Historické pozadí.

Japonsko.

Po zahájení období Meidži roku 1868 začalo v Japonsku docházet k celé řadě vnitřních změn. Stát prošel mnoha reformami, jak ekonomickými a sociálními, tak i reformami vojenské správy. Japonsko začalo posílat své studenty do zahraničí, kde se jejich znalosti uplatňovaly především v rozvoji zahraničního obchodu a průmyslu. Díky těmto změnám Japonsko začalo dostihovat zahraniční mocnosti a snažilo se uplatňovat i v mezinárodních vztazích. Díky geografické blízkosti k čínské velmoci mohla japonská civilizace po staletí těžit z čínských výdobytků a postupně tak zlepšovat svoji vlastní infrastrukturu.  V důsledku zlepšení ekonomické i sociální situace a vlivem vyššího hospodářského růstu, zvětšením míry industrializace země, v Japonsku nastala demografická revoluce: začala přibližně v roce 1880 (počet obyvatel byl odhadován na 34 mil.) a její poslední fáze končila kolem roku 1960 (kdy se počet obyvatel více než ztrojnásobil na 105 mil.). Zmenšovala se míra úmrtnosti, zlepšovala se zdravotní péče a kvalita života a začínalo docházet k urbanizaci. Stát si byl jistější v oblastech vzdělání svých občanů, v oblasti modernizace a posílení armády, státní příjmy rostly, a tak i tendence státu rozšiřovat svoji kulturu na další území. V roce 1894 tak vypravilo svoje vojsko do Číny, kde za pouhý rok v První čínsko-japonské válce porazilo zaostalou čínskou armádou s jejími zastaralými zbraněmi. Po prohře Čína souhlasila s nezávislostí Koreje, s přenecháním Tchaj-wanu a Pescadorských ostrovů a rovněž s přiznáním četných privilegií v jižním Mandžusku.

Čína.

V Číně byla situace oproti Japonsku opačná. Od dob první opiové války roku 1840 se Čína nacházela pod tlakem zahraničních mocností. Ty si v Číně stavěly svoje koncese a těžily z čínského úrodného území, bojovaly o rozšíření svých privilegií. Tím ovšem Čína nesmírně trpěla, protože docházelo k ničení zemědělské půdy, obytných čtvrtí a ničení čínských památek. Tento úpadek čínského národa byl dáván za vinu současné dynastii Čching, v jejímž čele byla císařovna Cch’-si, jež byla ztělesněním dekadentního myšlení. Na přelomu 19. a 20. století se tak mnozí snažili reformovat čínskou kulturu a zbavit se zastaralé monarchie. V roce 1908 císařovna Cch’si a císař Kuang-sü zemřeli a do čela státu byl dosazen v té době dvouletý císař Pchu I, za nějž rozhodovali regenti, slabí a bez autority. V noci z 9. na 10. října 1911 proběhla Sinchajská revoluce, kdy byla svržena dynastie a nastolena nová vláda – Čínská republika, vyhlášená 1. ledna 1912, v čele s prezidentem Jüan Š’-kchajem. Čína ovšem nadále trpěla rozpínavostí Japonska na svém území a západní koncese stále sídlily na čínském území, kde měly díky svým vyspělým zbraním a armádě silnou pozici. Ke změně postavení došlo až během první světové války.

Období první světové války.

"„Na stav, panující dosud v celé Asii, pohlížejí Japonci jako by pohlíželi Angličané na stav v Evropě, kdyby zde Japonci nebo Číňané měli v područí celou asijskou rasu. Japonsko chce vytvořit impérium po vzoru Anglie. Nachází morální ospravedlní v tom, že letargická a vnitřní organizace neschopná Čína a Indie by nikdy nebyly schopny vzepřít se, a že proto mocné a odhodlané Japonsko musí asijské národy probudit a vést je k osvobození od rasy bílé.“" <br>V době kdy začínala první světová válka v Evropě, strhla na sebe pozornost evropských mocností. kdežto udržení stabilního postavení v Číně pro ně přestávala být hlavní priorita. V roce 1914 byly omezeny plavby lodí z Evropy do Číny a došlo rovněž k poklesu zahraničního obchodu v Číně. Toho využilo Japonsko, jež brzy po vypuknutí války, v listopadu 1914, obsadilo Šantungský poloostrov, jenž do té doby patřil pod německou sférou vlivu. Následně pak obsadilo velkou železnici, vedoucí z přístavu Čching-tao až do hlavního města provincie Šan-tung, jímž je Ťi-nan. Dne 8. května 1915 pak Jüan Š’-kchajovi předložili 21 požadavků.

Požadavky.

Japonské požadavky je možné rozdělit do pěti skupin, jež jsou blíže definovány články:  2. Privilegia v Mandžusku a Vnitřním Mongolsku (území o velké rozloze, s vyspělou industrializaci a bohatým zemědělstvím).  3. Kontrola těžkého a hutního průmyslu – snaha získat dostatek strategických nerostných surovin, jimiž Japonsko příliš neoplývalo.  4. Závazek, že Čína žádnému jinému státu nepřevede žádnou část svého území.  5. Zapojení japonských poradců do oblastí armády, policie, bankovnictví a politiky. Mohli by volně zasahovat do všech důležitých sfér státu, čímž by byl z Číny vytvořen loutkový stát.  Na nátlak zahraničních mocností musely být požadavky zmírněny a přepracovány, ovšem přesto byly 9. května 1915 Jüan Š’-kchajem přijaty.

Následky.

V den kdy Čína přijala japonské požadavky, se zvedla vlna odporu vůči Japonsku. Začal bojkot japonského zboží, vznikaly stávky a nepokoje. Jüan Š’-kchaj dospěl k názoru, že Čínu je potřeba vést pevnou rukou a aby tyto nepokoje uklidnil, rozhodl se jmenovat sám sebe novým čínským císařem, aby si zajistil větší moc. To ovšem vedlo k ještě většímu nesouhlasu, a tak od toho plánu upustil. Půl roku na to zemřel a vláda Číny se rozštěpila na několik frakcí, jímž vládli samovládci, kteří Pekingskou vládu nerespektovali. Začalo tak období severních militaristů.

Dvacet jedna japonských požadavků (pinyin: "Èrshíyī tiáo", zjednodušená čínština: 二十 一条; tradiční čínština: 二十 一條), byl soubor požadavků, které vznikly během první světové války. Memorandum s těmito požadavky obdržela Čínská republika v čele s prezidentem Jüan Š’-kchajem, jejich přijetí by znamenalo vytlačení západních mocností (především Británie) z Číny a postupnou ztrátu čínské suverenity.


Etymologie.

Slovo "narthex" pochází ze starořeckého slova "νάρθηξ" (narthēx), které znamená prut. Jak se tento termín přenesl na architektonický prvek, není zcela objasněno. Snad pochází původně z označení běžecké dráhy ohraničené pruty.

Termín.

Termínem narthex se označuje v raně křesťanských a byzantských bazilikách prostor ve formě úzké jednopodlažní předsíně spojené arkádami s lodí kostela. Pokud se prostor nalézá uvnitř kostela, označuje se jako "esonarthex", pokud se nachází vně fasády stavby, jedná se o "exonarthex". Tento stavební prvek se objevuje ojediněle též na Západě jako čtvercové atrium (srovnatelné s ambitem středověkých klášterů) před kostelem. Převážně je napojeno na západní stranu kostela a sloužilo při obřadech křtů, pokud nebylo k dispozici baptisterium, pro zpovědi a nebo také pro sňatky. U klasických románských bazilik a u gotických katedrál se vstupní hala termínem narthex neoznačuje. U arménské klášterní architektury se jako varianta narthexu rozvinul stavební prvek zvaný "gavit".

Původ.

Narthex se objevil v raném křesťanství poprvé v Římě u Lateránské baziliky jako křížová předsíň v době vlády císaře Konstantina I., který v letech 313-319 nechal u Lateránského paláce vystavět první velkou křesťanskou baziliku. Ve své formě je pozůstatkem původního prostylu, ve kterém byla často kašna pro rituální omývání před vstupem do kostela. Tyto rituální očisty jsou přítomny doposud v islámu. Později se z velkého atriového nádvoří vyvinula tato zmenšená forma předsíně.

Využití.

Narthex měl bezpochyby liturgickou úlohu, což ale nevylučuje i jiné možnosti využití: např. sloužil jako noční útočiště při velkých poutích, při katechumenátu, pro shromáždění uchazečů o křest nebo kajícníků, kteří byli dočasně vyloučeni z účasti na svátosti. Zaručeně se v tomto prostoru odehrávaly exorcismus, usmíření s kajícníky, nebo ceremonie předcházející křtu.

Narthex, též chrámová předsíň je vstupní prostor u hlavního vchodu do kostela. U raně křesťanských a raně středověkých bazilik může označovat také nádvoří obehnané sloupy.


Mládí.

Maureen Tuckerová se narodila 26. srpna 1944 v Levittownu ve státě New York ve Spojených státech amerických. Její matka Margaret pracovala jako úřednice v kanceláři a otec James byl malíř pokojů. K hudbě se výrazněji dostala poté, co slyšela nahrávku nigerijského perkusionisty Babatunde Olatunji, a na bicí začala hrát ve svých devatenácti letech, v roce 1963. Pracovala u společnosti IBM jako děrovačka štítků a svou první skupinu nazvanou The Intruders založila se dvěma kolegyněmi z práce.

Kariéra.

The Velvet Underground.

Když náhle odešel ze skupiny The Velvet Underground její bubeník Angus MacLise, ostatní členové začali shánět náhradu. Kytarista Sterling Morrison si vzpomněl, že sestra jeho kamaráda Jima Tuckera hraje na bicí, a kontaktoval ho. Následně se frontman skupiny Lou Reed přišel podívat, jak Maureen Tuckerová hraje. Reedovi se její styl líbil a přijal ji tedy do skupiny − původně jen na první koncert. Stalo se tak 11. prosince roku 1965. Koncem měsíce skupina odehrála sérii koncertů v kavárně Café Bizzare, kam jí pořadatelé zakázali vzít si svou bicí soupravu a musela tedy hrát pouze na tamburínu. Právě zde skupinu objevili Andy Warhol a Paul Morrissey a brzy poté se stali jejími manažery.  V červnu 1966 byl Reed hospitalizován s hepatitidou a nemohl tedy odehrát naplánované koncerty. Aby se nemusely rušit, zbylí členové si museli vyměnit nástroje: Tuckerová se ujala baskytary a v některých skladbách kytary a za bicími ji nahradil MacLise.  V roce 1967 skupina vydala své první album nazvané "The Velvet Underground & Nico". O rok později následovalo album "White Light/White Heat". Na prvním albu je spoluautorkou pouze jedné skladby „European Son“, na druhém pak již dvou skladeb − „The Gift“ a „Sister Ray“. Po vydání druhého alba ze skupiny odešel John Cale, který hrál na violu, klávesy a baskytaru, a jako náhrada přišel mladý Doug Yule. V roce 1969 skupina vydala třetí album nazvané "The Velvet Underground". Tuckerová se autorsky nepodílela na žádné písni, které jsou výhradně dílem Lou Reeda. Na eponymním albu se poprvé představila v roli hlavní zpěvačky. Stalo se tak ve skladbě „After Hours“ a zpívala i část skladby „The Murder Mystery“.  Stejně jako u předchozího alba je autorem veškerých písní na albu "Loaded" z roku 1970 výhradně Lou Reed. Ačkoliv je Tuckerová na albu uvedena jako hráčka na bicí, ve skutečnosti tomu tak není. Nahrávání se nemohla účastnit proto, že právě čekala své první dítě. Nebylo to jen nahrávání čtvrtého alba, čeho se Tuckerová nemohla účastnit. Skupina měla ještě nasmlouvané angažmá v klubu Max's Kansas City. Jako koncertní náhradu prozatímně skupina přijala mladšího bratra Douga Yuleho jménem Billy. Při nahrávání "Loaded" se ve studiu o hraní na bicí staralo více lidí: Někde hrál Doug Yule, někde zvukový technik Adrian Barber, někde Tommy Castanero a někde i mladý Billy. Tuckerová se na albu tedy nepodílela. Jsou však dvě výjimky. Jde o skladby „I'm Sticking with You“ a „I Found a Reason“, avšak ani jedna z nich na původním vydání alba nevyšla. „I'm Sticking with You“ je rovněž druhou skladbou skupiny, ve které zpívá hlavní vokály. V „I Found a Reason“ hraje na bicí. Obě skladby vyšly v roce 1997 na reedici alba pod názvem "Fully Loaded Edition".  Když v srpnu 1970 ze skupiny odešel Lou Reed, zůstali zde jen dva členové její klasické sestavy, Morrison a Tuckerová. Vůdčí osobností se ve skupině stal Doug Yule. V srpnu 1971 ze skupiny odešel i Morrison a skupina bez něj odjela na své první koncerty do Evropy. Po ukončení turné v roce 1971 ze skupiny odešla i Tuckerová a skupinu nadále s různými hudebníky vedl Yule. Ten nahrál ještě jedno album nazvané "Squeeze" a nedlouho poté se skupina definitivně rozpadla.  Spolu s ostatními členy skupiny vystoupila ve filmu "". Film "The Velvet Underground" (nebo také "Moe Gets Tied Up" a "Moe in Bondage") byl promítán na dvě plátna. Na prvním je Tuckerová připoutána k židli a zbylí tři členové skupiny jedí a pijí, na druhém ji Morrison s Reedem mlátí bičem. Byly s ní natočeny celkem dva screen testy, což je nejméně ze všech členů skupiny. Všechny filmy byly natočeny v roce 1966 a všechny natočil Andy Warhol.

