odsouzen k pobytu v psychiatrické léčebně, kde na něm lékaři experimentovali s použitím svěrací kazajky a omamných látek.


Vývoj.

Typ B-10 byl revolucí v konstrukci bombardovacích letounů. Byl celokovový, posádka byla kryta před nepřízní počasí, měl otočnou střeleckou věž pro obranu, zatahovací podvozek, vnitřní pumovnici a plně kapotované motory, což se stalo standardem na celé další desetiletí. V porovnání s B-10 byly ostatní v té době sloužící bombardéry ihned zastaralé. Prototyp také při zkouškách svou rychlostí 317 km/h ve výšce 1 830 m překonal platný rychlostní rekord.  Vývoj B-10 začal pod označením Model 123 jako soukromá iniciativa firmy Glenn L. Martin Company. Posádka letounu byla čtyřčlenná a tvořil ji pilot, druhý pilot, přední a zadní střelec. Novinkou bylo, že letoun měl hluboký trup s pumovnicí a zatahovací podvozek. Prototyp ještě neměl kryté prostory pro posádku, ale během sériové výroby už byly překryty zavedeny. Poháněly ho dva motory Wright SR-1820-E Cyclone o výkonu 600 hp. První let proběhl 16. února 1932 a už 20. března 1932 byl letoun předán letectvu pro další testy.  U sériových B-10 došlo oproti prototypu XB-10 k některým změnám. Zatímco prototyp měl motory kryté prstenci NACA, sériové kusy měly motory plně kapotované, aby se snížil aerodynamický odpor. Posádka byla zmenšena na tři členy. Dostal také plně otočnou prosklenou střeleckou věž, překryty kabin posádky, silnější motory Wright R-1820-19 s výkonem 675 hp a větší rozpětí křídla. Americká armáda objednala 17. ledna 1933 stavbu 48 kusů B-10. Prvních 14 z nich bylo označeno YB-10 a dodáno na letiště Wright Field.

Nasazení.

V roce 1935 byla objednána druhá série mírně vylepšených B-10B. Jejich dodávky začaly v červenci 1935. Sloužily u 2. bombardovací skupiny na základně Langley Field, 9. bombardovací skupiny na základně Mitchel Field, 19. bombardovací skupiny na základně March Field, 6. bombardovací skupiny v Panamě a u 28. bombardovací skupiny na Filipínách. Část původních YB-10 a B-10A dostala dva velké plováky a sloužila pro pobřežní patroly.  Exportní verzí B-10 byl Martin Model 139. V roce 1936 dostala firma povolení vyvézt do zahraničí část produkce B-10. například v dubnu 1937 dostalo Thajsko šest kusů varianty Model 139W a v prosinci 1937 koupilo Turecko 20 kusů.  V době jejich vzniku byly B-10 o polovinu rychlejší než soudobé dvouplošné bombardéry a také rychlejší než soudobé stíhačky. V době svého zavedení do služby byly ostatní bombardéry rázem zastaralé. Ovšem i samotné B-10 koncem třicátých let začaly také zastarávat a ještě před začátkem druhé světové války nahrazeny typy Douglas B-18 Bolo a Boeing B-17 Flying Fortress. V době vypuknutí války už byly zcela zastaralé, což potvrzuje rychlost, s jakou japonská Zera sestřelovala holandské B-10 při japonské invazi do Nizozemské východní Indie.

Pokus o další vývoj.

Firma Martin se ještě pokusila o velkou modernizaci svého B-10, když vstoupila se svým projektem Model 146 do soutěže na nový dálkový bombardér USAAC. Zde se střetl s letouny Douglas B-18 a Boeing B-17. V soutěži neuspěl, protože jeho konstrukce a výkony nebyly výrazně lepší, než u B-10.

B-10 dnes.

Jediný známý dochovaný kus letounu B-10 je dnes v muzeu amerického letectva na základně Wright-Patterson v Daytonu v Ohiu. Byl to kus prodaný v roce 1938 do Argentiny. Argentinská vláda ho v roce 1970 darovala do USA pro vystavení v muzeu. V letech 1973–1976 pak letoun prošel celkovou rekonstrukcí na texaské základně Kelly Air Force Base.  Na ostrově Borneo byla nalezena řada částí (například věže a křídla) z havarovaných nizozemských B-10. Ty jsou dnes vystaveny v nizozemském "Militaire-Luchtvaartmuseum" v Soesterbergu.

Martin B-10 byl první celokovový jednoplošný bombardér amerického letectva. Do služby vstoupil v roce 1934. Byl to také první americký bombardér, který měl v době svého zavedení do služby lepší výkony, než tehdejší stíhací letouny. B-10 byl základem i pro další modifikace, označené B-12, B-13, B-14, A-15 a O-45. Konstrukce B-10 obsahovala několik zásadních technických novinek a proto typ v roce 1932 vyhrál cenu Collier Trophy.


Život.

Nicola Perscheid se narodil v roce 1864 jako syn Andrease Perscheida a Gertrudy Wirgensové v obci Moselweiß u města Koblenz. Jeho předci byli vinaři ze Španělska a Portugalska, kteří se po přesídlení do Porýní museli přejmenovat na Perscheid. Nicola Perscheid se oženil s astroložkou Claire Günther. Jejich syn, Lothar Perscheid, byl jeho oblíbeným fotografickým modelem.  Nicola Perscheid absolvoval studium fotografa v ateliéru Reuss und Möller v Koblenz od roku 1879. Po svém vzdělání působil ve studiu Paula Strnada v Erfurtu a v letech 1887 - 1889 v ateliéru Beer v Klagenfurtu, kde byl zaměstnán jako retušér. V roce 1891 si Nicola Perscheid otevřel svůj první ateliér v Görlitzu, kde se specializoval na portrétní fotografii. O rok později byl jmenován "Královským saským dvorním fotografem".  Také po přestěhování do Lipska v roce 1894, zůstal věrný portrétní fotografii a stal se známým díky Maxi Klingerovi, který mu zprostředkoval kontakty s umělci ve městě. Klingera v těch letech také fotografoval. V jeho lipském ateliéru pracoval mimo jiné také fotograf Jacob Hilsdorf.  Na přelomu století se Nicola Perscheid zúčastnil řady výstav doma i v zahraničí, kde se seznámil s nejnovějším vývojem v oblasti fotografie. Od roku 1900 stály na prvním místě pinatypie, například tříbarevná pinatypie "Slečna Jungmannová", jeden z prvních Perscheidových barevných snímků.  Perscheidovy fotografie byly žádané a tak mohl v roce 1905, již zajištěn výnosy ze svých děl, otevřít v Berlíně "Ateliér W9" na Bellevuestraße 6a. V roce 1909 získal Perscheid Velkou stříbrnou medaili od sdružení státních německých fotografů, což bylo tenkrát považováno za nejvýznamnější ocenění pro profesionální fotografy.  Po roce 1909 však není viděn v Perscheidově práci žádný další umělecký rozvoj. Kromě své práce fotografa se věnoval přípravě mladých fotografů a přednášel v Německu, Dánsku a Švédsku. Mezi jeho studenty patří například Madame d’Ora, Arthur Benda, Toragorō Ariga (1890–1993), Peter-Paul Atzwanger (1888–1974), Uno Falkengren (1889–1964), Curt Götlin (1900–1993) a Henry B. Goodwin (1878–1931).  Nicola Perscheid fotografoval nespočet osobností své doby. Mnoho fotografií vytvořil zdarma na oplátku za kampaň svých vlastních výstav a publikací.. Byl miláčkem berlínské společnosti a přátelil se mimo jiné s Maxem Liebermannem, Lovim Korintem nebo Hugem von Habermannem.  V pozdním věku trpěl Perscheid rostoucími finančními potížemi, které byly způsobeny kromě celkové ekonomické situace i na jeho osobní výstřednosti. Liboval si příliš v luxusu a extravaganci. Zhoršilo se také jeho zdraví, od roku 1925 si ztěžoval na nervové problémy, které jeho rodinný lékař nemohl vyléčit. Nicola Perscheid zemřel jako zchudlý muž v roce 1930 v Berlíně a jeho studio již zůstalo navždy zavřené.

Styl.

Motiv.

Nicola Perscheid se ve své době v portrétní fotografii stal pojmem. Jako dvorní fotograf portrétoval mimo jiné Alberta Saského a jeho bratra pozdějšího krále Jiřího I. V průběhu první světové války vznikla celá řada portrétů, například Hermann Goering, Manfred von Richthofen nebo Theobald von Bethmann-Hollweg. Portrétoval dokonce i vědce, spisovatele, malíře nebo řádové muže, mnoho portrétů herců se na trh dostalo jako autogramové kartičky. Především ve dvacátých letech 20. století zásoboval konzumní masový trh svými fotografiemi, které však na umělecké úrovni nedokázaly držet krok s jeho pracemi z přelomu století.  Perscheid je již méně známý jako krajinářský fotograf. Krajinářské fotografii se věnoval již během svého studia v Klagenfurtu, věnoval se jí i v pozdějších letech, ale již méně často.