Sólová kariéra (1980−1989).

Maureen Tuckerová se po odchodu ze skupiny přestala hudbě na několik let úplně věnovat. Vrátila se k ní až v roce 1980, když se vydavatelství Valvuren Records dostala do rukou nahrávka skladby „I'm Sticking with You“ jako duet Tuckerové a Jonathana Richmana. Tuto verzi skladby nahrála v roce 1974. Vydavatelství jí nabídlo, že by skladbu vydalo jako singl, ale potřebovalo ještě druhou skladbu na jeho B-stranu. Tuckerová tedy sama ve svém domě nahrála coververzi skladby „Will You Love Me Tomorrow“ od dívčí skupiny The Shirelles. Nakonec se však skladbu rozhodla vydat na svém vlastním singlu. Ten se skladbou „I'm Sticking with You“ vyšel, ale na jeho B-straně byla skladba „Of Yesterday“ v podání Count Viglione a Lady Carolyn. V té době se hudbou neživila, pracovala ve společnosti Wal-Mart. Svůj sólový singl vydala v roce 1981. Obsahoval coververzi skladby „Around and Around“ od Chucka Berryho a na B-straně byla „Will You Love Me Tomorrow“. Ačkoliv singl neměl prakticky žádný úspěch, rozhodla se vydat své první řadové album. Obsahovalo devět coververzí, mezi jinými například od Bo Diddleyho, Boba Dylana nebo i „Heroin“ od Velvet Underground. Album dostalo název "Playin' Possum".  Po celá osmdesátá léta se mimo občasného koncertování stále primárně věnovala svému zaměstnání. V letech 1985 a 1986 vyšla archivní alba Velvet Underground pod názvy "Another View" a "VU". V roce 1986 hrála na bicí na albu Charlieho Picketta nazvaném "Route 33". S novým albem přišla až roku 1987, kdy vydala EP nazvané "Moejadkatebarry", což vzniklo spojením jmen hudebníků, kteří na něm hráli. Moe (Maureen Tuckerová), Jad (Jad Fair), Kate (Kate Messnerová) a Barry (Barry Stock). Opět obsahuje skladby od Velvet Underground, tentokrát jde o „Guess I'm Falling in Love“, „Why Don't You Smile Now“ a „Hey Mr. Rain“. Vedle nich ještě „Baby What You Want Me to Do“ od Jimmyho Reeda a pouze jednu autorskou skladbu nazvanou „Jad Is a Fink“. Počátkem roku 1989 vydal Lou Reed své nové album nazvané "New York", na kterém se v roli hosta ve dvou písních představila i Tuckerová. Hrála na bicí ve skladbách „Last Great American Shale“ a „Dime Story Mystery“. Spolu s ním rovněž vystoupila na několika koncertech. Ve stejném roce vydala své teprve druhé řadové album nazvané "Life in Exile After Abdication" a jednu píseň z něj, nazvanou „Andy“, věnovala Andymu Warholovi, který dva roky předtím zemřel. Skladba „Hey Mersh!“ vyšla jako singl spolu s písní „Talk So Mean“ na straně B. Vedle mnoha hudebníků, mezi něž patří Lee Ranaldo, Steve Shelley, Thurston Moore a Kim Gordon, všichni ze skupiny Sonic Youth, na albu hrál i Reed. Stalo se tak ve skladbách „Hey Mersh!“ a „Pale Blue Eyes“, které jsou opět původně od Velvet Underground. Převážná část alba je však její autorská. Tuckerová se rovněž rozhodla, že na podporu alba odehraje své první velké turné v Evropě.

Obnovení Velvet Underground (1990−1996).

V červnu 1990 byla skupina The Velvet Underground v klasické sestavě obnovena, avšak pouze pro jeden benefiční koncert pro nadaci Cartier Fondation ve Francii. Původně zde měli hrát jen Reed s Calem, kteří zde odehráli několik skladeb ze svého společného alba "Songs for Drella". Ke konci koncertu se k nim improvizovaně připojili Morrison i Tuckerová, kteří sem byli rovněž pozváni. Protože zde neměla vlastní bicí, hrála na vypůjčenou soupravu od bubeníka skupiny Půlnoc, která zde také hrála, Petra Kumandžase. Ve stejném roce produkovala album "Fire in the Sky" skupiny Half Japanese. Se stejnou skupinou rovněž nahrála coververzi skladby „I Heard Her Call My Name“ od Velvet Underground, která vyšla na albu "Heaven & Hell – A Tribute to The Velvet Underground".  V roce 1991 Tuckerová vydala své třetí studiové album nazvané "I Spent a Week There the Other Night". Mimo coververze „Then He Kissed Me“ od dívčí skupiny The Crystals a opět jedné od Velvet Underground (tentokrát „I'm Waiting for the Man“) obsahovalo devět autorských skladeb. Zajímavostí je, že ve skladbě „I'm Not“ hráli všichni členové klasické sestavy Velvet Underground − Reed, Cale, Morrison i Tuckerová –, ale každý své party nahrával jindy. Jako singl vyšla skladba „Too Shy“ s „Fired Up“ na straně B. V únoru 1992 nahrála v Rennes ve Francii koncertní album "Oh No, They're Recording This Show". Při turné v říjnu 1992 se jeden koncert konal i v Praze. Tuckerovou opět doprovázel i Morrison. Na koncertě byl mimo jiné i československý prezident Václav Havel, se kterým byla Tuckerová i na večeři. Mimo koncertování produkovala album skupiny Shotgun Rationale nazvané "Who Do They Think They Are?".  V roce 1993 proběhl reunion Velvet Underground a skupina pohromadě odehrála celé evropské turné. Několik koncertů bylo nahráno a později i vydáno na koncertním albu "Live MCMXCIII". Původně se plánovalo i americké turné, plány však brzy zkrachovaly a skupina se rozpadla. Ve stejném roce ještě hrála v jedné skladbě z alba "Workdogs in Hell" skupiny Workdogs. V roce 1993 nazpívala doprovodné vokály ve skladbě „Fun in the Sun“ na albu "Roller Coaster" skupiny Shotgun Rationale. O rok později pak vydala své čtvrté a poslední řadové album nazvané "Dogs Under Stress". V roce 1995 Tuckerová hrála na sólovém albu Johna Calea nazvaném "Antártida". Hrála ve skladbě „People Who Died“, ve které mimo ní hrál i Morrison.

Poslední období (od roku 1996).

V lednu 1996 byla skupina uvedena do Rock and Roll Hall of Fame, čehož se však již nedožil Sterling Morrison, který zemřel v srpnu 1995. Ve stejném roce vydal John Cale album "Walking on Locusts", na kterém opět hraje Tuckerová. Tentokrát jde o skladby „Dancing Undercover“ a „Set Me Free“. V následujícím roce hrála hned na čtyřech albech jiných interpretů. Šlo o album "Don't Be a Penguin" skupiny Magnet, na kterém hrála na bicí a produkovala album "Love Is a Gas" skupiny Paul K. & The Weathermen. Třetí bylo opět album Johna Calea nazvané "" a čtvrté pak eponymní album skupiny 1 Family Mover. Mimo to vydala své vlastní EP nazvané "GRL-GRUP", které obsahuje tři písně od amerických dívčích skupin The Crystals, The Ronettes a jednu od The Teddy Bears. Na všech původních nahrávkách figuroval Phil Spector. O rok později pak vyšla její první kompilace nazvaná "Waiting for My Men" obsahující patnáct písní z různých období její kariéry.  V roce 1999 se opět spojila se skupinou Magnet a hrála na jejich albu "Shark Bait" a ve stejném roce hrála i na albu "The Lives of Charles Douglas" Charlese Douglase. V následujícím roce odehrála koncert v Seattlu, při kterém hostoval Doug Yule. Záznam z něj vyšel o dva roky později na albu "Moe Rocks Terrastock". Ve stejném roce vyšel singl „I'm Sticking with You“ / „After Hours“.  V roce 2001 se přestala hudbě věnovat. V roce 2005 hrála jako host na albu "Pretty in Black" skupiny The Raveonettes. V prosinci 2009 se spolu setkali Reed, Tuckerová a Yule a udělali rozhovor o skupině Velvet Underground s Davidem Frickem v New York Public Library.  V roce 2012 vyšla kompilace jejích písní z let 1974–1988 nazvaná "". Roku 2017 zahrála spolu s Johnem Calem dvě písně u příležitosti předávaní ceny Grammy Lifetime Achievement Award.  Časopis "Q" ji zařadil na sedmé místo v žebříčku deseti nejlepších bubeníků všech dob. Magazín "Rolling Stone" ji v žebříčku sta nejlepších bubeníků zařadil na 77. příčku.

Osobní život.

První potomek, dcera Kerry, se narodila v červnu 1970. Otcem byl její kolega z práce jménem Steve Mikulka. Po odchodu z Velvet Underground se odstěhovala do Georgie, kde se vdala a narodily se jí další tři děti: Keith (* 1975), Austen (* 1976) a Kate (* 1978). V roce 1978 se s rodinou odstěhovala do Arizony, kde se jí v roce 1981 narodil poslední syn Richard. Počátkem osmdesátých let se rozvedla se svým manželem, který pracoval jako systémový analytik. V roce 1984 se přestěhovala do Douglasu v Georgii. Sama Tuckerová pracovala jako fakturační úřednice ve společnosti Walmart.  V listopadu 2001 se její nejstarší dceři narodil syn Holden.  V dubnu 2009 se objevila na veřejnosti v Tiftonu v Georgii během akce na podporu hnutí Tea Party, během nějž poskytla několik slov pro místní televizi WALB.  Ve filmu "Warholka" z roku 2006 ji ztvárnila Samantha Maloney. Skupina The Jesus and Mary Chain vydala na svém albu "Munki" z roku 1998 píseň „Moe Tucker“ pojmenovanou podle ní. Roku 2010 ji časopis "NME" zařadil na první místo žebříčku NME's Cool List.

Maureen Tuckerová (rodným jménem Maureen Ann Tucker; 26. srpna 1944 Levittown, New York, USA) je americká hudebnice. V letech 1965–1972 byla bubenicí skupiny The Velvet Underground. Se skupinou nahrála její první čtyři studiová alba. Po odchodu ze skupiny se přestala věnovat hudbě, ale počátkem osmdesátých let se k ní opět vrátila a zahájila sólovou kariéru. Nahrála celkem čtyři studiová alba.