Technika.

Na začátku své kariéry pracoval Nicola Perscheid hlavně s tehdy typickou technikou - gumotiskem. Například v roce 1901 vznikl modročerný snímek "Žnec" (nebo také "Sedlák s kosou") a Perscheid jej vnímal jako své životní nejlepší dílo. Dnes se dílo, spolu s dalšími Perscheidovými tisky, nachází ve vlastnictví Mědiryteckém kabinetu v Drážďanech.  Nicola Perscheid v roce 1900 začal experimentovat s novými fotografickými technikami. Opět se vrátil k metodě pinatypie, aby pomocí tříbarevného procesu vytvořil své první barevné fotografie. Pro výrobu barevných pinatypií potřeboval dvě desky, které musely být exponovány mezi 15. až 25. sekundami. Modely se samozřejmě v této době nesměly hýbat.  Z metod pozitivního procesu upřednostňoval kontrastně bohatý pigmentový tisk. Ve spolupráci s firmou „Emil Busch A. G. Optische Industrie“ vyvinul Nicola Perscheid vlastní Busch-Nicola-Perscheid-Objektiv, takzvaný aplanát. Změkčení obrazu ovlivňovala clona objektivu. Roku 1921 byl uveden na trh a v následujících letech byl pro portréty často používán, i když v době po konci první světové války pomalu končila móda umělecké fotografie gumotisku a rozostřených snímků, a ve fotografii se více usilovalo o realismus. Přesto se ještě s jeho objektivem vyučila divadelní fotografka Rosemarie Clausen, jako učeň v ateliéru Becker & Maas.  Po roce 1921 Perscheidovy fotografie dokazují, že dával přednost používání vlastnímu objektivu, který světlo výrazně změkčoval. Na rozdíl od mnoha svých kolegů Nicola Perscheid odmítal retušování fotografií.

Význam.

Dílo Nicolase Perscheida byla mezijeho současníky populární a respektované. I když jeho žáci - později slavní fotografové - jako například Madame d'Ora nebo Arthur Benda - později vzpomínali, že se snažil již v době své smrti byl poměrně "staromódní".  Nicola Perscheid byl svými současníky často považováno za uměleckého fotografa, jehož vyjadřovací prostředky - gumotisk nebo objektiv Busch-Nicola-Perscheid - byly již v roce 1930 považovány za "zastaralé" - aspirovaly spíše na malířské efekty ve fotografii. Publicista Leo Fritz Gruber napsal ve svém díle "O Nicolovi Perscheidovi" ("Über Nicola Perscheid") poznámku: "„jméno Perscheid oživuje vzpomínky pouze u starších“".  U příležitosti 75. výročí vynálezu fotografie byla v pražském Rudolfinu na přelomu let 1914/1915 uspořádána průlomová výstava, která představila i známé autory ze zahraničí. Mezi nimi například Hugo Erfurtha nebo Nicolu Perscheida. Tato výstava byla prvním mezinárodním fotografickým salónem v Čechách a přispěla k zájmu veřejnosti o uměleckou fotografii.

Nicola Perscheid (někdy se uvádí Nikolaus Perscheid, 3. prosince 1864 Moselweiß - 12. května 1930 Berlín) byl německý portrétní fotograf a jeden z prvních profesionálních fotografů v Německu. V roce 1891 byl titulován "Královským saským dvorním fotografem" a v následujících desetiletích byl populárním portrétním fotografem. Kolem roku 1920 vyvinul objektiv s měkkou kresbou („soft focus“), který pro portréty často rád používal. Německé ateliéry Rudolfa Dührkoopa, Huga Erfurtha, Erwina Rauppa nebo Nicoly Perscheida měly ve své době a v kontextu česko-německého prostředí významný podíl na uměleckou fotografii.


Popis.

Arkadická scenérie se nachází za městem v troskách, okolo říčky obklopené stromy. Tmavá, zatažená obloha je osvětlena bleskem, který věští brzkou bouři.  Žena sedící vpravo kojí dítě. Je nahá, až na bílou roušku (naznačující čistotu a nevinnost), jež pokrývá její ramena. Její plné břicho, nalitá ňadra a akt kojení mohou naznačovat plodnost. Naproti tomu některým vykladačům představuje lásku. Evidentní spojení s Pannou Marií však troskotá na její nahotě.  Muž držící dlouhou tyč či píku stojí vlevo naproti ženě. Usmívá se a pohlíží doprava, ale nezdá se hledět na ženu. Historikové umění jej pokládají buď za vojáka, nebo za pastýře, tuláka, nebo člena klubu svobodných mužů. Rentgenové snímkování obrazu ukázalo, že na jeho místo původně Giorgione namaloval jinou nahou ženu (rovněž sedící). Pro některé je ztělesněním vytrvalosti a pevnosti – tito poukazují na pilíře nacházející se za ním, které často symbolizují moc a sílu. Avšak tyto pilíře jsou zlomeny: klasický symbol smrti. Je možno všimnout si rovněž čápa na střeše napravo. Čáp někdy bývá symbolem mateřské lásky rodičů k jejich potomkům.

Význam a možné výklady obrazu.

Hlavním rysem obrazu, zdá se, je očekávání bouře. Barvy jsou ztlumeny a světlo je měkké; převládají zelené a modré odstíny. Krajina sama není pouhým pozadím, ale představuje významný přínos pro rané krajinářství. „Tichá“ atmosféra obrazu nepřestává fascinovat moderní diváky. Žádný z dobových pramenů "Bouři" nijak nevykládá; neexistuje žádné vyčerpávající vysvětlení smyslu tohoto obrazu. Pro některé představuje netradičně pojatý "útěk do Egypta" (zde se však vysvětlení znovu sráží s ženinou nahotou), pro jiné výjev z klasické mytologie (Paris a Oinóné) nebo z řeckého pastýřského románu. Podle italského učence Salvatora Settise představuje opuštěné město Ráj a postavy Adama a Evu s jejich synem Kainem: blesk pak jako v řeckém a hebrejském světě reprezentuje Boha, který je právě vyhnal z Ráje. Další navrhují alegoričtější výklad, nebo prostě říkají, že Giorgione nezamýšlel sdělit nic konkrétního. Možná je smysl díla „v tom, že nám jeho smysl uniká“. Původní výklad obrazu jako díla, jehož námětem je dualita (město / venkov, muž / žena) byl opuštěn po výše zmíněném rentgenovém zkoumání.  Historikové uvádějí "Bouři" jako dílo, které ovlivnilo Manetovu "Snídani v trávě".

Bouře (italsky "La Tempesta") je slavný renesanční obraz, jehož autorem je Giorgione. Byl namalován asi v letech 1508–1509 na objednávku benátského šlechtice Gabriela Vendramina a nyní visí v Gallerie dell'Accademia v Benátkách. Často se považuje za vůbec první krajinu v západním malířství. Tato olejomalba je pokládána za záhadné dílo – podobně jako její geniální autor, který sám je jedním z nejzáhadnějších malířů všech dob. "Bouře" patří k vůbec nejdiskutovanějším obrazům, jeho mistrovství je však nezpochybnitelné. Obraz zachycuje vojáka a kojící ženu na protilehlých stranách potoka mezi sutinami města, nad něž přichází bouře. Velké množství symbolů, jimiž je obraz protkán, dovoluje mnoho výkladů, nicméně ani jeden z nich není plně uspokojivý.


Život.

Donna Tarttová se narodila v Greenwoodu, v deltě řeky Mississippi, a vyrůstala v blízkém městečku Grenada ve státu Mississippi. Jejímu otci se dařilo jako místnímu potikovi, zatímco její matka pracovala jako sekretářka. Ve třinácti letech Tarttovou prvně publikovali, když její sonet vydal Mississipský literární magazín.  V roce 1981 se zapsala na Mississippskou univerzitu, kde její psaní už v prvním ročníku zaujmulo Willieho Morrise. Na doporučení Morrise pak Barry Hannah, vládnoucí spisovatel na Mississipské univerzitě, zapsal tehdy osmnáctiletou Tarttovou do svého magisterského předmětu o povídke. „Byla ohromně sečtělá,“ popsal ji Hannah. „Prostě výjimečný génius. Literární hvězda.“  Na doporučení Morrise a jiných (vyučujících) v roce 1982 přestoupila na Bennington College, kde u studia kreativního psaní navštěvovala hodiny klasické filologie u Claudea Fredericksa. V roce 2002 Tarttová údajně pracovala na převyprávění mýtu o Daidalovi a Ikarovi pro sérii Canongate Myth, což je série novel, v kterých současní autoři převyprávějí a adaptují antické mýty.  Tarttová konvertovala ke katolicismu a do knihy "The Novel, Spirituality and Modern Culture" (2000) přispěla esejí „The spirit and writing in a secular world“ (Duchovno a psaní v sekulárním světě). V této eseji Tarttová píše, že „... víra je životně důležitá pro můj proces tvorby díla a pro mou motivaci jej vytvářet“, také ale varuje před spisovateli, kteří do svých románů vsouvají své názory a přesvědčení. Píše, že by se spisovatelé měli zdráhat „vkládat své názory přímo do svých děl“.

Dílo.

Románový debut "Tajná historie" (1992) se stal okamžitou senzací. Román podmanivým způsobem popisuje partu studentů klasické filologie, které posedlost antickými klasiky a dionýskou estetikou povede až k dvojí vraždě.  O deset let později vydaný "Malý kamarád" (2002) se také zabývá tematikou vraždy, ač z jiné perspektivy. Dvanáctiletá Harriet Dufresne, bystrá a svérázná holka, se rozhodne vyřešit vraždu svého bratra, která zůstává i po dvanácti letech záhadou.  Román Donny Tartové Stehlík je jejím nejúspěšnějším: v roce 2014 se dočkal Pulitzerovy ceny a o pět let později také filmového zpracování s Anselem Elgortem v hlavní roli. "Stehlík" (2013) je dickensovským vyprávěním Theodora Deckera, který v teroristickém útoku v galerii přichází o matku a zároveň nedopatřením nabývá Fabriciovu malbu stehlíka, která jej provází do Las Vegas a později zpátky do New Yorku – i když nakonec Thea naháněčka za tímto obrazem jakožto symbolem pro krásu a estetično dotáhne až do Amsterdamu.

Donna Tarttová (* 23. prosince 1963) je americká spisovatelka a autorka románů "Tajná historie" (1992), "Malý kamarád" (2002) a "Stehlík" (2013). Za román "Malý kamarád" získala literární cenu WH Smitha, zatímco román "Stehlík" jí v roce 2014 vynesl Pulitzerovou cenu. Časopis "Time" ji v témže roce uvedl ve svém seznamu „Stovky nevlivnějších lidí“.


Vývoj.

V roce 1934 Americké letecké síly objednaly vývoj bombardovacího letounu, který by nahradil tehdy do služby zaváděný typ Martin B-10. Měl být schopný unést dvojnásobný náklad pum na dvojnásobnou vzdálenost, než byl schopen B-10.  Firma Douglas na základě této objednávky vyvinula model "DB-1", který se v soutěži střetl s letouny Boeing "Model 299" (pozdější Boeing B-17 Flying Fortress) a projektem Martin Model 146. Přestože byl prototyp Boeingu považován za nejlepší, během testů havaroval, což částečně pokazilo dobrý dojem, jež na velení USAAC udělal. Navíc v té době doznívala Velká hospodářská krize a pro typ DB-1 hrála jeho nižší cena $58 500 oproti $99 620 za Boeing Model 299. V lednu 1936 proto byla objednána sériová výroba DB-1, pod armádním označením B-18.  Konstrukce B-18 byla, kromě několika modifikací, totožná s dopravním letounem Douglas DC-2. Jeho rozpětí bylo o 1,4 m větší, trup byl hlubší, aby se do něj lépe vešel náklad pum a šestičlenná posádka. Díky vyššímu trupu se z letounu stal středoplošník. Výzbroj se skládala z trojice kulometů ráže 7,62 mm, které byly ve střelištích v nose letounu, v horním a dolním střelišti.

Operační služba.

V roce 1940 byla letouny B-18 vybavena většina Amerických bombardovacích squadron. Mnoho z nich, které byly ve stavu 5. a 11. bombardovací skupiny na Havaji, bylo později zničeno při útoku na Pearl Harbor.  Do roku 1942 byly B-18 v prvoliniové službě vystřídány bombardéry B-17. Proto bylo 122 kusů B-18A upraveno na protiponorkový boj. Stanoviště bombometčíka bylo odstraněno a místo něj byl radar. Někdy byly vybaveny detektory magnetických anomálií. Tyto letouny sloužily, pod označením B-18B, v Karibské oblasti.  Dva letouny byly v roce 1942 předány brazilskému letectvu. Kanadské královské letectvo získalo 20 B-18A, které byly používány k protiponorkovým hlídkám nad Atlantikem. Dne 2. října 1942 se americkému B-18B podařilo u břehů Francouzské Guyany potopit německou ponorku "U-512". Do konce války se hlídkovým B-18 podařilo potopit ještě dvě ponorky. Přitom kanadské B-18A se celkem jedenáctkrát pokusily o útok na německou ponorku.

Douglas B-18 Bolo byl americký střední bombardér, který létal koncem 30. let a v době druhé světové války. První prototyp letounu, který byl založen na konstrukci dopravního letounu Douglas DC-2, vzlétl v dubnu 1935, do výzbroje armády byl zařazen o rok později. Jednalo se o stroj, který byl nedostatečně vyzbrojen a který měl slabý pohon. Po vypuknutí války byl užíván k druhořadým účelům, a to buď jako dopravní či jako hlídkový letoun. Celkem bylo vyrobeno 350 kusů.


Biografie.

Vyrůstal na okraji Dallasu ve státě Texas. Poprvé zde z rozhlasu uslyšel zvuk elektrické kytary, konkrétně v podání George Barnese, a to ho inspirovalo natolik, že sám začal hrát na kytaru. Studoval na Texaské státní univerzitě hudební specializaci, ale protože v té době ještě neexistoval obor pro studium kytary, zaměřil se tedy na kontrabas. Potýkal se s nedostatkem finančních prostředků a právě kvůli tomuto byl nucen v roce 1941 studium ukončit.  V roce 1943 nastoupil do orchestru Casa Loma pod vedením Glena Graye a zde jazzový svět poprvé uslyšel jméno Herb Ellis. Po krátké době se připojil k Jimmy Dorseymu a jeho kapele, ve které dostal větší prostor, než tomu bylo v předchozí zkušenosti, a Ellis se stává sólistou, jehož jméno bylo citované ve spoustě jazzových časopisů. Ellis hraje Dorseymu po boku až do roku 1947, kdy byla oznámena šestitýdenní pauza. Tehdy nastal zvrat, který Ellisovu kariéru navždy změnil.  Vznikla kapela "Soft Winds", kterou tvořilo trio Nata Kinga Colea. Hráli spolu následujících pět let, do roku 1952. Poté přišla příležitost vyzkoušet něco nového s Oscar Peterson Trio. Padli si do oka natolik, že se stal stálým kytaristou tria (1953 - 1958), skládajícího se z klavíristy Oscara Petersona, kontrabasisty Raye Browna a Ellise. Byl vnímán hodně kontroverzně, protože byl jediný běloch v kapele v době, kdy byl rasismus na vrcholu. V době největší slávy hráli s osobnostmi jako Stan Getz, Dizzy Gillespie, Roy Eldridge, Buddy Rich, Ella Fitzgerald či Louis Armstrong. S posledními dvěma nahráli desku "Comeback", kde tvořili doprovodnou kapelu.  Roku 1958 Ellis opustil kapelu a jako náhrada přišel ne kytarista, ale bubeník Ed Thigpen. V letech 1959 - 1960 Ellis jezdil turné s Ellou Fitzgerald.

Herb Ellis (4. září 1921, Farmersville, Texas – 28. března 2010, Los Angeles, Kalifornie) byl americký jazzový kytarista. Roku 2005 mu byla udělena cena NEA Jazz Masters Award.


Geografická poloha.

Město Hranice leží v prostoru Moravské brány převážně na pravém břehu řeky Bečvy, v nadmořské výšce asi 260 m. Ta část Moravské brány, v níž leží Hranice, se nazývá Bečevská brána. Je vklíněna mezi Oderské vrchy a Podbeskydskou pahorkatinu (Maleník). Bečevská brána má ráz ploché pahorkatiny, jejíž výškové členění je od 205 m n. m. do 366 m n. m. Hranice patří k městům s velmi zajímavým přírodním prostředím. Město bylo založeno na terénní vyvýšenině v ohbí řeky Bečvy mezi jejími přítoky Ludinou a Veličkou a tak město dominuje okolní krajině. Nachází se v prostoru, v němž se soustřeďují dopravní a inženýrské koridory na hlavním železničním a silničním tahu Přerov-Ostrava s významnou odbočkou na Valašské Meziříčí, Beskydy, Vsetín a na Slovensko. Pro postavení města Hranic je významné sousedství lázní v Teplicích nad Bečvou.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel.