Charakteristika.

Tunel je dvojkolejný normálněrozchodný. Severní portál leží u města Göschenen ve výšce 1106 m a jižní portál leží nedaleko města Airolo ve výšce 1142 m. Nejvyšší bod tunelu je v nadmořské výšce 1151 m, přibližně v osmém km od severního portálu. V desátém km tunel prochází hranicí mezi kantonem Uri a kantonem Ticino. Jízda tunelem trvá asi 7–8 minut.

Historie.

Průběh stavby tunelu.

Tunel byl stavěn v letech 1871–1881. Stavba byla vedena švýcarským inženýrem Louisem Favre, který zemřel na infarkt uvnitř tunelu v roce 1879. Stavba byla znesnadňována obrovskými finančními, technickými a geologickými problémy; nedostatek financí měl za následek ztížené pracovní podmínky a úspory v oblasti zajištění bezpečnosti ražby.  V tunelu během stavby zemřelo kolem 200 pracovníků (přesné číslo není známo) a to zejména kvůli průvalům vody a následným zátopám. Mnozí byli také zabiti vlaky, které vyvážely vydolovanou horninu z tunelu. V roce 1875 proběhla velká stávka dělníků rozehnaná švýcarskou armádou, jejímiž oběťmi byli čtyři mrtví a 13 zraněných. Blízko nádražní budovy v Airolo je památník věnovaný pracovníkům, kteří zemřeli při stavbě tunelu. Památník vytvořil umělec Vincenzo Vela.

Provoz tunelu.

Tunel byl nakonec uveden do provozu v roce 1882 a byl provozovaný privátní společností Gotthardbahn, která vedla z Immensee (na trase z Zürichu) do Chiassa na italské hranici. V roce 1920 projela tunelem první elektrifikovaná souprava. Kvůli potížím vzniklým při současném provozu parních a elektrických lokomotiv muselo být sníženo napětí z běžných 15 kV na 7.5 kV, protože špína a mastnota usazená na izolátorech způsobovala zkraty.

Budoucnost.

Budoucnost tunelu po otevření Gotthardského úpatního tunelu (Gotthard Basistunnel), jehož zprovoznění pro pravidelnou dopravu se uskutečnilo 11. prosince 2016, je zatím nejistá. Předpokládá se využití pro těžké nákladní vlaky, zatímco rychlá osobní doprava (200–250 km/h) bude využívat nový tunel. Těžké nákladní vlaky s maximální rychlostí pouze 100–120 km/h by tak nenarušovaly provoz. Na staré trati je ve vrcholovém tunelu maximální povolená rychlost pro všechny druhy vlaků 80 km/h. To je však v rozporu s tezí využívat úpatní tunel pro dlouhé a těžké vlaky bez nutnosti využívat přípřež nebo postrk.

Sousední tunely.

V sousedství Gotthardského železničního tunelu, jsou vybudovány ještě dva tunely. Jeden z nich je Gotthardský silniční tunel (16,4 km, otevřen v roce 1980) a Gotthardský úpatní tunel (57 km, otevřen 11. prosince 2016). Tento tunel je nejdelší na světě.

Gotthardský tunel je 15 km dlouhý železniční tunel ležící ve Švýcarsku mezi městy Göschenen a Airolo. Tunel prochází napříč Gotthardským masivem. Dopravu v tunelu provozuje především společnost SBB.


Kannadské hlásky.

Kannadština má 15 samohlásek, z toho 11 základních ("a, ā, i, ī, u, ū, e, ē, o, ō, slabikotvorné :r"), 2 dvojhlásky ("a, a") a 2 polohlásky (":μ, :ħ"), a 36 souhlásek ("k, k, g, g, n, č, č, dž, dž, ň, T, T, D, D, N, t, t, d, d, n, p, p, b, b, m, y, r, l, w, L, ŝ, ś, s, h").

Vzhled kannadských hlásek.

Souhlásky  Samohlásky a dvojhlásky  Polohlásky

Způsob zápisu.

Při zápisu kannadštiny se souhlásky spojují se samohláskou tak, že výsledný grafém tvoří slabiku ("~ka~, ~nu~, ~be~, ~dhī~" aj.). Pro tento účel má každé písmeno kannadské abecedy formu zápisu jako základní tvar a jako spřežkový znak.  Příklad: ka – ಕ; nu – ನು; be – ಬೆ; dī – ಧೀ; rma – ರ್ಮ; TTe – ಟ್ಟೆ; a – ಅ; a – ಔ; ō – ಓ

Základní tvar samohlásek.

Základní tvar samohlásek se používá na počátku slova, když samohláska stojí sama o sobě jako slabika (stejně jako v češtině), nebo pokud stojí jako samostatné písmeno.  Příklad: a – ಅ; a – ಔ; ō – ಓ; i – ಇ; a – ಐ; ū – ಊ; e – ಎ

Základní tvar souhlásek.

Základní tvar souhlásek odpovídá slabice se spřežkovým znakem samohlásky a (např. "ka~, na~, śa~" apod.).  Pro zápis samostatné souhlásky (nevokalizované, tj. bez samohlásky) se k základnímu tvaru souhlásky připojí zvláštní diakritický znak zvaný halant (್).  Příklad: ka – ಕ; ka – ಕೌ; rō – ರೋ; ri – ರಿ; sa – ಸೈ; sū – ಸೂ; k – ಕ್; r – ರ್; s – ಸ್

Spřežkový znak samohlásek.

Spřežkový znak samohlásek se používá při kombinaci samohlásky se souhláskou a připojuje se přímo k základnímu tvaru souhlásky.  Příklad: ka – ಕ; ka – ಕೌ (ೌ); rō – ರೋ (ೋ); ri – ರಿ (ಿ); sa – ಸೈ(ೈ);

Spřežkový znak souhlásek.

Diakritický znak souhlásek se používá při kombinaci více souhlásek v rámci slabiky (např. ~DDa~, ~snē~, ~tmī~, ~kšmi~, ~štra~ aj.) V takovém případě se samohláskový znak spojuje se základním tvarem první souhlásky slabiky, spřežkové znaky ostatních souhlásek ve slabice se píší vpravo dole hlavního slabičného grafému.  Příklad: DDa – ಡ್ಡ; snē – ಸ್ನೇ; tmī – ಥ್ಮೂ; kšmi – ಕ್ಷ್ಮಿ; štra – ಷ್ತ್ರ

Zápis souhlásky r.

Výjimku tvoří souhláska r, která má dva způsoby psaní spřežkového znaku.  V základním tvaru se píše pouze pokud se vyskytuje jako jediná souhláska ve slabice.  První způsob psaní spřežkového znaku r se použije pravidelně, tj. pokud souhláska stojí jako druhá (či další) souhláska slabiky. Vyskytne-li se však r jako první (náslovná) souhláska ve slabice s více souhláskami (souhlásková spřežka), píše se v základním tvaru se samohláskovým diakritickým znakem druhá souhláska slabiky, po které následuje hláska r zapsaná zvláštním spřežkovým znakem zvaným arka.  Příklad: ra – ರ; rra – ರ್ರ; ča-kra – ಚಕ್ರ; da-rma – ಧರ್ಮ; sū-rya – ಸೂರ್ಯ

Doplňkové polohlásky :μ a :ħ.

Mezi samohlásky se v kannadštině řadí i polohlásky :μ (tzv. anusvára) a :ħ (tzv. visarga), které se zapisují pouze jedním (základním) tvarem.  Příklad: ru:μ – ರುಂ; ā:μ-gla – ಆಂಗ್ಲ; du:ħ-ka – ದುಃಖ; pu-na:ħ – ಪುನಃ

Výslovnost.

[bude doplněno]

Kannadské písmo se používá k zápisu jihoindického jazyka kannadština (kannada, kanarština). Jedná se o slabičné písmo, které bylo vytvořeno, podobně jako většina indických písem, na základě historického písma brāhmī. Kannadské písmo nerozlišuje velká a malá písmena. Používá se ho i pro zápis jazyků tulu, konkánština a kodava.


Život.

Narodil se v Bisceglie, v blízkosti Bari 27. července 1781. Jeho rodiče byli Michele a Antonia roz. Iota. Rodina se záhy po narození Maura přestěhovala do Barletta a spolu se svým bratrem Nicholasem tam získal základní hudební vzdělání. Nejprve studoval hru na violoncello (tento nástroj niky neopustil) a na housle. Teprve později se věnoval kytaře, ale záhy se stal velice zručným kytaristou. Jména jeho učitelů nejsou známa.  Oženil se s Marií Giuseppe del Monaco a roku 1801 se jim Barlettě narodil syn. Poté patrně pobýval krátký čas v Bologni a Terstu. V létě roku 1806 se beze své rodiny přestěhoval do Vídně. Tam se navázal blízký vztah s Annou Wiesenbergerovou (1784–1817), se kterou měl čtyři dcery: Maria Willmuthová (1808), Aloisie Willmuthová (1810), Emilia Giulianiová (1813) a Karolina Giulianiová (1817).  Ve Vídni se seznámil s instrumentálním stylem klasicismu a od roku 1806 publikoval skladby v tomto stylu. Podnikal koncertní turné po celé Evropě a udivoval svou virtuositou a muzikálností. Giuliani definoval novou roli kytary v kontextu evropské hudby. Byl zván do nejvyšších kruhů rakouské společnosti a spolu s předními hudebníky jako byli Gioacchino Rossini a Ludwig van Beethoven spolupracoval na významných vídeňských koncertech. V roce 1815 účinkoval spolu s klavíristou a skladatelem Johannem Nepomukem Hummelem (později ho vystřídal Ignaz Moscheles), houslistou Joseph Maysederem a violoncellistou Josephem Merkem na sérii komorních koncertů v botanické zahradě paláce Schönbrunn. (Těmto koncertům se říkalo „Dukátové koncerty“, neboť vstupné bylo jeden dukát.) V roce 1815 koncertoval na oslavách na závěr Vídeňského kongresu. 8. prosince hrál na violoncello při premiéře Beethovenovy Symfonie č. 7.  Jako skladatel ve Vídni velký úspěch neměl. Jeho díla většinou vydávalo vydavatelství "Artaria", ale mnoho jeho skladeb bylo vydáno lokálními vydavatelstvími, které tak šířily Giulaniho dílo Evropou. Věnoval se rovněž pedagogické práci. Mezi jeho žáky vynikli zejména Jan Nepomucen Bobrowicz a Felix Horetzky.  V roce 1819 Giuliani opustil Vídeň a vydal se na koncertní turné po Čechách a Bavorsku. Poté se vrátil do Itálie. Nějaký čas strávil v Terstu a Benátkách, až se konečně natrvalo usídlil v Římě. V Římě velký úspěch neměl. Vydal několik skladeb a měl pouze jediný koncert.  V červnu 1823 vykonal několik cest do Neapole ke svému otci, který byl vážně nemocen. V Neapoli ho čekalo vlídnější přijetí a místní vydavatelé mu otiskli několik skladeb. V roce 1826 účinkoval v Portici před králem obojí Sicílie Františkem I. V této době také často vystupoval se svou dcerou Emilií, která byla rovněž dobrou kytaristkou. Koncem roku 1827 se výrazně zhoršil jeho zdravotní stav a 8. května 1829 v Neapoli zemřel

Mauro Giuseppe Sergio Pantaleo Giuliani (27. července 1781 Bisceglie – 8. května 1829 Neapol) byl italský hudební skladatel, kytarista, violoncellista a zpěvák. Byl nejvýznamnějším kytarovým virtuózem počátku 19. století.


Příznaky a symptomy.

Při bursitidě se objevují tyto symptomy:  Bursitida v oblasti kyčle nezpůsobuje viditelný otok nebo zarudnutí kůže, jelikož bursy jsou zde umístěny pod silnými svaly. V tomto případě se bolest objevuje nad velkým trochanterem ("trochanter major"), tj. v místě, kde se kost napojuje na kyčelní kloub.

Příčiny.

Nejčastějšími příčinami bursitidy je nadměrné namáhání, přetížení nebo akutní trauma kloubu, jako jsou např. opakované údery nebo u kolen dlouhodobé zatížení při klečení. Bursitida může být zapříčiněna i infekcí, artritidou či dnou. Často nemusí být příčina zjištěna.

Rameno.

Bursitida ramene nejčastěji plyne z poruchy rotátorové manžety, tj. čtyř svalových úponů na hlavici kosti pažní, které spojují pažní kost ("humerus") s lopatkou, a která je zodpovědná za zvednutí paže nad úroveň ramene. Příčinou bursitidy může být vyosení ramene vlivem svalové dysbalance, pád na rameno, prudký švih, pád na zem se zapaženou horní končetinou či opakované úkony se vzpaženou horní končetinou. Někdy bývá obtížné rozlišit mezi bolestí způsobenou bursitidou a bolestí způsobenou poraněním rotátorové manžety.

Loket.

Bursitida lokte je spojena s pohybem vyžadujícím časté opakující se ohnutí a napřímení předloktí, např. házení basketbalovým míčem, tenisový nebo golfový švih či podobné opakující se úkony. K bursitidě může vést i prosté opírání se o lokty v leže na břiše.

Hýždě.

Bursitida v oblasti hýždí může být způsobena např. dlouhodobým sezením na tvrdé podložce. Jinou příčinou bývá jízda na kole.

Kyčle.

Bursitida kyčle bývá obvykle spojena s artritidou nebo úrazem v oblasti kyčelního kloubu. Další obvyklou příčinou je dlouhodobé zatěžování kyčle, např. dlouhotrvajícím stáním.

Koleno.

V případě bursitidy kolene se na přední straně kolene objevuje měkká vejcovitá boule. Příčinou bývá časté klečení např. při dláždění či jiných činnostech vykonávaných v kleče na tvrdé podložce. Zánět bursy v oblasti čéšky může způsobit i úder do kolene. Bursitida v kolenním kloubu se často rozvíjí u lidí trpících nadváhou či artritidou.

Kotník.

Bursitida v oblasti kotníku se nejčastěji objevuje jako důsledek nošení nevhodné obuvi, při nevhodném odvíjení nohou při chůzi nebo při sportovních aktivitách, jako je bruslení.

Rizikové faktory.

Výkon profese nebo volnočasové aktivity vyžadující časté opakující se pohyby zatěžující kloubní aparát jsou významným rizikovým faktorem. Riziko se zvyšuje také s postupujícím věkem, příp. s určitými chorobami, jako jsou:

Kdy vyhledat lékařskou pomoc.

Běžné domácí ošetření obvykle k léčbě bursitidy postačuje. Nicméně je dobré vyhledat lékařskou pomoc, pokud:

Léčba.

Léčba bursitidy je většinou jednoduchá a zahrnuje odpočinek s příp. znehybněním postiženého kloubu, přikládáním ledu, jemnou masáží či podáním nesteroidních protizánětlivých léčiv pro potlačení zánětu. Účinné jsou měkké manuální techniky, kombinované např. s cvičením posilujícím svalstvo v postižené oblasti.  Rychlou úlevu od bolesti skýtá i injekční aplikace kortikosteroidu, přímo do zanícené bursy.V případě, že je bursitida způsobena infekcí, je možné užívat antibiotika.V některých případech je nutné bursu chirurgicky drenovat, výjimečně zcela odstranit.

Prevence.

Tyto preventivní postupy nedokáží zabránit bursitidě v případě artritidy, infekce apod.

Bursitida ("lat. bursitis") je zánět tíhového váčku (bursy). V lidském těle se nachází více než 150 burs. Bursa je váček, který je vmezeřen mezi svaly nebo do oblasti kloubů. Tyto malé, tekutinou naplněné váčky lubrikují a odlehčují třecí místa mezi kostmi, šlachami a úpony svalů v blízkosti kloubů a napomáhají jejich volnému a lehkému pohybu.


Mládí.

G. Jekyllová se narodila v Grafton Street 2., v Mayfair, v Londýně, jako páté ze sedmi dětí kapitána Edwarda Josepha Hilla Jekylla, důstojníka granátníků, a jeho manželky Julie Hammersley. Její mladší bratr, reverend Walter Jekyll, byl přítel Roberta Louise Stevensona, který si vypůjčil jeho příjmení pro svou slavnou novelu Strange Case of Dr. Jekyll and Mr. Hyde. V roce 1848 se její rodina opustila Londýn a přestěhovala se do Bramley House, Surrey, kde strávila svá nejdůležitější mladá léta.

Tvůrčí život.

G. Jekyllová se stala částí jednoho z nejvlivnějších a historicky nejznámějších zahradnických hnutí Arts and Crafts, díky své spolupráci s anglickým architektem sirem Edwinem Lutyensem, pro jehož stavební projekty vytvořila řadu zahradnických návrhů, a který také navrhl její dům "Munstead Wood" v blízkosti Godalming v Surrey. (V roce 1900, Lutyens a bratr Herbert Jekyll navrhli britský pavilon na pařížské výstavě.) Svým dílem měla vliv na mnoho zahradních architektů nejen v Evropě, ale i na nejvýznamnější zahradní architekty v USA.  G. Jekyllová je někdy připomínána pro svůj vynikající design a jemný, malířský přístup k uspořádání zahrad, které vytvářela, zejména svými trvalkovými květinovými záhony. Postupy o tom, jak pracovat s barvami byly u G. Jekyllové ovlivněny malířem Williamem Turnerem a impresionismem, teoriemi o barevném kruhu. V pozdější době, G. Jekyllová shromažďovala obrovské množství rostlin, pouze za účelem uchování pro četné instituce po celé Británii. Tato její čistá vášeň pro zahradnictví se projevila ve škole umění v South Kensingtonu, South Kensington School of Art, kde se zamilovala do tvůrčího umění zahradní architektury. V době své smrti, byla autorem více než 400 zahrad ve Velké Británii, Evropě a několika v Severní Americe.

Literární dílo.

G. Jekyllová byla také známa svým plodným psaním. Napsala více než patnáct knih, mimo "Wood and Garden" a své nejslavnější knihy "Barvy v květinové zahradě", také memoáry. Jekyllová nechtěla omezit svůj vliv na výuku praktického zahradnictví, ale chápala ji jako další krok ke studiu zahradnictví a rostlin samotných. Její představa, že rostliny by měly být zobrazeny nejlépe, když jsou jako řezané květiny umístěny nebo aranžovány v domě, ji vedl k návrhům vlastní řady skleněných váz pro květiny. G. Jekyllová se později se vrátila do krajiny svého dětství v obci Bramley, v Surrey navrhla zahradu v Snowdenham Lane nazývanou Millmead. Měla také zájem o tradiční venkovské domy s nábytkem a venkovská řemesla, a obávala se, že vymizí. Její kniha "Old West Surrey" (1904) zaznamenává mnoho aspektů z 19. století, život na venkově, s více než 300 fotografiemi pořízenými G. Jekyllovou.

Barvy v květinové zahradě.

V pracích jako "Colour Schemes for the Flower Garden" (1908, upraveno a znovu vydáno několikrát, naposledy v roce 1988, česky překlad původní práce jako „Barvy v květinové zahradě“ ) položila důraz na společné použití vhodných druhů rostlin ve případných umístěních, řešila jak dosáhnout co nejvhodnějšího a co nejdelšího období květu v dané kompozici, doporučovala některé méně obvyklé barevné kombinace a druhy. Jak píše, celý život se zabývala hledáním té nejvhodnější kombinace rostlin, kterými dosáhne co nejlepšího efektu celý rok. Jisté možnosti ze své zkušenosti nabízí. Zabývala se úpravami výsadby s jarními květinami a cibulovinami zapojenými do parkové výsadby a do trávníku, tedy něčím, co bylo řešeno jako nový nápad na konci 20. století. Přišla zde se zajímavým a efektním řešením výsadby cibulovin do na jaře světlých a během vegetace stinných vysokých listnatých porostů. Řeší opomíjené použití kapradin, vřesovištních rostlin a kombinace vhodné pro divokou zahradu a zabývá se v textu hlouběji touto kompozicí. Neodmítá však ani pravidelné zahrady a doporučuje používání hrnkových květin jako letniček pro efekty vedoucí k zvýraznění barevnosti kompozice, trvalek jako doplnění míst poškozených nebo odkvetlých rostlin, tedy pro dokonalost celku. Spolu s některými dalšími autory předbíhá dobu způsobem výsadby u návrhů úprav "divoké zahrady". Rozebírá květinové záhony pro jednotlivá období i jejich obruby a kompozici druhů pro různé účely. Zabývá se efekty vzhledu dřevin v zimě, zejména působením barvy kůry kmene a větví, jak u jednotlivých dřeviny tak ve skupinách, mladých či starých, pravidelně nebo nepravidelně nebo vůbec neřezaných nebo řezaných. Což je téma, které je znovu řešeno až na konci 20. století. G. Jekyllová však dochází k jiným výsledkům než jiní významní architekti v Anglii (např. H. Repton), vzhledem k sledovaným cílům. Na více místech se zabývá poetikou kompozice, ale také barevně vyladěnými zahradami jako je "Bílá zahrada" nebo "Modrá zahrada". Jako zkušený zahradní architekt a barevně cítící člověk je kritizuje. Pokouší se načrtnout některé druhy zahrad, mezi jinými i ovocný sad doplněný okrasnými prvky. Pokouší se dosáhnout toho, aby prostor sloužící praktickému účelu byl rovněž krásný. V ovocném sadě preferuje výsadbu nejedlých druhů ovoce sloužící jako potrava výhradně ptákům.  V knize rovněž naznačuje, že jí špatně slouží zrak, že její zahrada je velmi pracná a úpravy velice nákladné, takže své přání zřejmě nezvládne nikdy realizovat a že by byla ráda v této zvláště špatné a chudobné době (začátek 20. století) alespoň za nájemníka, který by ji příliš neobtěžoval a dobře platil malou činži.  Celkově lze toto dílo, které lze naprosto bezpochyby označit jako bestseller, protože jde o jedno z nejoblíbenějších, nejprodávanějších a nejpřekládanějších děl populární zahradnické literatury. Lze je považovat za přínosné, poučné, přesné, vycházející ze skutečnosti, dobře napsané, s kreativními nápady a to i na počátku 21. století.

Upton Grey Manor House.

Zahrada "Gertrude Jekyll's Garden" pochází z počátku 20. století, obklopuje dům v Upton Grey v anglickém hrabství Hampshire. Souřadnice místa jsou 51.231275 ° N 1.001501 ° W. Gertrude Jekyll vytvořila plány pro čtyřiapůlakrovou zahradu na zámku v Upton Grey v roce 1907. Na tomto místě vypracovala jednu ze svých nejmalebnějších zahrad. Obsahuje mnoho rysů typických pro její zahrady, ale v mnohem menším měřítku než většina jejích dalších úprav.  Na západ od domu je zahrada „"Wild garden"“. Některé z původních pásů narcisů vysázených G. Jekyllovou zůstalo na konci divoké zahrady, tak jak navrhla. Na východ od domu stojí je upravena pravidelná zahrada. Zde nejsou žádné zaoblené linie, G. Jekyllová zde navrhla růže a typické trvalkové záhony, jejichž barvy přechází v pásech od chladných po teplé červenofialové odstíny a zpět znovu k modré a světlé barvě. Tenisové a bowlingové trávníky jsou obklopeny tisy. Za živými ploty jsou keře lísek, ovocná zahrada, zeleninová zahrada, příslušenství a záhony. Zahrada delší dobu chátrala až do roku 1986. Celá zahrada byla věrně obnovena tak, jak ji G. Jekyllová popisuje. Je možná prohlídka, avšak pouze po předchozí domluvě.