V roce 1995 počet obyvatel Hranic jako celku, tj. včetně místních částí, kulminoval a překročil 20 tisíc. Od té doby opět klesá.  Výrazně se mění i počet obyvatel v obcích připojených k Hranicím. Drahotuše v roce 1854 měly 1 282 obyvatel, po 140 letech v roce 1994 jich bylo 1 475. Někde však, jako třeba ve Středolesí a Uhřínově, je zaznamenáván trvalý pokles počtu obyvatel.

Historie.

Areál dnešního městského jádra Hranic byl prokazatelně osídlen již ve 12. století. Středověká osada vznikla jako přirozená hraniční výspa na okraji pomezního hvozdu mezi Moravou a Slezskem – dále od města směrem na sever již byly pouze těžko prostupné lesy. Odtud také pochází název současného města – Hranice. Pozdější německý název Weisskirchen vznikl až později v důsledku postavení původního gotického kostela, stávajícího do třicetileté války v místech současné fary, jenž tvořil svým bílým zdivem dominantu údolí řeky Bečvy –, (doslova "Bílý kostel"). V blízkosti města procházela tzv. Jantarová stezka, táhnoucí se po svazích Moravské brány a rozdělující se v Hranicích na dvě linie – severní větev pokračovala ve směru na Bělotín a Ostravu dále na sever, východní se otáčela východním směrem do bečevského údolí ve směru na Kelč a Valašské Meziříčí. Zejména ve 13. století hrály Hranice důležitou úlohu jako kolonizační centrum pro oblast dnešního Potštátska (východní hřebeny tzv. Železné brány).  Založení města je datováno řadou listin v rozmezí 12.–13. století, především falz, které vznikly v průběhu sporů o hranický újezd mezi kláštery Rajhradským (řád benediktinů) a Hradisko u Olomouce (premonstráti), přičemž na autorství největšího počtu falz se podepsal posledně zmiňovaný klášter.  První falzifikát, datovaný k roku 1169 ("Granice"), náleží Rajhradskému klášteru a patří také k těm historicky a geograficky nejvěrohodnějším. V této listině také figuruje legendární zakladatel města Hranic, poustevník Jurika (jmenovitě uváděn rajhradským nekrologiem k roku 1209), který v této oblasti skutečně působil a o kolonizaci území se nemalou měrou zasloužil. Další falzum, tentokrát premonstrátské, vzniklo roku 1250 ("Hranicz") a je reakcí na vyvrcholení sporu mezi zmíněnými kláštery o hranický újezd.  Celý spor vznikl v důsledku církevních a politických tlaků, jejichž důsledkem se stala clunyjská církevní reforma: původně patřil olomoucký klášter Hradisko, stejně jako klášter v Rajhradě benediktinům. Se vznikem tzv. clunyjského hnutí a nových reformních tlaků v církvi (např. 12. stol.) došlo také ke vzniku nových řádů, jako premonstráti a cisterciácký řád, které byly novým trendům více nakloněny, než řády staré, tyto trendy podporovaly a na oplátku byly podporovány papežem. Odtud také pramenila nevraživost a rivalita „nových“ a „starých“ církevních řádů, která však kromě četných sporů dala vzniknout také takovým kulturním skvostům, jako je např. Codex gigas (neboli „Ďáblova bible“). Když byli v roce 1143 benediktini z olomouckého kláštera vytlačeni premonstráty, vznikly spory i o původně benediktinské majetky, které sice klášteru Hradisko nepatřily, ale byly v jeho blízkém okolí, zejména pokud jejich benediktinské vlastnictví netrvalo příliš dlouho, jako tomu bylo i v případě hranického újezdu. Premonstráti nakonec celý spor díky „nezvratným důkazům práva“, jako oblíbenost u papeže, vyhráli a benediktinský hranický újezd tak přešel roku 1222 do jejich vlastnictví. Zmiňované falzum z roku 1250 tak mělo definitivně stvrdit nezvratné majetkové nároky na hranický újezd.  Nehledě na historická falza zakládacích listin, město jako takové bylo skutečně vysazeno až v 3. třetině 13. století, a to hned dvakrát. V roce 1276 byla vydána klášterem Hradisko lokační listina, tentokrát již pravá, k založení "města" Alba Ecclesia (v tu dobu již existovala osada v jižní části ostrožny a pod ní). Během rozbrojů po smrti českého krále Přemysla Otakara II. bylo lokované město zpustošeno, a proto bylo po roce 1282 lokováno znovu. K roku 1296 se již v listinách mluví o Hranicích jako o "městečku".  V období do husitských válek bylo město s přilehlými majetky častým artiklem premonstrátských zástav, a majitelé újezdu se proto velmi rychle střídali. Kvalitativně novou etapou v dějinách města nastolilo obsazení města husitskými vojsky (Jana Tovačovského z Cimburka) roku 1427. Počínaje tímto okamžikem se Hranice staly součástí tehdy mohutného „impéria“ nepsaných vládců husitské a pohusitské Moravy – pánů z Cimburka. Za vlády Jana a Ctibora Tovačovských z Cimburka byly Hranice opevněny kamennými hradbami (1435–1460), původně dřevěná městská tvrz, již pravděpodobně vybudovali v místech dnešního zámku někteří ze zástavních držitelů města, byla přestavěna na malý kamenný hrádek.  Roku 1470 získal hranické panství společně s hradem pan Albrecht Kostka z Postupic, nejvyšší komorník zemského soudu v Olomouci. Na hradě ovšem mnoho nepobýval a pro značné zadlužení byl brzy nucen hrad s městem zastavit panu Janu Bělíkovi z Kornic. Nehledě na tuto zástavu ale hrad s přináležejícím zbožím roku 1475 prodal za 4 000 zlatých a tři životy (termín „tři životy“ znamená možnost držby v zástavě po dobu tří generací rodu, tj. po dobu života pana Viléma a jeho dvou nástupců) pánům Vilému a Janovi z Pernštejna. Tato obchodní transakce ovšem poněkud komplikovala situaci, poněvadž právoplatnými majiteli jednoho a téhož panství se stali zároveň pan Jan Bělík a pan Vilém z Pernštejna. Není známo, jak se celá věc urovnala, ale k roku 1477 byl již pánem na Hranicích Vilém. Pernštejnové vlastnili město Hranice mezi léty 1475–1547. S jejich vládou je spojen rozkvět hranického panství i města samotného. Došlo také k další přestavbě městského hradu, jenž byl významně rozšířen (snad mezi rokem 1480 a 1514). Z této doby také pochází válcový základ dnešní zámecké věže.  Již za svého života, roku 1507, Vilém pro lepší správu panství rozdělil své statky mezi své dva syny, Jana a Vojtěcha, přičemž Hranické panství s hradem připadlo prvně jmenovanému, tedy Janovi, ten celé panství také zdědil. Jeho rozhazovačný, značně nákladný život a potřeba splatit dluhy ho roku 1547 přinutily prodat všechno hranické zboží Václavu Haugvicovi z Biskupic. Haugvic podržel město sotva 6 let a již v dubnu 1553 je prodal vladykovi Janu Kropáči z Nevědomí (na Hranicích v letech 1553–1572).  Pod vlastnictvím Jana Kropáče z Nevědomí zažilo město jednu z posledních renesancí svého rozkvětu. Poněvadž si Jan Kropáč vybral Hranice jako sídelní město, došlo k novým urbanisticko-architektonickým úpravám historického jádra, přičemž pozornost se soustředila především na sídlo samotné – tedy původně pernštejnský hrad, který byl přebudován na výstavný trojkřídlý renesanční zámek. Vlastní budova zámku se od dnešní stavby se lišila pouze západním křídlem, jež bylo o něco kratší než dnes, a také severním zakončením zámku, neboť severní arkádové křídlo ještě nestálo a zámek tak byl v tuto stranu oddělen od hospodářské části pouze příkopem, a úpravou vstupní (dnes Zámecké) ulice. Stará pernštejnská původně cele válcová věž dostala osmibokou nástavbu a byla zastřešena kuželovou střechou s podsebitím.  Po smrti Jana Kropáče se na Hranicích vystřídalo několik majitelů (Jan ml. ze Žerotína, Frydrych ze Žerotína, Jan Jetřich z Kunovic), mezi léty 1600–1609 vlastnil město Zdeněk Žampach z Potštejna (z období jeho působení pochází korouhvička na zámecké věži a unikátní arkádové severní křídlo zámku).  Posledním majitelem Hranic, jenž ve městě sídlil, byl Václav Mol z Modřelic. Jeho podpis najdeme především v bohužel vlivem času dosti poničených zámeckých interiérech. Za stavovského povstání proti Habsburkům byl Václav Mol zvolen mezi 12 moravských direktorů za panský stav, kteří převzali prozatímní vládu na Moravě. Po bitvě na Bílé hoře bylo město se zámkem roku 1620 vzato pod kontrolu císařskými vojsky. 31. května 1621 byl zatčen spolu s dalšími šlechtici Václav Mol a uvržen do vězení v Olomouci. Jeho zkonfiskovaný majetek získal roku 1622 biskup a kardinál František Josef z Ditrichštejna trvale sídlící v Olomouci. Ten město i přes ozbrojený odpor hranických měšťanů převzal a po peripetiích třicetileté války téměř na tři sta let začlenil do ditrichštejnského dominia.  Dne 23. června 1924 oficiálně navštívil město a hranickou vojenskou akademii prezident T. G. Masaryk.