Ceny.

G. Jekyllová byla oceněna pamětní medaili „"Veitch Memorial Medal"“ a „"Victoria Medal of Honour"“ od společnosti Royal Horticultural Society.

Smrt.

G. Jekyllová je pohřbena na hřbitově u Busbridgského kostela, dříve známého jako kostel svatého Jana Křtitele, Busbridge, Godalming, vedle svého bratra a jeho manželky, pana Herberta Jekylla, KCMG a Lady Agnes Jekyll, DBE. Pomník byl navržen sirem Edwinem Lutyensem.

Gertrude Jekyll (29. listopadu 1843, Londýn, Spojené království – 8. prosince 1932, Bramley) byla vlivná britská zahradní architektka a spisovatelka. Je autorkou více než 400 zahrad v Velké Británii, Evropě a USA. Gertrude Jekyllová přispěla více než tisícovkou článků do časopisů, jako je "Country Life", "The Garden" a dalších. Gertrude Jekyllová byla označena jako osoba s největším vlivem v zahradním designu mezi anglickými a americkými nadšenci zahradnictví.


Dětství a mládí.

Narodil se do rodiny horníka jako šesté z devíti dětí. Kroll od dětství jevil známky duševní i fyzické zaostalosti. Školu ve východoněmeckém Hindenburgu skoro nenavštěvoval. V jejích lavicích strávil jen tři roky, z toho jeden ročník opakoval, tak nebylo divu, že se nikdy nenaučil číst. V roce 1946 se jako třináctiletý přestěhoval s rodinou z Horního Slezska do průmyslové oblasti Porýní-Vesfálska v západním Německu. Později po svém dopadení vyprávěl o jedné příhodě z mládí, kdy byl na jatkách svědkem bourání prasat, což ho sexuálně vzrušilo. Tehdy si prý neuvědomoval, že to není normální a většinu lidí něco podobného nevzrušuje. Právě tuto zkušenost označil za příčinu svého zvráceného chování.

Vrah.

Svou první vraždu spáchal roku 1955 ve svých dvaadvaceti letech. Znetvořené tělo devatenáctileté "Irmgard Strehlové" bylo nalezeno u vesnice Walstedde. Podle pitevního nálezu jí nejdříve uškrtil, poté mrtvou znásilnil a nakonec jí vyřízl břišní dutinu. Tento modus operandi zabití, zneuctění a zohavení byl pro Krollovy zločiny typický. Sexuální motiv hrál roli u všech jeho vražd. Všechny jeho oběti byly ženy, na věku mu nezáleželo. Nejstarší bylo 61 a nejmladší 4 roky. Mezi nimi byl i jeden muž, "Hermann Schmitz". Zavraždil ho vlastně jen proto, že si jako svou budoucí oběť vyhlédl jeho snoubenku "Marion Veenovou" a on mu stál v cestě. Té se tehdy podařilo uniknout. Celých 21 let bez problémů unikal spravedlnosti, aniž by se o to nějak významně snažil. Tato skutečnost spočívala v tom, že za mnoho jeho zločinů byli souzeni a obviněni jiní. Tak i přesto, že Kroll vraždil na poměrně malém území několika desítek kilometrů čtverečních a všechny vraždy nesly stejný rukopis, nikdy neupadl ani v nejmenší podezření.

Kanibal.

Kroll nejedl ostatky všech svých obětí. Vybíral si jen ty, které měly podle jeho slov „"mladé a jemné maso"“. Kanibalismus u něj totiž nebyl otázkou sexuálního ukájení, jak je tomu u mnohých podobných zločinců. Jeho důvody ke konzumaci lidského masa byly čistě praktické: maso bylo drahé, tak si ho obstarával sám.

Dopadení.

3. července 1976 se v malém městečku Laar ztratila z dětského hřiště čtyřletá blonďatá "Marion Ketterová". Policie byla v pohotovosti a po holčičce pátrala už několik hodin. Najednou z jednoho domu ve Friesenské ulici vyběhl hysterický Oscar Müller a začal nejbližšímu policistovi koktavě vyprávět, čeho byl právě svědkem.  Cestou na společný záchod potkal jednoho z nájemníků, který mu sdělil, že záchod je zřejmě ucpaný. Müller se zeptal čím a malý plešatějící mužík, kterému nikdo v okolí neřekl jinak, než strýček Joachim, mu nevzrušeně odpověděl, že vnitřnostmi a zamířil do svého bytu, kde si vařil večeři. Müller to vzal jako špatný žert, ale když na záchod vešel, uvědomil si, že soused měl asi pravdu. Při následné prohlídce byly v míse nalezeny vnitřnosti (játra, srdce, plíce a ledviny) a odřezky masa.  V bytě Joachima Krolla pak našli další pečlivě zabalené a zmražené části těla ztracené dívenky. A v hrnci na sporáku se spolu s mrkví a bramborami vařila malá dětská ruka. Kroll nijak nezapíral a postupem času se doznal k 14 vraždám. Za mnoho z nich byli odsouzeni jiní muži.

Trest.

Kroll si sice stěžoval, že si na všechny vraždy nevzpomíná, ale těchto čtrnáct nakonec přiznal. Ve své hlouposti a naivitě, kterou zřejmě nijak nehrál (podle psychiatrů dosahovalo jeho IQ 76 bodů), měl pocit, že se zase tak moc nestalo. Předpokládal, že bude muset jako formu trestu a prevence podstoupit nějaký chirurgický zákrok a pak ho zase pustí domů. Byl odsouzen na doživotí, protože v Západním Německu, na rozdíl od toho Východního, trest smrti neexistoval.  V padesáti osmi letech zemřel v rheinbašské věznici na infarkt.

Joachim Georg Kroll (17. dubna 1933 Hindenburg – 1. července 1991 Rheinbach) byl německý sériový vrah, pedofil a kanibal známý jako "Duisburský lidožrout".


Život.

Narodil se v hornorakouském Linci jako čtvrté dítě lékaře Franze Mösta a političky Marilies Möstové. Rodina byla velmi muzikální. Navštěvoval Hudební gymnázium v Linci, kde si jeho talentu všiml Balduin Sulzer. Ten se stal jeho nejdůležitějším učitelem a podporovatelem. Na gymnáziu studoval hru na housle a kompozici. Protože však při automobilové nehodě v roce 1978 utrpěl těžká zranění, musel se vzdát nadějí na kariéru jako houslista. Věnoval se pak zcela studiu dirigování, které absolvoval v letech 1980–1984 v Mnichově. V roce 1982 se stal vedoucím dirigentem Rakouského orchestru mládeže, kterým zůstal do roku 1985.  V roce 1985 přijal umělecké jméno "Welser-Möst" podle města Wels, kde vyrůstal. Tento návrh mu dal jeho mentor, německý baron Andreas von Bennigsen (1941–2000), který jej v roce 1986 adoptoval. Později se však rozešli a v roce 1992 se Welserovou-Möstovou ženou (po jejím rozvodu) stala Bennigsenova podstatně mladší manželka Angelika.

Kariéra.

První významný debut Franze Welsera-Mösta jako dirigenta se uskutečnil při Salzburském festivalu ("Salzburger Festspiele") v roce 1985. Roku 1990 se stal šéfdirigentem Londýnského symfonického orchestru. Jeho tamní působení, které skončilo v roce 1996, však bylo vnímáno rozporuplně. V letech 1995–2000 byl šéfdirigentem Curyšské opery, kde uvedl 27 nových představení.  Od sezóny 2002/2003 se stal šéfdirigentem Clevelandského orchestru, v roce 2008 mu byla smlouva prodloužena do sezóny 2017/2018, později pak do roku 2022. Od roku 2008 až do 5. října 2014 byl rovněž šéfdirigentem Vídeňské státní opery. Odtud odešel sám pro neshody s ředitelem divadla Meyerem, které se týkaly otázek uměleckého zaměření.  V letech 2011 a 2013 dirigoval Vídeňské filharmoniky na jejich tradičním novoročním koncertě. Při Salzburském festivalu 2015 řídil Welser-Möst Beethovenovu operu "Fidelio" a Straussovo dílo "Růžový kavalír".  Dne 11. listopadu 2018 vedl Welser-Möst slavnostní koncert Vídeňských filharmoniků na francouzském zámku Versailles u příležitosti 100. výročí uzavření Příměří z Compiègne a tím ukončení první světové války.

Vystoupení v České republice.

Ve dnech 26.–28. června 2019 dirigoval závěrečný koncert řady B České filharmonie. Na programu byla Symfonie č. 3 D dur D 200 Franze Schuberta a Sinfonia Domestica op. 53 TrV 158 Richarda Strausse.

Nahrávky.

Od počátků pokládal Franz Welser-Möst za důležité, aby jeho díla byla nahrána. V roce 1996 získal Gramophone Award za nahrávku za 4. symfonii Franze Schmidta. Roku 2007 vydala německá společnost Deutsche Grammophon poprvé komerční nahrávku Welser-Mösta s Cleveland Orchestra – Beethovenovu 9. symfonii.

Franz Leopold Maria Möst, známý pod uměleckým jménem Franz Welser-Möst (* 16. srpna 1960 Linec) je rakouský dirigent. Od roku 2002 je šéfdirigentem Cleveland Orchestra ve Spojených státech amerických, kde byl měl působit minimálně do roku 2022. V minulosti řídil také orchestr Vídeňské státní opery, ale 5. října 2014 tuto pozici opustil pro neshody s vedením tohoto operního domu.


Využití.

Má komerční využití, v České republice, kde se dovážený prodává na maso pod (obchodním) názvem "Pangasius", je v současnosti nejprodávanější rybou. Češi prý oceňují nepřítomnost kostí, nízkou cenu a nepřítomnost rybího zápachu.  Bývá také chován v okrasných akváriích, avšak s jeho chovem i odchovem mohou být problémy vzhledem k jeho velikosti.

Kontroverze.

V České republice se šířil hoax, který s odkazem na anglický web konzumenty varoval, že mekongská voda, ve které je sumeček siamský chován, je velmi znečištěna chemikáliemi (jak ze současného průmyslu a hnojiv a civilizace obecně, tak ze zbytků chemie po válce ve Vietnamu), že vzhledem k průmyslovému způsobu chovu je krmen „kdo ví čím“ a že je ve snaze dosáhnout vyššího výnosu ošetřován v Evropě v potravinářství zakázanou malachitovou zelení kvůli ochraně proti kožovci. Také upozorňoval na to, že ne každý si uvědomuje, že se jedná o sladkovodní rybu, která navíc nemůže být čerstvá, když se dopravuje přes půl planety. A že má velmi vysoký obsah vody, takže kdyby se uvažovala cena za maso bez vody, byla by výrazně vyšší.  Podle Státní veterinární správy České republiky byli ovšem dovážení sumečci opakovaně testováni na různé chemické látky včetně steroidů a chlorovaných pesticidů a žádné problémy nebyly zjištěny. Malou výjimkou byla vyšší přítomnost polyfosfátů (ovšem nepřekračující stanovené limity) a vysoký podíl vody, což ovšem neohrožuje zdraví zákazníka, pouze jeho peněženku. Z hlediska výživy je také pravda, že jako sladkovodní ryba obsahuje málo jódu a omega-3 nenasycených mastných kyselin a navíc má vysoký obsah sodíku, takže se nejedná o nějak speciálně zdravější jídlo.  V roce 2012 udělal časopis dTest, který se zabývá nezávislými rozbory kvality výrobků, test, který odhalil, že mražený pangas od určitých výrobců obsahuje i polovinu vody, v jednom případě bylo množství polyfosfátů nad stanovenou normou.

Pangas spodnooký ("Pangasianodon hypophthalmus", syn. "Pangasius hypophthalmus"), česky též pangas siamský, sumeček siamský, sumeček žraločí či štíhlohlavec žraločí, je sladkovodní ryba z čeledi pangasovití (Pangasiidae).


Sprity ve 2D grafice.

Sprity byly původně vyvinuty jako technika, která pro rychlé vykreslování scén ve dvojrozměrných počítačových hrách využívala speciální hardware s přímým přístupem do paměti (blitter). Blitter přesouval obsah paměti paralelně k práci mikroprocesoru, který se tak mohl v této době věnovat dalším výpočtům. Blitter navíc provedl přesun v kratším čase, než by ho provedl mikroprocesor. Díky tomu bylo možné i za pomoci méně výkonného mikroprocesoru spouštět graficky náročné počítačové hry. V dobách cca do roku 1996 to bylo jediné schůdné řešení pro osobní počítače té doby, protože bylo rychlejší a výpočetně méně náročné než reprezentovat postavy a interaktivní prvky pomocí trojrozměrných objektů. U mnoha dvourozměrných her (logických, „arcade“, „bludišťovek“ aj.) bylo pomocí spritů vykreslováno v podstatě vše, co se mělo objevit na obrazovce. Obvykle byl jeden bit vyhrazen pro alfa kanál („průhledná barva“).  Sprity mohly zobrazovat jakoukoli část pohybujícího se objektu ve hře, ne nutně jeho celek: například ve hře Abuse je jedna skupina spritů použita pro horní část těla hlavního hrdiny a druhá skupina pro všechny animační fáze jeho nohou, což umožnilo postavičce mířit zbraní nezávisle na směru, kterým utíkala.  Sprity se používají také pro vykreslení ukazatele myši.

Sprity ve 3D grafice.

Pomocí spritů se v některých starších trojrozměrných počítačových hrách (např. Wolfenstein 3D, Doom) vkládaly pohybující se objekty (například postavy, power-upy, interaktivní předměty).  Zhruba od roku 1997 počítačová grafika zaznamenala vzestup významu 3D akcelerace; nově vyvíjené hry měly k dispozici vyšší výkon a techniku vykreslování spritů mohly nahradit věrnějšími a delikátnějšími metodami. Klasické sprity jsou stále využívány například v kapesních herních konzolích (tzv. handheldech), jako je např. Game Boy Advance.

Billboarding.

S nástupem 3D grafiky termín „sprite“ začal označovat i další techniky, při níž jsou ploché obrázky „bezešvě“ integrovány do složitých trojrozměrných scén.  V moderních trojrozměrných počítačových hrách se výraz "sprite" někdy používá jako synonymum pro "billboarding". Tato technika využívá 2D obrázek (resp. animaci) s alfa kanálem, který je mapován na speciální rovinu ve 3D scéně. Obrázek může být zmenšen či zvětšen, otočen v rovině zobrazení a překryt jinými objekty. Na rozdíl od obecné textury ale je tento obrázek vždy mapován na rovinu kolmou k ose vycházející z oka virtuálního pozorovatele.  Na rozdíl od „klasických“ spritů je tato technika závislá na grafické kartě s 3D akcelerací (DirectX, OpenGL). Technika umožňuje snížit nároky na počítač v porovnání s plně trojrozměrnou simulací. Často se používá jako plocha, na které se zobrazují částicové systémy (kouř, oheň apod.), u starších her i pro zobrazení keřů a stromů. Pro postavy a další dynamické objekty se již zpravidla používají plně 3D modely.

CSS sprity.

Na webových stránkách se zhruba od roku 2006 používá technika označovaná jako CSS sprity. Jde o spojení většího počtu malých ikon do jediného obrázku. Účelem není šetření výkonu procesoru, ale snížení počtu požadavků na WWW server. Díky tomu se stránky s obrázky načítají rychleji.

Sprite (někdy též sprajt) je označení používané v počítačové grafice pro většinou malý dvourozměrný obrázek (resp. animaci), který je integrován do větší scény.


Geografie.

Dürnstein leží na Dunaji ve Wachau, který odděluje Waldviertel "(Lesní čtvrť)" od Dunkelsteinerwaldu. Plocha obce je 16,81 kilometrů čtverečních. 59,61 % plochy je zalesněno.  Město sestává z katastrálních území:  1050: Azzo z Kuenringu první místodržitel kláštera Tegernsee. Smrtí Leutholda z Kuenringu roku 1355 vymřela větev rodu Kuenring-Dürnstein po mužské linii. Panství Dürnstein přešlo na pány z „Maissau“, později na vévodu Albrechta Habsburského, potom na Oldřicha z Ettzingu a roku 1609 na pány ze Zelkingu. Po vymření zdědil Zinzendorfský nový zámek, který roku 1663 prodal rodu Starhembergů, kteří vlastnictví drželi až do roku 1936.

Dějiny.

V polovině 11. století jej dostali lénem od Babenberků Kuenringové, kteří zde v následujícím století počali s výstavbou hradu.

Politika.

Starostkou města je Barbara Schwarz, vedoucí kanceláře Günther Eggharter.  V městském zastupitelstvu je po volbách 14. března 2010 15 křesel, která jsou rozdělena podle získaných mandátů:

Hospodářství a infrastruktura.

Neagrárních pracovišť bylo v roce 2001 53, zemědělskými a lesními pracovišti bylo v roce 1999 127. Počet výdělečně činných v místě bydliště bylo v roce 2001 428, což představuje v roce 2001 47,47 %.  Víno z Wachau a s ním spojené lokály sehrávají v cestovním ruchu významnou hospodářskou úlohu. Významné jsou rakouské vinice, které se ve Wachau pěstuje svobodnými vinaři a ti mají vinné sklepy před městskými hradbami Dürnsteinu.

Doprava.

Dürnstein leží na "Podunajské pobřežní železnici" a má jedno nádraží společné s Oberloiben východně od obce. Dürnstein je centrálním bodem pro "Dunajskou plavbu" ve Wachau. Spojení "přívozem" (jen pro chodce a cyklisty) je do Rossatz na protějším břehu.  Lázně "Kuenringerbad" jsou před branami města.

Osobnosti.

Tato kapitola zahrnuje osobnosti, které zde žili, tak i osoby se zvláštním vztahem k Dürnsteinu

Dürnstein je městečko v Dolním Rakousku v okrese Kremže-venkov. Leží přímo u Dunaje a jde o jeden z nejvýznamnějších turistických cílů regionu Wachau, který je na seznamu kulturního dědictví UNESCO. Okolí je známé produkcí vína. Na místních vinicích jsou pěstovány především bílé odrůdy. Žije zde obyvatel.


Terminologie.

Spustitelný soubor se liší od binárního souboru, který obsahuje data, protože data je nutné nejprve nějakým programem interpretovat (dát jim význam). Z hlediska pohledu na software je však obtížné rozlišit data od programu (např. strojových instrukcí), protože spustitelný soubor obsahuje také data a je jen na procesoru, jak k nim bude přistupovat (považovat je za strojové instrukce nebo za data – například čísla nebo text).

Popis.

Při práci se souborem je nutné chápat jeho formát, tj. význam dat, které jsou v něm uložena. Většina spustitelných souborů používá specifický formát, který odpovídá použité počítačové platformě nebo předepsanému standardu. Na začátku je typicky hlavička, která obsahuje metadata popisující další části souboru.  Ve všech systémech jsou používány spustitelné soubory, které neobsahují strojový kód, ale zápis zdrojového kódu v interpretovaném v programovacím jazyce. Označujeme je jako skripty (v unixových systémech jako shellové skripty, v DOSu a Microsoft Windows pak jako dávkový soubor s příponou codice_1).  Velmi jednoduchým formátem spustitelného souboru jsou soubory s příponou codice_2, které jsou používány v systému DOS a Microsoft Windows. Soubor vlastně ani žádný formát nemá, protože jediným obsahem takového souboru je strojový kód, který je načten do paměti počítače a následně je přímo bez úprav od svého začátku vykonán procesorem.  V Microsoft Windows jsou spustitelné soubory rozlišeny příponou souboru. Nejčastěji se používají soubory s příponou EXE, které mohou mít různé interní formáty (např. MZ, PE). Spustíme-li EXE soubor, zavaděč nejprve analyzuje spustitelný soubor, pak zavede do paměti jeho předepsanou výkonnou část a v případě, že jsou použity dynamické knihovny, jsou zavedeny do paměti dynamickým zavaděčem podle obsaženého seznamu požadovaných DLL souborů.  V unixových systémech jsou spustitelné soubory označeny oprávněním „x“, přičemž přípona souboru zde nemá žádný význam. Dříve se pro binární spustitelné soubory používal formát a.out, avšak v současné době je využíván přenositelný formát ELF (používá ho též PlayStation 3, Wii a další systémy). Stejně jako u Microsoft Windows je využíván zavaděč a dynamické knihovny (viz výše).  Programovací jazyk Java používá pro spustitelné soubory univerzální bytecode ("bajtkód"), který je na příslušném počítači interpretován nebo přeložen do strojového kódu použitého procesoru pomocí JIT kompilátoru.

Spustitelný soubor je v informatice označení pro soubor, který obsahuje instrukce, pomocí kterých počítač provede určitou činnost. Může se jednat o strojový kód nějakého procesoru nebo o zdrojový kód pro interpretovaný programovací jazyk.


Život.

Narodil se v rodině profesora ekonomie se starověreckou obchodnickou tradicí, v roce 1921 vstoupil na Petrohradskou univerzitu a v roce 1924 získal titul, odpovídající magistrovi ekonomie. Protože se aktivně zasazoval za akademickou svobodu, byl několikrát zadržen Čekou a v roce 1925 dostal povolení emigrovat. V Berlíně pokračoval ve studiu a roku 1928 promoval u W. Sombarta na téma cyklických toků v ekonomice. V letech 1927-1930 pracoval v ekonomickém výzkum na univerzitě v Kielu a roku 1931 odjel do USA, kde také pracoval v ekonomickém výzkumu.  Roku 1932 se oženil s básnířkou E. Marksovou a nastoupil na Harvardovu univerzitu, ale během 2. světové války pracoval pro vládní strategický výzkum a teprve 1946 byl jmenován profesorem. Od roku 1948 vedl ekonomický výzkum na Harvardu a v následujících letech vytvořil pokusný model americké ekonomiky, rozdělené na 500 sektorů, a na prvních počítačích se pokusil o jeho řešení. Od roku 1965 předsedal správní radě Harvardovy univerzity a roku 1975 přešel na Newyorskou univerzitu, kde vedl ekonomický výzkum.

Myšlenky.

Vyvinul nový model obecné rovnováhy a vypracoval metodu analýzy vstupů a výstupů: výstupy jednoho odvětví tvoří vstupy jiných a naopak. Tato metoda tedy bere v úvahu postupující dělbu činností v moderním hospodářství a činí ji východiskem pro analýzu. Tím se ekonomická věda silně matematizovala a zároveň začala silně opírat o empirická data.  Formuloval také tak zvaný „Leontijevův paradox“ v zahraničním obchodě, který popírá, že by země s velkým podílem kapitálu musela vyvážet převážně kapitálově náročné produkty. O jeho platnosti se stále diskutuje.

Ocenění.

Kromě Nobelovy ceny obdržel 15 čestných doktorátů, japonský Řád vycházejícího slunce, byl důstojníkem Řádu čestné legie, komandérem Řádu umění a literatury a držitelem dalších ocenění.

Wassily Wassilyovich Leontief (rusky "Васи́лий Васи́льевич Лео́нтьев"; 5. října 1905 Mnichov – 5. února 1999 New York) byl rusko-americký ekonom známý především výzkumem toho, jaký vliv mají jednotlivé sektory hospodářství na sebe navzájem. V roce 1973 získal Nobelovu cenu za rozvoj ekonomické vědy za „rozvoj input-output analýzy a její aplikaci na důležité ekonomické problémy“. Tři z jeho studentů také získali tuto cenu (Paul A. Samuelson 1970, Robert Solow 1987, Vernon L. Smith 2002).


Historie.