Doprava.

Územím města prochází dálnice D1 s exitem 308-Hranice. Městem prochází silnice I/47 v úseku Lipník nad Bečvou – Odry, a z ní se odpojuje silnice I/35 na Valašské Meziříčí. Od dálnice do města vede silnice II/440 ze směru od Potštátu, která končí na silnici I/35. Silnice III. třídy na území města jsou:  Ve městě je železniční uzel. Prochází tudy železniční trať Česká Třebová – Přerov – Bohumín č. 270 a trať Hranice na Moravě – Púchov č. 280. Zastavují zde spoje jak Českých drah, tak i soukromých dopravců Leo Express a RegioJet. Název železniční stanice je "Hranice na Moravě" a často se mylně přenáší na samotné město.

Společenský život.

Samospráva města od roku 2016 vyvěšuje 5. července moravskou vlajku.

Části města.

Město se skládá ze dvou nesousedících území rozdělených územím obcí Hrabůvka, Milenov a Klokočí a je tvořené částmi:  Součástí města byla v letech 1976–1990 také obec Olšovec.

Hranice (pomnožné číslo, "Mährisch Weißkirchen"), podle názvu místní železniční stanice někdy mylně uváděno jako Hranice na Moravě, je město v okrese Přerov v Olomouckém kraji, 23 km severovýchodně od Přerova na soutoku Bečvy a Veličky, jihozápadně od Ostravy a východně od Olomouce. Historicky původní název byl jménem jednotného čísla rodu ženského (ta Hranice), všeobecně se však postupem doby ustálilo používání pomnožného čísla, "Mährisch Weißkirchen" (překladem "Moravské Bělokostelí"). Žije zde obyvatel. Katastrální území má rozlohu 5 251 ha (52,51 km2). Historické jádro je městskou památkovou zónou.


Tradiční jídla.

Mezi tradiční jídla u oslav Nového roku patří u Vietnamců hlavně Bánh chưng, což je slaný rýžový dort, vlastně balíček z lepkavé rýže, mungo fazolí a vepřového masa zabalený v banánových listech. Připravuje se několik dní dopředu, kvůli časově náročné přípravě. Také se podává vařené kuře, které se servíruje celé včetně hlavy a pařátů. Jako sladkost se používá kandované ovoce, např. kumkváty, nebo i kandované plody zimní tykve. Dále se podává sladká rýžová kaše "xôi gấc", která má červenou barvu díky ovoci "gấc" neboli momordice kočinčinské.

Výzdoba domu.

Vietnamci také zdobí svoje domovy stromečkem nebo jeho větvemi, kvůli odhánění zlých duchů. K tomu se používají zejména kumkváty, větve broskvoní nebo meruněk. Setkat se můžete také s gerberami, růžemi nebo i dalšími rostlinami.

Darování peněz.

Vietnamské děti dostávají od rodičů místo dárků peníze pro štěstí. Peníze jsou většinou uloženy v červených obálkách, které jsou vepředu vyzdobeny obrázkem. Existuje k tomu pověst, že kdysi ve Vietnamu bývaly příšery, které strašily děti o půlnoci dne nového roku. Většinou dětí poté těžce onemocněly nebo dokonce zahynuly. Jednou se v jednom městě objevilo 8 víl, které poradily rodičům jak vyhnat příšery. Měli v noci dát dětem drobné vedle polštáře, na kterém právě spí. Blyštivé záře z nich vyhnají příšery.

První návštěva.

Velice důležitá je pro Vietnamce první návštěva v novém roce. První, kdo vstoupí do domu s přátelskými a dobrými úmysly přinese celé rodině štěstí po celý nový rok. Většinou se proto rodiny snaží zvát majetného muže s několika dětmi, který nosí do rodin štěstí. V opačném případě to bude znamenat, že se rodina bude mít špatně, nebude se jí dařit anebo se jí přihodí něco tragického, tudíž nevítanou návštěvou jsou neprovdané ženy, nemocní nebo ti, kterým v uplynulém roce zemřel člen rodiny.

Vietnamský Nový rok (vietnamsky "Tết Nguyên Đán", častěji jen zkráceně "Tết") se většinou slaví ve stejný den jako čínský Nový rok. Jeho přesné datum připadá na termín od 21. ledna do 21. února a svátky začínají vždy první den prvního měsíce podle lunárního kalendáře. Tyto svátky patří u Vietnamců mezi nejdůležitější v roce, jsou to pro ně svátky klidu, lásky, pohody a přátelství.


Popis.

Růže keltská dosahuje výšky přibližně 30 cm až 1 m. Vytváří drobné, řídce větvené keříky nebo polykormony s podzemními výhonky (až 4 m dlouhými). Na tenkých větvičkách jsou nepravidelně rozmístěny úzké jehlicovité, obvykle načervenalé ostny promísené s drobnějšími jehlicovitými ostenci, štětinami a stopkatými žlázkami. Špičatě vejčité listy se zubatými okraji jsou kožovité, tuhé, lichozpeřené nejčastěji se dvěma páry lístků; na spodní straně jsou sivé či bledě zelené, více či méně chlupaté.  Intenzivně vonící květy vyrůstají jednotlivě, nanejvýš po dvou či po třech; jejich koruny jsou ploché, červeně až tmavě růžově zbarvené, obvykle 5–8, výjimečně až 10 cm široké, což je nejvíce mezi evropskými růžemi. Vnější kališní lístky jsou zpeřené, hustě žláznaté, po odkvětu se sklánějí dolů a posléze opadávají. Druh kvete od května do července, plody jsou asi 1 cm veliké drobné, kulovité či úzce vejčité šípky červené barvy.  Co do barvy květů a listů i celkového habitu se jedná o druh značně proměnlivý. Co do počtu chromozomů je tetraploidním druhem, s ploidií 2n = 28.

Rozšíření a ekologie.

Růže keltská vyhledává především suchá a výslunná místa lesostepního charakteru, osidluje též skalní výchozy, meze, náspy, pastviny atp. Je diagnostickým druhem suchých širokolistých trávníků svazu "Bromion erecti". Optimum výskytu má v nízkých xerofilních (teplomilných) křovinách, lesních lemech a subkontinentálních teplomilných doubravách. Roste od nížin po pahorkatiny, v České republice poměrně hojně v termofytiku, roztroušeně až řídce v mezofytiku.  Jedná se o převážně evropský druh, s těžištěm rozšíření ve střední a jižní Evropě, místy identicky s někdejším keltským osdílením (odtud jméno); areál zasahuje až do Malé Asie a na Kavkaz. Introdukována byla i na jiné kontinenty, v současnosti se tak vyskytuje i v mírném podnebním pásu Severní Ameriky. Původní přirozený areál rozšíření se v posledních dvou staletích vinou intenzivní zemědělské činnosti v Evropě výrazně zmenšil a na mnoha místech značně ustoupila. V Červeném seznamu ohrožených druhů ČR je vedena v kategorii C3.

Využití.

Růže keltská má nejpozději od raného středověku doložené hospodářské využití. Pěstovala se v klášterních a později lékárnických zahradách jako "Rosa officinalis" (resp. "Rosa gallica" var. 'Officinalis'); využíván byl květ i šípek. (Tuto růži měl mj. ve znaku anglický rod Lancasterů.) Před introdukcí asijských růží koncem 18. a v 19. století byla v Evropě prakticky jedinou výhradně šlechtěnou růží. Mezi její křížence patří například růže bílá (kříženec s růží šípkovou, známá též jako bílá růže z Yorku), růže damašská, růže stolistá a další. Ke šlechtění zahradních růží byla mnohokrát použita i její velmi atraktivní varieta Mundi, jinak známá i jako "Rosa gallica" var. 'Versicolor'; oblíbená byla i varianta 'Muscosa' se zbytnělými kališními přívěsky (tzv. mechová růže). Z příbuzných druhů a kříženců s růží damašskou se též lisuje růžový olej (např. v Bulharsku).

Taxonomická poznámka.