Sirup zkvašený na ocet byl v Itálii znám již ve středověku. Tento "sciroppo acetoso" však nebyl používán jako kulinářská přísada, ale jako farmaceutický prostředek. Ferrarské a modenské šlechtické rody vlastnily takzvané "acetarie", což byly vlastně domovní půdy, kde v řadách dřevěných sudů zrál ocet.  Název "balsamico" se prý zrodil počátkem 17. století v Modeně. Nazývala se tak tinktura z vinného octa.

Výroba.

Aceto balsamico je v podstatě speciálně upravované, zahušťované a dlouhodobě fermentované víno, které je vinným octem jen doplněno. Základem jeho výroby je mošt bílé odrůdy Trebbiano pocházející z okolí Modeny nebo z provincie Reggio Emilia. Vylisovaný mošt se opatrně prohřeje, načež se zvolna koncentruje. Výsledkem tohoto dlouhotrvajícího procesu je tmavohnědý sirup, do něhož se pak přidá určité množství starého vinného octa, aby se rozběhlo kvašení. Zajímavostí tradičního výrobního procesu je, že kvašení neprobíhá v žádných sklepích s kontrolovanou teplotou, ale v půdních prostorách zvaných "acetaia". V zimě zde panuje mrazivé chladno, v létě naopak vedro a v jarním či podzimním období vlhko. Díky těmto klimatickým podmínkám se dále zmenší objem moštu (ze 100 l nakonec vznikne jen několik litrů) a mošt pomalu kvasí. Než proběhnou dva kvasné procesy, uběhnou asi tři roky. Nejprve dochází k alkoholovému kvašení, při němž se cukr obsažený v moštu přemění na alkohol. V druhé fázi přemění octové bakterie alkohol na ocet. Tento mladý ocet se pak nechává zrát, aby se rozvinulo jeho aroma. Dobrému balzámovému octu to trvá přinejmenším 12 let, ty nejlepší však zrají 30, či dokonce 50 let. Přitom se, podobně jako je tomu u sherry, postupně stěhuje z jednoho sudu do druhého, čímž získává chuť a charakter v celé řadě octů. Důležitou roli v tomto procesu hraje samozřejmě i dřevo sudů. Mladý ocet zraje obvykle ve velkých sudech z morušového dřeva. Středně velké sudy pro zralejší ocet bývají z kaštanového a třešňového dřeva a nejmenší sudy pro nejvyzrálejší octy jsou z jasanu a dubu. Nejmenší soudek na konci této octové baterie mívá objem kolem 10 až 15 litrů. Sudy v baterii skrývají na dně letité usazeniny a octové zákvasy, jež jsou pro výrobce doslova drahocenným pokladem. Bez nich by kvalitní "balsamico" nemohlo vzniknout. Zralý ocet se stáčí v malých dávkách z nejmenšího soudku. Odebrané množství se ihned doplní octem z druhého nejmenšího soudku, jenž obsahuje druhý nejstarší ocet. Tento sud se pak doplní z třetího nejmenšího a tak dále. Vzhledem k obrovské spotřebě se dnes "aceto balsamico" vyrábí i průmyslově. Vzniká tak celá řada víceméně slušných a cenově mnohem dostupnějších balzámových octů. Nicméně je třeba si dát pozor na extrémně levné výrobky, neboť hrozí nebezpečí, že jde o obyčejný vinný ocet upravený pomocí šťávy z hroznů, příchutí a potravinářského barviva na "balsamico".

Pravý "Aceto balsamico tradizionale".

Označení "Aceto balsamico tradizionale di Modena" či "Aceto balsamico tradizionale di Reggio Emilia" neboli tradiční balzámový ocet z Modeny či z Reggia Emilia mohou na svých etiketách mít pouze výrobky, jež splňují přísná kritéria tradičních výrobních postupů. Je chráněno italským i unijním zákonem.

Balzámový ocet či balsamico ( "aceto balsamico") je kulinářská kořenicí přísada pocházející z Itálie. Jedná se o vinný ocet vyráběný ze zahušťovaného moštu vinných hroznů odrůdy Trebbiano. Svoji nasládlou kořenitou chuť získává až po několikaletém zrání v sudech.


Vznik a počátky trati.

Hlavní a dvě vedlejší trati vznikly na základě německé vyhlášky z 15. května 1882. Šlo o hlavní trať z Cách (stanice Röthe Erde) přes Walheim, Raeren a Monschau do St. Vith a Prümu, vedlejší trať z Raerenu do Eupenu a další vedlejší trať z Walheimu do Stolbergu. Pro soustavu těchto tratí se vžil název Vennbahn, protože některé úseky tratí procházejí oblastí mokřadů (něm. „venn“ = mokřad) Hohes Venn, které jsou v současnosti přírodní rezervací Deutsch-Belgischer Naturpark. První úsek trati z Cách do Monschau (48 km) byl otevřen 30. července 1885. 3. srpna 1887 byla dokončena trať z Raerenu do Eupenu i do Herbesthalu. Zájmy místních majitelů průmyslových závodů urychlily vybudování další trati do Walheimu (13 km), která byla otevřena 21. prosince 1889. Rostoucí frekvence dopravy na začátku 20. století si vyžádala zdvojkolejnění tratí. V průběhu první světové války byly tratě Vennbahn intenzivně využívány německou armádou z důvodu zamýšlené invaze do Francie.

Stav po 1. světové válce.

Porážka Německa v roce 1918 a následně podpis Versailleské smlouvy způsobily změnu hranic v celé oblasti. Mezinárodní hranice se posunuly na východ a bývalá německá teritoria, včetně okresů Eupen a Malmédy, připadla Belgii. V období od 23. ledna 1920 do 4. ledna 1923 se speciálně ustanovená komise snažila vyřešit hraniční spor mezi Německem a Belgií v této oblasti. 1. listopadu 1921 byla k belgickému území připojena sekce tratě Raeren – Kalterherberg a 6. listopadu 1922 byla železnice inkorporována společně s pozemky, po kterých vedla, a také s příslušnými drážními budovami. Tato trať překračuje území okresů Cáchy a Monschau, tím vzniklo pět zmíněných exkláv, které i nadále zůstaly územní součástí Německa.  Protože belgická železniční trať obsluhovala obyvatele Německa, bylo potřeba přijmout mnohá speciální opatření, aby se na jedné straně zabezpečila práva Belgie jako suverénního státu a práva německého obyvatelstva na druhé straně. Zjednodušila se daňová politika, Belgičané pracující na železnici, případně žijící na jejích pozemcích, nepodléhali německému daňovému systému a nepodstupovali celní formality při překračovaní území. Podobně i cestující, kteří cestovali do destinací v Německu získali všechny výhody přepravních a tarifních podmínek státu. Vlakové soupravy vypravovaly Belgické železnice (SNCB), pasová kontrola probíhala v obou hraničních stanicích. Nákladní vlaky měly na tomto úseku zakázáno zastavit. V roce 1925 byla vybudována trať z Eupenu, čímž se zrušila celní kontrola při cestování z Belgie.

2. světová válka.

S nástupem nacismu v 30. letech 20. století začala doprava na Vennbahn upadat, což mělo za následek opětovné zjednokolejnění vedlejších tratí. 18. května 1940 byla východní část Belgie znovu připojena k Německu a 2. července 1940 byla Vennbahn triumfálně znovuotevřena jako výhradně německá trať. Během 2. světové války byla trať na mnoha úsecích těžce poškozena. Celý systém tratí byl po válce zrekonstruován a uveden do provozu v roce 1970, i když některé úseky zanikly.

Konec 20. století a současnost.

10. prosince 1973 byla v Bruselu podepsána nová mezinárodní dohoda, kterou se zjednodušily přepravní podmínky na trati. Dohoda vstoupila v platnost 1. února 1974. V důsledku dezolátního stavu některých úseků, limitované výšky tunelových portálů a vzniku nové trati přes Botzelaerský tunel se frekvence dopravy v 80. a 90. letech 20. století výrazně snížila, mnohé úseky byly úplně uzavřeny. Na konci 20. století se přilehlé regiony dohodly na zachování tratí z Eupenu do Raerenu, do Weywertzu a do Büllingenu z důvodu jejich přínosu pro cestovní ruch v dotčené oblasti. Opravy tratí byly hrazeny z grantů Evropského regionálního rozvojového fondu.

Vennbahn je název soustavy železničních tratí a zároveň skupiny pěti německých exkláv vytvořených belgickou železniční tratí, která prochází územím Německa mezi městy Rötgen a Monschau, jižně od Cách. Železniční trať je spolu s přilehlým územím vlastnictvím Belgie, což způsobilo vznik pěti navzájem oddělených exkláv, které jsou izolovány od zbytku Německa. Jedná se tyto exklávy: Munsterbildchen, Rötgener Wald (vytváří jižní část katastrálního území města Rötgen), Rückschlag, Mützenich, Ruitzhof. Administrativně náleží spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko.


Části města.

V letech 1975–1997 byla součástí města i obec Chotěbuz.

Historie.

Meziválečné období.

Město vzniklo v roce 1920 rozhodnutím velvyslanecké konference o rozdělení sporného území Těšínska mezi nově vznikající Československo a Polsko. Stanovená hranice probíhala přes město Těšín podél řeky Olše, dělíc jej na dvě části. Na území dnešního Českého Těšína se nacházela průmyslová čtvrť města "Saská kupa" (německy "Sachsenberg"), vzniklá na přelomu 18. a 19. století.  Podle rakouského sčítaní lidu v roce 1910 západní část Těšína (ze které se stal samostatný Český Těšín) o rozloze 265 hektarů (39,6% celého Těšína) měla 6837 obyvatel (30,4% populace Těšína) v 380 budovách (30,9% budov ve městě), s hustotou obyvatelstva 2580 os./km2, z toho 6524 mělo ve městě trvalé bydliště, 4167 (60,9%) mluvilo německy, 2195 (32,1%) polsky a pouze 160 (2,3%) česky.  V polovině 19. století sem byla přivedena Košicko-bohumínská dráha, později také Dráha slezských měst z Frýdku do Bílska. Bylo zde vybudováno velké vlakové nádraží, které bylo do roku 1920 hlavním nádražím města Těšína. Od roku 1911 dokonce jezdila z nádraží do historické části města tramvaj. Rozdělení města vedlo k úpadku významu města v regionu a ke zbrzdění jeho rozvoje. Polský Těšín ztratil důležité železniční spojení a průmysl, Český Těšín byl zase odříznut od historického centra, správních úřadů a kulturně-osvětových zařízení.  Katastrální území rodícího se Českého Těšína mělo tehdy rozlohu 2,66 km2, a žilo na něm něco málo přes 8000 obyvatel. Nově vznikající město mělo před sebou slibné perspektivy rozvoje. Na jeho katastru se nacházelo nádraží, odkud vyjížděly vlaky jak do Třince, Jablunkova a na Slovensko až do Košic, tak do blízké hornické Karviné a do železničního uzlu v Bohumíně, odkud pak vedlo spojení přes Ostravu do Brna i do Prahy. To byl základ demografického i urbanistického rozvoje města. Značnou úlohu sehrál v této souvislosti i místní průmysl a živnosti. Nejvýznamnějším místním výrobním odvětvím byly stavitelské firmy, kterým byla tehdy svěřena výstavba řady veřejných objektů – nemocnice, škol, kostelů i městské radnice. Kromě budov, financovaných státem nebo městem, se rozvíjela také výstavba družstevních a soukromých objektů. Vzniklo mnoho obchodů a restaurací. Centrem společenského a kulturního života se po roce 1933 stala kavárna Avion, přistavěná ke starému hotelu National, přímo u mostu pod zámkem. V roce 1921 bylo založeno české gymnázium. Významným místním podnikem byla tiskárna a nakladatelství K. Prochasky.  Český Těšín se v prvním období své samostatné existence vyvíjel jako moderní městské centrum nejvýchodnějšího cípu českých zemí, jako město položené sice značně excentricky na samých hranicích státu, avšak těžící silně ze svého správně administrativního určení a polohy železničního uzlu.  Český Těšín nebyl zatížen jednostrannou vazbou na některé odvětví výroby jako mnohá nedaleká hornická a hutnická města, hospodářské aktivity byly zaměřeny převážně na spotřebu vysoce koncentrovaného obyvatelstva a nejbližšího okolí a na značně rozsáhlou terciární sféru. Město tak skýtalo solidní základ pracovních příležitostí a společenského uplatnění vůbec, bylo migračně přitažlivé a ve svém počátečním stadiu rychle rostlo.