Tento druh se vnitřně člení na několik dalších taxonomických jednotek; jeho systematika se nicméně stále vyvíjí a není shodně pojata u všech relevantních autorů. Proto můžeme kupříkladu žíhanou varietu, "Rosa gallica" var. 'Mundi', nalézt v různých zdrojích označenou jako poddruh, nebo dokonce vyčleněnou jako samostatný druh "Rosa mundi" v rámci sekce "Galicannae". Vzhledem k bohaté šlechtitelské historii existuje celý okruh drobných taxonů, variant a vzhledově podobných blízce příbuzných hybridů.

Růže keltská ("Rosa gallica"), též růže galská, je druh keře z čeledi růžovité. Je původním druhem v české květeně. Stála též na počátku šlechtění všech starých odrůd evropských kulturních růží.


Poloha.

16. obvod leží na pravém břehu řeky Seiny. Má protáhlý tvar podél Seiny, která tvoří jeho východní hranici se 7. a s 15. obvodem. Na jihu hraničí s předměstím Boulogne-Billancourt, na západě jej boulevard péripherique odděluje od Boulogneského lesíka a od města Neuilly-sur-Seine, na severu sousedí se 17. obvodem přes "Avenue de la Grande Armée" a na severovýchodě s 8. obvodem přes "Avenue Marceau".

Demografie.

V roce 2006 měl obvod 153 920 obyvatel a hustota zalidnění činila 19 459 obyvatel na km.

Diplomatická zastoupení.

V 16. obvodu sídlí ambasády a konzuláty těchto zemí:Afghánistán, Albánie, Andorra, Angola, Argentina, Bahrajn, Bangladéš, Bělorusko, Benin, Bolívie, Brunej, Čad, Čína, Dánsko, Džíbútí, Egypt, Filipíny, Gabon, Ghana, Gruzie, Guinea, Honduras, Chorvatsko, Indie, Indonésie, Irák, Írán, Irsko, Island, Jamajka, Jemen, Kambodža, Kamerun, Keňa, Kongo, Kuvajt, Kypr, Laos, Libanon, Libye, Lotyšsko, Madagaskar, Malajsie, Maroko, Mauritánie, Mexiko, Moldávie, Monako, Namibie, Niger, Nigérie, Nikaragua, Nový Zéland, Omán, Pákistán, Peru, Pobřeží slonoviny, Polsko, Portugalsko, Rusko, Řecko, Salvador, Severní Makedonie, Seychely, Singapur, Slovensko, Slovinsko, Srbsko a Černá Hora, Srí Lanka, Súdán, Španělsko, Tanzanie, Thajsko, Turecko, Turkmenistán, Uganda, Uruguay, Venezuela, Vietnam.  Kromě nich jsou zde i obchodní zastoupení některých zemí při OECD (Belgie, Maďarsko, Polsko, Rakousko, Švédsko).

Politika a správa.

Radnice 16. obvodu se nachází na "Avenue Henri-Martin" č. 71. Současným starostou je od roku 2008 Claude Goasguen za Unii pro lidové hnutí (UMP).  16. obvod má v pařížské městské radě 13 zástupců. Od roku 2008 jimi jsou:  Jako jediný z pařížských městských obvodů používá dvě poštovní směrovací čísla. Jižní část má PSČ 750016 a severní 75116.

Městské čtvrti.

Tento obvod se dělí na následující administrativní celky:  Podle oficiálního číslování pařížských městských čtvrtí mají tyto čtvrtě čísla 61-64.

Historie.

První osídlení na tomto místě je historicky doloženo v 7. století našeho letopočtu, kdy zde vznikla vesnice zvaná Nimio, tehdy ještě velmi vzdálená od hranic tehdejší Paříže. Majitelem panství byl biskup svatý Bertram, jehož majetek po smrti 623 připadl pařížskému biskupství. V pozdějších staletích se zde vytvořily nové vesnice – Auteuil v bažinaté jižní části a Chaillot severněji v lese, později zvaném Boulogneský. Později ještě vznikla vesnice Passy, poprvé zmiňována v roce 1250. Od 12. století až do období Francouzské revoluce to byla venkovská oblast s vinicemi a lesy stojící zcela mimo Paříž. Pouze ves Chaillot se v roce 1702 stala se svými 2000 obyvateli předměstím Paříže. Poblíž Passy se nacházely větrné mlýny, pozemky v Auteuil patřily církvi, ze zdejších vinic pocházelo víno pro pařížské biskupství.  Velké změny proběhly především ve 2. polovině 19. století, kdy byly obce Auteuil, Passy a Chaillot integrovány do Paříže. Na severu byla zbořena hradební zeď mezi dnešním 16. obvodem a Paříží a v roce 1860 se obce staly součástí Paříže. Podle plánů barona Haussmanna byly vybudovány široké bulváry jako "avenue Victor-Hugo", "avenue Kléber" nebo "avenue d'Iéna". Volné zemědělské plochy byly zastavěny. Čtvrť se pro svůj klid stala oblíbeným bydlištěm vyšších vrstev.

Pamětihodnosti.

Dále zde sídlí několik pravoslavných kostelů, dva protestantské a dvě synagogy.

16. pařížský obvod (francouzsky: "16 arrondissement de Paris") též nazývaný obvod Passy ("Arrondissement de Passy") je městský obvod v Paříži. Obvod patří tradičně k bohatším čtvrtím s velmi vysokými nájmy. Obvod je pojmenován po bývalé vesnici Passy, která byla v roce 1860 začleněna do Paříže. Do 16. obvodu patří i Boulogneský lesík na západě. Tento park se však nepovažuje za součást vnitřní Paříže, neboť není obydlený a nachází se až za boulevardem périphérique. V obvodu sídlí přes 90 diplomatických zastoupení, což je více než 40% všech zastoupení ve Francii. Obvod je známý rovněž tenisovým areálem Rolanda Garrose, na kterém se hraje French Open.


Životopis.

Jean-François Paul de Gondi byl v mládí určen pro kněžskou dráhu, ačkoliv se sám chtěl stát raději vojákem. Jeho strýcem byl Jean-François de Gondi, první pařížský arcibiskup a v roce 1643 se stal v jeho diecézi koadjutorem. Papež Inocenc X. jej dne 19. února 1652 jmenoval kardinálem s titulem kardinál-kněz u kostela Santa Maria sopra Minerva.  Účastnil se Frondy od jejího počátku a stal se prostředníkem mezi královnou Annou Rakouskou a parlamentáři. Když se v říjnu 1652 král Ludvík XIV. vrátil do Paříže, jedním z prvních činů kardinála Mazarina bylo Gondiho uvěznění 16. prosince na zámku Vincennes.  Dne 21. března 1654 zemřel jeho strýc, pařížský arcibiskup a kardinál Gondi nastoupil na jeho místo, i když byl stále ve vězení i přes intervence přátel a dokonce i papeže. Poté byl držen v domácím vězení na zámku v Nantes, odkud se mu podařilo uprchnout do Španělska a poté do Říma. Mazarin vyhlásil v arcibiskupství sedisvakanci. Gondi jmenoval vikáře, který spravoval diecézi místo něj. V roce 1655 nastoupil na papežský stolec Alexandr VII. zvolený s podporou kardinála Gondiho. Mazarin jej vylíčil papeži jako utajeného jansenistu, což Alexandr VII. odmítl. Kardinál se uchýlil na svůj zámek v Commercy, který v roce 1640 zdědil po své matce.  Cestoval po Evropě a zajímal se o politiku. Když v roce 1661 kardinál Mazarin zemřel, doufal ve svůj návrat, ale podcenil nelibost Ludvíka XIV. V roce 1662 tedy rezignoval na svůj arcibiskupský úřad. Na oplátku obdržel opatství Saint-Denis s vysokým beneficiem. Do Paříže se mohl vrátit v roce 1668. Pokračoval v politice, ale pouze při jednáních mezi Paříží a Římem. Zabránil papeži Alexandru VII. exkomunikovat Pařížský parlament, který se připojil k Sorbonně v boji proti dogmatu papežské neomylnosti.  Zemřel 24. srpna 1679 v klášteře Saint-Denis, kde byl pohřben.

Jean-François Paul de Gondi de Retz (20. září 1613 v Montmirail – 24. srpna 1679 v Paříži) byl francouzský římskokatolický kněz a v letech 1654–1662 arcibiskup pařížský. V roce 1652 byl jmenován kardinálem. Je známý svými pamětmi, které vyšly až po jeho smrti v roce 1717.


Mládí.

Narodila se 2. května 1806 v Fain-lès-Moutiers farmáři Pierrovi Labouré a Louise Madeleine Gontard jako devátá z jedenácti dětí. Když jí bylo devět let, její matka zemřela. Říká se, že po pohřbu své matky vzala sochu Panny Marie, políbila ji a řekla: „Nyní budete má matka“. Sestra jejího otce navrhla, že se bude starat o jeho nejmladší děti Catherine a Tonine. Poté, co souhlasil, se sestry odstěhovaly do domu své tety v Saint-Rémy, obce devět kilometrů od jejich domova.  Byla velmi zbožná, poněkud romantického založení. Jako mladá žena se stala členkou ošetřovatelské společnosti, založené Svatým Vincencem z Pauly. Po snu o svatém Vincencovi si vybrala Dcery křesťanské lásky.

Vizionářka.

Uvedla, že v předvečer svátku Sv. Vincence roku 1830 ji probudil hlas dítěte, jenž ji volal do kaple, kde uslyšela Pannu Marie, která jí řekla „Pán Bůh tě chce něčím pověřit. Budeš hodně trpět, ale vydržíš to s přesvědčením, že je to pro Boží chválu. Poznáš, co chce Pán Bůh. Budeš trpět, dokud vše neřekneš zpovědníkovi, jenž je tvým duchovním vůdcem. Bude mít námitky, ale neboj se, obdržíš zvláštní milost. Mluv s ním prostě a s důvěrou. Důvěřuj beze strachu! Určité věci, které uvidíš, mu oznam. V rozjímání obdržíš zvláštní vnuknutí.“  Dne 27. listopadu 1830 oznámila, že se k ní Panna Maria vrátila v nočních meditacích. Ukázala se jí uvnitř oválného rámu stojící na zeměkouli a z jejích rukou vycházely paprsky, které směřovaly na celý svět, pouze některé ne. Kolem okrajů rámu se objevila slova „Ó, Maria, bez hříchu počatá, oroduj za nás, kteří se k tobě utíkáme“. Pak uslyšela Pannu Marii, která jí řekla, aby nechala razit medailonky této podoby s nápisem: „Všichni, kteří ji budou nosit, obdrží velké milosti“.  Catherine udělala, co ji Panna Maria poručila, a po dvou letech sledování jejího každodenního chování kněz sdělil informaci arcibiskupovi, aniž by odhalil Catherininu identitu. Žádost byla schválena a pověřen k výrobě medailonků byl Adrien Vachette. Ty se ukázaly být velmi populární. Dogma o Neposkvrněném početí nebylo tehdy ještě sice vyhlášeno, ale medaile se svým „počata bez hříchů“ byla schválena.

Proces svatořečení.

Proces probíhal v arcidiecézi Paříž. Byl započat roku 1896. Dne 19. července 1931 byla papežem Piem XI. prohlášena Ctihodnou. Blahořečena byla 28. května 1933. Svatořečena byla 27. července 1947.

Sv. Catherine Labouré (2. května 1806, Fain-lès-Moutiers – 31. prosince 1876, Enghien-les-Bains) (Zoe Labouré) byla francouzská řeholnice ze Společnosti Dcer křesťanské lásky sv. Vincence de Paul a Mariánská vizionářka.


Vývoj.

Série letounů Amiot 350 má svůj původ ve stejných požadavcích francouzské vlády jako jeho hlavní rival Lioré-et-Olivier LeO 451. Letoun byl poprvé představen jako maketa poštovního letounu na letecké výstavě "„Salon l ́Aéronautique“" v roce 1936. Nový aerodynamický celokovový středoplošník se zatahovacím podvozkem vzbudil velkou pozornost a představoval výrazný odklon od předchozích zastaralých typů. V roce 1935 konstruktéři spočítali teoretické výkony navrhovaných typů Amiot 340 a Amiot 341, které se lišily jen skladbou výzbroje a umístěním pilotní kabiny – Amiot 341 ji měl v ose trupu. Vývoj pokračoval i nadále, ačkoliv poměry ve francouzském leteckém průmyslu byly v druhé polovině 30. let 20. století víc než složité. Letecký průmysl byl zahlcen množstvím nejrůznějších objednávek, studií a programů od mnoha státních institucí. Nesporné kapacity francouzského leteckého průmyslu se tak tříštily v množství prototypů a návrhů, které se nikdy nedostaly do výroby.  V roce 1936 bylo rozhodnuto oslavit desáté výročí přeletu Atlantského oceánu Lindberghem rekordním letem z Paříže do New Yorku. Pro tento účel byl vybrán vyvíjený stroj Amiot 340. Tak vznikl letoun Amiot 370, který byl poháněn dvojicí motorů Hispano-Suiza 12Yjrs/Ykrs s výkonem 632 kW (860 hp). Letoun, který neměl vystouplý kryt pilotní kabiny, byl poprvé zalétán 25. července 1937. K plánovanému letu nakonec nedošlo, ale Francie s tímto letounem získala několik leteckých rekordů.  Konstruktéři museli zohlednit další požadavky vládní institucí, které požadovaly letoun se zdvojenou svislou ocasní plochou pro lepší ovladatelnost letounu a větší střelné pole hřbetního střelce. V té samé době byla zrušena kategorie letounů B5 (pětimístný bombardovací) a nahrazena kategorií B4. Také tomu se musel nový letoun přizpůsobit. V průběhu roku 1937 tak vznikl projekt série čtyřmístných letounů pod názvy "Amiot 341, 342" (bombardéry), "343" (silná obranná výzbroj), "344" (bitevní letoun), "345" (dálkový bombardér), "346 a 347" (torpédové bombardéry). Drtivá většina však zůstala jen na papíře.  S téměř ročním zpožděním za konkurenčním letounem LeO.45 vzlétnul prototyp Amiot 340-01 6. prosince 1937. Tento prototyp se zúčastnil propagandistického dezinformačního recipročního letu do Berlína v roce 1938, aby přesvědčil Němce, že Francie má ve službě moderní bombardéry. Po dalších zkouškách byl letoun v roce 1938 upraven na prototyp Amiot 351-01 se zdvojenou ocasní plochou.  Tak vznikla typová řada 350, která zahrnovala letouny Amiot 350 (bombardér s motory Hispano-Suiza 12Y-50/51), Amiot 351 (motory Gnome-Rhône 14N-38/39), Amiot 352 (motory Hispano-Suiza 12Y-50/51), Amiot 353 (britské motory Rolls-Royce Merlin III), Amiot 354 (motory Gnome-Rhône 14N-48/49), Amiot 355 (Gnome-Rhône 14R-2/3), Amiot 356 (britské motory Rolls-Royce Merlin X) a Amiot 357-A4 (průzkumná verze s motory Hispano-Suiza 12Z-89 nebo 12Y-89).  Sériová výroba se však rozbíhala velice pomalu a typová řada musela být s přicházející 2. světovou válkou výrazně redukována. Nakonec bylo rozhodnuto o stavbě strojů Amiot 351 (s dvojitou ocasní plochou) a Amiot 354 (s jednoduchou ocasní plochou). Objednávka těchto moderních strojů dosáhla čísla 880. Nicméně skutečně bylo dodáno kolem 87 strojů.  První sériový letoun Amiot 351-B4 byl dodán v červenci 1939. Výroba se však soustředila na typ Amiot 354. Do zahájení německého útoku v roce 1940 jich bylo dokončeno jen 42 kusů.  Amiot 351 měl být osazen po jednom kulometu 7,5 mm MAC 1934 v nose letounu a na břiše letounu. Na hřbetu letounu měl být namontován jeden letecký kanón Hispano-Suiza HS.404 ráže 20 mm. Kvůli technickým problémům s instalací výzbroje mnoho letounů vstupovalo do služby u operačních jednotek pouze s lehkým kulometem Darne nebo MAC 1934 ráže 7,5 mm na této pozici.

Operační historie.

V květnu 1940 byly letouny Amiot 351/354 právě vybavovány dvě bombardovací "„groupes“" – GB 1/21 (6 strojů) a GB II/21 (2 stroje) na základně v Avignonu. Dalších 5 strojů sloužilo u GB I/34. Zbytek boje schopných strojů byl rozptýlen po skladech, ve zkušebních a výcvikových střediscích. Několik desítek letounů bylo v té době rozpracováno v továrnách v konečné fázi výroby. Tato situace byla dána tím, že letouny byly vyráběny ve třech továrnách. Dvě z nich byly později bombardovány Němci. 16. května 1940 provedly Amioty 351/354 ozbrojené průzkumné lety nad nizozemským Maastrichtem, což byly první akce letounů tohoto typu.  Od června byly Amioty 351/354 dodávány i k GB II/34. Letuschopné stroje byly používány na málo účinné noční nálety a průzkumné akce. K 5. červnu 1940, kdy byla zahájena 2. fáze německého tažení, měly zmíněné skupiny ve stavu 25 letounů, z kterých bylo 13 operačně způsobilých. V té době všechny Amioty 351/354 působily v severní Francii. Tři byly ztraceny v boji a dalších 10 při nehodách. Opožděné dodávky letounů Amiot 351-B4 byly zahájeny až 25. května 1940.  Letouny se účastnily poslední akce v noci ze 14. na 15. června a všechny dostaly 17. června 1940 rozkaz k evakuaci do Afriky, kam jich odletělo 39. Po podepsání příměří se jich do Francie vrátilo 29. Protože byl jejich počet příliš malý, Itálie o letouny neměla zájem. Proto byla většina v srpnu 1940 zrušena.  Pět letounů Amiot 351/354 pokračovalo ve službě i po bitvě o Francii jako poštovní letouny. Čtyři letouny Amiot 351/354 byly převeleny k Luftwaffe jako transportní letouny a sloužily i u speciální německé jednotky KG200.  Motory odebrané z těchto letounů byly později použity na transportních letounech Messerschmitt Me 323.