Po roce 1938.

V říjnu 1938 byl po ultimátu polské vlády, která zneužila oslabení ČSR po Mnichovské dohodě, Český Těšín obsazen polskými vojsky a přičleněn k polskému Těšínu jako "Cieszyn Zachodni" (Západní Těšín). Po porážce Polska v roce 1939 byl, spolu s polskou částí, připojen k Německu. Ustupující polská vojska tehdy vyhodila do povětří most přes Olši.  V průběhu druhé světové války se na území Českého Těšína nacházel zajatecký tábor Stalag VIII D Teschen. Tento tábor vznikl na jaře roku 1941 v části města zvané Kontešinec. Byl vybudován na místě, kde stály staré dřevěné baráky, které byly postaveny ještě v období první světové války. V té době baráky sloužily jako lazaret pro raněné a nemocné vojáky Rakousko-Uherska. Od roku 1920 až do roku 1938 patřil objekt československé armádě. Po obsazení města v roce 1939 zde německé velení umístilo vojenská vozidla, protože budovy byly již ve zchátralém stavu a byly vhodné pouze pro garážování vojenské techniky. Po vydání rozhodnutí o zřízení zajateckého tábora byly baráky narychlo opraveny. Kromě toho byly vybudovány strážní věže a celý tábor byl obehnán ostnatým drátem. Byly rovněž odstraněny skupiny křoví z okolí tábora a vystavěny budovy pro velitelství. V počátečním období byli v táboře a jeho pobočkách umísťováni zajatci z Francie, Jugoslávie, Belgie a Polska, později i z Velké Británie, Sovětského svazu, Itálie a dalších zemí.  Přestože přímo v Českém Těšíně neproběhly válečné operace, zachycují statistiky poměrně hodně válečných škod. Z veřejných budov byly zničeny vodárna a plynárna, vydrancováno bylo vnitřní zařízení nemocnice, tiskárny, nádraží, pošty a dalších podniků. Podle úředního hlášení bylo ve městě k 31. prosinci 1947 deset podniků – cihelny firem Kametz a Gorniak, knihtiskárny Svoboda a Kutzer a spol., Korner a spol. – výroba železných konstrukcí, pilnikárna firmy Lorenz, plynárna, mlékárna a výroba likérů firem Schlesinger a Zuweiss. Ke stejnému datu se ve městě nacházelo 351 obchodů a živností. Typickým rysem Českého Těšína i po válce zůstalo množství škol (vyučovalo se na 16 školách), kulturních zařízení a spolků. Už na podzim roku 1945 bylo založeno Divadlo Těšínského Slezska. Významným impulsem bylo, i když pouze dočasné, obnovení vydávání Těšínských novin. Po druhé světové válce došlo k vysídlení do té doby většinového německého obyvatelstva a části Poláků, místo nich se do města začali stěhovat Češi z vnitrozemí.

Současnost.

V roce 1945 byl Těšín znovu rozdělen a mosty na Olši mezi Cieszynem a Českým Těšínem se staly nejvýznamnějším hraničním přechodem mezi Československem a Polskem. První poválečná léta a následné desetiletí do konce 50. let vrátila městu politicko-správní úlohu i společenský význam z předmnichovského období. Po roce 1945 nastaly veliké změny také v městské výstavbě Českého Těšína. Nejprve byl zájem soustředěn na opravy stávajících staveb a zařízení. Brzy se přistoupilo k výstavbě nových objektů a to zejména bytových, protože poptávka po bydlení v Českém Těšíně byla vysoká. Zpočátku byly zastavovány proluky v centru města a jeho blízkém okolí, ale postupem času bylo zřejmé, že to nebude postačovat. Začalo se uvažovat o dalších plochách, vzdálenějších od městského centra. V roce 1949 byla vypracována studie směrného plánu města, ve kterém byla již zahrnuta také Svibice, která byla administrativně sloučena s městem v roce 1947. Na podkladě této studie byl později vypracován územní plán, podle kterého byla po roce 1960 prováděna výstavba města.  Na místě bývalé továrny na nábytek Thonet-Mundus vzniklo autobusové nádraží. V letech 1958 až 1960 vznikla na Kontešinci, na místě německého zajateckého tábora Stalag VIII D Teschen, nová čtvrť rodinných domků. V dubnu 1961 byl slavnostně otevřen Kulturní dům s divadlem – českou a polskou scénou, hvězdárnou a knihovnou. V roce 1969 se začalo stavět sídliště v oblasti mezi ulicemi Ostravská, Slezská, Hrabinská a Úvoz. V roce 1960 ztratil Český Těšín v rámci celostátní reorganizace územně administrativního systému status okresního města, což mělo za následek snížení atraktivity města v rámci českého Těšínska.  Stereotypní sídlištní zástavba ze 60. až 80. let výrazně rozšířila bytový městský fond, ale městu příliš neprospěla z hlediska urbanistického ani funkčního. V osmdesátých letech byl Český Těšín střediskem osídlení obvodního významu. Stal se známým zejména jako centrum papírenského a polygrafického průmyslu (výroba sešitů, tisk knih). V této době byl také otevřen nový hraniční přechod Český Těšín-Chotěbuz/Boguszowice na okraji města, což ulevilo provozu v centru města. V roce 1990 byla navázána spolupráce s městem Cieszynem v oblasti kultury.  Český Těšín je významným centrem polské národnostní menšiny v Česku. Je zde polská divadelní scéna a Český Těšín je sídlem většiny polských organizací v Česku.

Přírodní zajímavosti.

Hvězdnatec zubatý.

Ne každé město či oblast se mohou pochlubit pro ně typickou rostlinou. Český Těšín takovou květinu má, navíc odkazuje i na název města. Jde o hvězdnatec zubatý dříve hvězdnatec čemeřicový, lidově zvaný „těšíňanka”, latinsky "Hacquetia epipactis", polsky "cieszynianka wiosenna".  Hvězdnatec zubatý rozkvétá jako jedna z prvních jarních květin, ještě před olistěním stromů a růstem většiny ostatních druhů bylin. Už počátkem března rozkvétá (a byly zpozorovány případy dokonce v druhé polovině února). Objeví se žlutozelené soubory květů na bezlistém stonku dlouhém až 20 cm. Jde o okolíky, ne o jednotlivé květy, protože hvězdnatec zubatý patří mezi miříkovité, které tvoří typický okolík. To, co bývá považováno za okvětní lístky, je ve skutečnosti nepravé okvětí tvořené zelenými listeny (obvykle jich je 5-7), což jsou přetvořené listy.  Samotné květy jsou velmi drobné, žluté, a vyplňují prostředek. Listy se objevují později, jsou dlanitě členité a mají dlouhé řapíky. Hvězdnatec odkvete poměrně rychle a už v květnu až červnu se objeví plody. V létě už můžeme pozorovat jen hromady listů, někdy obtížně zpozorovatelné v houští jiných druhů bylinného patra lesů. Hvězdnatec zubatý roste především v listnatých lesích na úrodných vápnitých půdách.  Květ, či přesněji celé květenství, ať jako obrázek nebo snímek, se často využívají jako symbol v mnoha publikacích o Těšínsku a označují se jím mnohá sdružení, vydavatelství a iniciativy. Rovněž místní samosprávné orgány měst a obcí Těšínska už řadu let věnují zasloužilým osobám zlaté a stříbrné stylizované hvězdnatce zubaté

Těšínit.

Hornin nazvaných podle sídel existuje minimum. Asi nejznámější z nich je těšínit - vyvřelá hornina, jejíž název je odvozen od města Těšín. Jméno ji dal německý geolog a báňský inženýr Ludwig Hohenegger (1807–1864) v roce 1861. Tento název však použil pro širší spektrum typů vyvřelin, které se vyskytují v sedimentech Moravskoslezských Beskyd. Uvedený horninový komplex dnes nazýváme těšínitovou formací. Od vlastních těšínitů odlišil příbuznou horninu - pikrit - v roce 1866 rakouský petrolog Gustav Tschermak (1836–1927).  Původně se název horniny psal "teschenit", protože byl odvozen od německého pojmenování Těšína. Mineralog Josef Klvaňa použil jméno těšenit (1892) a prof. František Slavík (1876–1957) roku 1918 definitivně těšínit. Původní název teschenit je mezinárodní.

Doprava.

Městskou autobusovou dopravu v Českém Těšíně, čítající 6 linek, zajišťuje firma Arriva Morava a. s. V pracovní dny je v provozu všech 6 linek, v sobotu a v neděli jen 4 linky. V letech 1911 až 1921 byla v provozu tramvajová síť.  Železniční stanice Český Těšín je uzlovou stanicí, leží na elektrifikované trati Bohumín - Žilina (320) a dále zde odbočují tratě do Cieszyna (prodloužení tratě Český Těšín - Frýdek-Místek, po několikaleté přestávce obnoveno od prosince 2015), Frýdku Místku (322) a Ostravy přes Havířov (321). Český Těšín má přímé železniční spojení se všemi významnými městy regionu a dále zde zastavují všechny dálkové spoje směrem na Slovensko a do Prahy. Český Těšín obsluhují a přímé spojení s Prahou zajišťují i soukromí dopravci RegioJet a LEO Express. Nádražní budova byla rekonstruována. Železniční stanice má celkem 5 nástupišť, z toho jsou dvě ostrovní a přístupná podchodem. Stanice je zařazena do postupné modernizace Třetího tranzitního železničního koridoru Slovensko-Německo  V roce 2007 byla dokončena poslední část postupně budovaného obchvatu odvádějící tranzitní dopravu ze směru Slovensko (I/11), Polsko, Ostrava a Brno (D48) mimo centrum města, včetně navazující dálnice D48 do Frýdku-Místku.

Školství.

Od roku 2018 je nově provozována Střední zdravotnická škola Agel.

Židovské památky.

Ve 30. letech 20. století v Těšíně žilo 1200 osob židovského vyznání.  Byly zde tři synagogy. V Alšově ulici moderní synagoga z let 1928–1929 a v ulici Vrchlického z let 1932–1933 od architekta Rosthala. Tyto synagogy byly zničeny nacisty. Dochovala se Synagoga Schomre-Schabos v ulici Božkova 16, postavená podle návrhu architekta Eduarda Davida v roce 1928. Třípodlažní řadový dům postavený v eklektickém slohu s maurskými prvky byl postaven pro ortodoxní spolek Šomre šabos. V roce 1978 byla budova adaptována pro Polský kulturně-osvětový svaz (PZKO). V roce 1994 na průčelí budovy byla odhalena pamětní deska. V roce 2009 budova prošla obnovou mimo jiné byla repasována okna v průčelí domu.  Židovský hřbitov se nachází u ulice Hřbitovní čp. 178. Byl založen v roce 1924. V roce 1928 architekt a stavitel Bedřich Fulda zde postavil obřadní síň v eklektickém slohu.

Odkaz v hudbě.

Město se často oběvuje v tvorbě slezského písničkáře Jaromíra Nohavici. Zmiňuje jej v písních "Dokud se zpívá" a "Těšínská/Cieszyńska".

Český Těšín (, v době polské okupace v letech 1938 až 1939 "Cieszyn Zachodni" (Západní Těšín),, ) je město na východě Česka, ve Slezsku, na hranici s Polskem. Po Jablunkovu a Třinci je třetím nejvýchodnějším městem celého Česka. Leží na levém, západním, břehu hraniční řeky Olše (Olza). Na ploše 3 381 ha zde žije obyvatel. V roce 2001 se 16,1 % obyvatel města hlásilo k polské národnosti a 4,4 % ke slovenské národnosti.