Varianty.

Amiot 340.01  Amiot 350  Amiot 351.01  Amiot 351  Amiot 352  Amiot 353  Amiot 354  Amiot 355.01  Amiot 356.01  Amiot 357  Amiot 358  Amiot 370

Specifikace (Amiot 354-B4).

"Technické údaje pocházejí z publikací „Letadla 1939–45: Stíhací a bombardovací letadla Francie a Polska“ a „War Planes of the Second World War: Volume Seven Bombers and Reconnaissance Aircraft“."  Třetí říše

Amiot 354 představoval poslední verzi ze série rychlých dvoumotorových bombardérů rodiny letounů Amiot 350, který bojoval v rámci francouzského letectva v omezených počtech během bitvy o Francii v roce 1940 na počátku 2. světové války.


Výroba.

Kyselina trifluormethansulfonová se průmyslově vyrábí elektrochemickou fluorací kyseliny methansulfonové:  a následnou hydrolýzou vzniklého CFSOF. Dalším možným způsobem je oxidace trifluormethylsulfenylchloridu:  Kyselina vzniklá jedním z těchto způsobů se poté přečišťuje převedením na anhydrid, destilací a opětovnou přeměnou anhydridu na kyselinu.

Historický způsob výroby.

Kyselina trifluormethansulfonová byla poprvé syntetizována Robertem Haszeldinem a J.M. Kiddem v roce 1954, a to následující reakcí:

Použití a reakce.

Jako kyselina.

V laboratoři se využívá skutečnosti, že TfOH je dobrým protonačním činidlem, jelikož její konjugovaná zásada není nukleofilní. Také se používá při nevodných acidobazických titracích, protože se chová jako silná kyselina v mnoha rozpouštědlech (například acetonitrilu, kyselině octové atd.), v nichž jsou běžné minerální kyseliny (jako například HCl a HSO) pouze středně silné nebo slabé.  Vzhledem k hodnotě "K" (disociační konstanty) 5×10, p"K" = −14,7±2,0, se tato kyselina řadí mezi superkyseliny. Má řadu užitečných vlastností jako jsou značná chemická a teplotní stabilita. Jak samotná kyselina, tak i její konjugovaná zásada CFSO, známá jako triflát, jsou odolné vůči oxidačním a redoxním reakcím, zatímco má většina silných kyselin, jako kyselina chlorečná a kyselina dusičná, oxidující účinky. Rovněž nezpůsobuje sulfonaci substrátů, což může být problém při použití kyseliny sírové, fluorsírové či chlorsulfonové. Níže je uvedena typická sulfonace, která u HOTf "neprobíhá":  Výpary kyseliny trifluormethansulfonové na vlhkém vzduchu vytvářejí stabilní pevný monohydrát, CFSOH·HO, jehož teplota tání činí 34 °C.

Tvorba solí a komplexů.

Triflátový ligand je, v souladu se svou nízkou zásaditostí, nestabilní. Kyselina trifluormethansulfonová reaguje exotermně s uhličitany, hydroxidy a oxidy kovů. Příkladem může být příprava Cu(OTf).  Chloridové ligandy se dají převést na odpovídající trifláty:  Tato přeměna probíhá v čisté HOTf při 100 °C a je následována vysrážením soli po přídavku etheru.

V organické chemii.

Kyselina trifluormethansulfonová reaguje s acylhalogenidy za vzniku smíšených triflátových anhydridů, které jsou silnými acylačními činidly, používanými například při Friedel-Craftsově acylaci:  HOTf katalyzuje reakci aromatických sloučenin se sulfonylchloridy, pravděpodobně přes meziprodukt v podobě smíšeného anhydridu se sulfonovou kyselinou.  Kyselina trifluormethansulfonová podporuje další podobné reakce, například krakování alkanů a alkylaci alkenů, které jsou důležité v petrochemickém průmyslu. Katalyzátory tvořené deriváty kyseliny trifluormethansulfonové jsou velmi účinné při izomerizaci nerozvětvených či málo rozvětvených řetězců uhlovodíků, čímž se zvyšuje oktanové číslo příslušného paliva.  Kyselina trifluormethansulfonová exotermně reaguje s alkoholy za vzniku etherů a alkenů.

Ostatní.

Dehydratací TfOH vznikne její anhydrid, triflylanhydrid (CFSO)O.

Bezpečnost.

Kyselina trifluormethansulfonová je jednou z nejsilnějších známých kyselin. Dotyk s kůží může způsobit vážná poranění s opožděným poškozením tkáně. Vdechnutí výparů této kyseliny způsobuje křeče, záněty a otoky.  Přidání TfOH do polárních rozpouštědel může být až nebezpečně exotermní.

Kyselina trifluormethansulfonová (zkráceně TFMS, TFSA, HOTf nebo TfOH) je sulfonová kyselina, fluorderivát kyseliny methansulfonové. Patří k nejsilnějším známým kyselinám. Tato kyselina se nejčastěji používá ve výzkumu jako katalyzátor esterifikace. Jedná se o hygroskopickou bezbarvou kapalinu rozpustnou v polárních rozpouštědlech.


Stavba.

V letech 1972–1983 bylo loděnicí Ingalls Shipbuilding v Pascagoule postaveno celkem 31 jednotek této třídy.  Jednotky třídy "Spruance":

Konstrukce.

Třída "Spruance" měla oproti předchozím třídám výrazně větší výtlak a velikostí se blížila spíše tehdejším křižníkům. Modulární konstrukce lodí usnadnila jejich pozdější modernizace. Na protiponorkový boj zaměřená plavidla zpočátku postrádala účinné vybavení k boji proti pozemním cílům a jejich protiletadlové střely byly pouze krátkého dosahu. Při pozdějších modernizacích ale byla většina lodí vybavena vertikálním vypouštěcím silem pro protizemní střely Tomahawk, což jejich bojovou hodnotu výrazně zvýšilo.  Po dokončení tvořily hlavňovou výzbroj dva 127mm kanóny v jednohlavňových věžích a dva 20mm kanónové systémy blízké obrany Phalanx. Lodě dále nesly osminásobné vypouštěcí zařízení protiletadlových střel krátkého dosahu Sea Sparrow, dvě čtyřnásobná vypouštěcí zařízení protilodních střel Harpoon. Protiponorkovou výzbroj tvořilo osminásobné vypouštěcí zařízení raketových torpéd ASROC a dva trojhlavňové 324mm protiponorkové torpédomety. Z paluby na zádi mohly operovat až dva vrtulníky — obvykle typu SH-60B LAMPS Mk III ("Light Airborne Multi-Purpose Systems"). Celá třída byla vybavena kevlarovým pancéřováním.  V 80. a 90. letech bylo 24 lodí modernizováno. Kontejner raketových torpéd ASROC byl demontován a na jeho místě bylo instalováno vertikální vypouštěcí silo s kapacitou 61 střel. V něm bylo obvykle neseno 45 střel s plochou dráhou letu Tomahawk a 16 raketových torpéd ASROC (zbývajících sedm torpédoborců bylo přednostně vyřazeno v roce 1998). Část lodí byla vybavena systémem RAM, sloužícím primárně k obraně proti protilodním střelám.  Pohonný systém koncepce COGAG tvořily čtyři plynové turbíny typu General Electric LM2500. Poprvé tak americký torpédoborec nesl plynové turbíny. Lodní šrouby byly dva. Při zapojení všech čtyř turbín mohly dosáhnout maximální rychlosti 33 uzlů.

Operační nasazení.

Třída "Spruance" byla nasazena v řadě operací, například ve válce v Zálivu. Během operace Pouštní bouře bylo z těchto torpédoborců odpáleno celkem 112 střel s plochou dráhou letu Tomahawk. Střely Tomahawk později odpalovaly též na cíle v Bosně.

Třída Spruance byly raketové torpédoborce námořnictva Spojených států amerických. Tato víceúčelová plavidla byla navržena zejména pro ničení ponorek a doprovod svazů letadlových lodí. Americké námořnictvo je provozovalo v letech 1975–2005. Jako poslední byl dne 21. září 2005 vyřazen torpédoborec USS "Cushing".