Popis.

Jednosměrná funkce k sobě nemá inverzní funkci, takže zakódujeme-li pomocí ní třeba heslo, získáme číslo, ze kterého nelze původní heslo snadno zpětně odvodit. Typickou jednosměrnou funkcí je kryptografická hašovací funkce (např. MD5, SHA). Když je potřeba uživatele počítače autentizovat, je jím zadané heslo zakódováno stejným algoritmem (stejnou hašovací funkcí) a výsledek je porovnán s uloženým tvarem. V případě shody je zadané heslo správné.  Pokud by heslo bylo v počítači uloženo jako prostý text, může ho kdokoliv s administrátorskými právy snadno přečíst a zneužít. Pokud je heslo uloženo jako hash, není přímo čitelné, ale pomocí slovníkového útoku, případně pomocí duhové tabulky lze opět poměrně snadno získat původní heslo i přes to, že pro jeho zakódování byla použita jednosměrná funkce.  Sůl umožňuje vytvořit situaci, kdy jeden vstup (např. zmíněné heslo) může mít při použití stejné jednosměrné (hašovací) funkce mnoho různých výstupů (v podstatě tolik, kolik různých kombinací soli můžeme získat). Protože je sůl volena náhodně, budou při opakovaném použití stejné jednosměrné funkce vznikat různé zakódované tvary. Zvolí-li tedy dva uživatelé stejné heslo, bude zakódovaný tvar různý (s pravděpodobností náhodné volby stejné hodnoty soli). Díky tomu nebude možné použít duhovou tabulku, protože by byla kvůli soli příliš velká (každé heslo by v ní muselo mít tolik zakódovaných tvarů, kolik je možností soli).  Pokud je sůl do zakódovaného tvaru uložena v otevřené podobě, je stále možné použít slovníkový útok (tato možnost je rutinně používána, například v unixové funkci crypt(3)). Proto je někdy sůl ze zakódovaného tvaru odstraněna, takže při zadání hesla je nutné vyzkoušet všechny možné kombinace soli. To může být časově náročné, avšak případný útočník by musel použít stejnou metodu, což by ho neúměrně zdrželo, takže v tomto případě sůl slovníkový útok prakticky znemožňuje (činí ho velmi obtížným podle počtu možných kombinací soli).

Postup použití soli.

Nová sůl je generována náhodně pro každé heslo. Se vstupem se typicky zkombinuje pomocí odvozovací funkce pro klíče (). Ve zkratce tato funkce umožní (za pomoci kryptografické hašovací funkce) odvodit šifrovací klíč ze zadaných přihlašovacích údajů uživatele (hesla). Vytvořený klíč je poté určitou metodou přiřazen k danému heslu. Na výsledek je standardně aplikována znovu kryptografická hašovací funkce (např. MD5, SHA) a tím je vytvořená cílová šifra. Zprvu vygenerovaná hodnota soli může být poté k cílovému tvaru šifry přidána (čímž však stále umožňuje útočníkovi použít slovníkový útok), nebo může být zahozena (viz výše). Následně je šifra uložena do databáze.

Implementace.

Šifrovací soli jsou v současnosti široce používány v mnoha moderních počítačových systémech například v Unixových systémech a pro internetovou bezpečnost.

Implementace solí v Unixu.

Starší verze Unixu (stejně jako ty nové) užívaly heslový soubor k ukládání hashů a osolených hesel (hesel s předponou dvouznakových náhodných solí). Sůl byla v souboru ukládána také (v obyčejné textové podobě). Tento heslový soubor mohl číst kdokoliv, kdo byl uživatelem systému. Bylo to nezbytné aby mohly uživatelsky privilegované softwarové nástroje najít uživatelská jména a další informace (z toho důvodu bylo a je zabezpečení hesel realizováno pomocí jednosměrných funkcí). Starší implementace Unixu omezovaly heslo na 8 znaků a používaly 12 bitové soli, což umožňovalo 4,096 možných hodnot soli dostatečných pro požadavky úložných databází v 70. letech minulého století.  V současné době se používá tzv. systém stínových hesel ( ) pro omezení přístupu k hashům a solím uvnitř heslového souboru. Sůl je tvořena 8 znaky, hash má 86 znaků a délka hesla není limitována.

Implementace solí ve webových aplikacích.

Dnes je pro webové aplikace běžné ukládání hashových hodnot uživatelova hesla v databázi. Bez kryptografické soli je velice lehké zjistit prolomitelná hesla pomocí zdařilých SQL útoků (SQL injection). Mnoho uživatelů také používá stejné heslo pro různé webové stránky, a proto je užití soli velmi důležitou součástí celkové bezpečnosti webových aplikací.

Kryptografická sůl je v šifrování několik náhodných bitů, které slouží jako doplňující vstup při použití jednosměrné funkce, kde umožňuje, aby její výstup měl mnoho možných variant. Používá se typicky pro ukládání zakódovaného tvaru hesel, protože díky této „soli“ bude mít stejné heslo různý zakódovaný tvar a nebude z něj možné získat pomocí slovníkového útoku zpětně původní heslo a nelze použít ani tzv. duhovou tabulku, protože by byla moc velká.


Upevnění fotoaparátu a stabilizace.

Fotoaparát lze připevnit přímo na draka, ale obvykle je připevněn k nastavitelné plošině mezi šňůrou a drakem. Tato vzdálenost redukuje nadměrný pohyb, který by mohl být přenášen z draka na fotoaparát a umožňuje drakovi vyletět do vyšších a stabilnějších vzdušných proudů. Pokud je to možné, fotoaparát se nastaví na vysokou rychlost závěrky, aby se snížilo pohybové rozostření. Fotoaparáty používající interní funkce stabilizaci obrazu mohou zvýšit počet ostrých fotografií. Aby bylo možné pořizovat fotografie orientované souběžně s horizontem, používá se metoda závěsu.

Závěsné kyvadlo.

Tento jednoduchý způsob vyrovnávání vodorovné úrovně umožňuje závěs z tuhého materiálu umístěný na šňůře pod drakem. Přirozená gravitace sama udržuje plošinu rovnou, bez ohledu na úhel, který svírá šňůra draka se zemí. Kyvadlo sice osciluje v důsledku pohybu draka a síly větru, ale fotoaparát s kyvadlem zůstane stabilnější než bez kyvadla.

Picavetův závěs.

Picavetův závěsný kříž je pojmenován po svém francouzském vynálezci Pierru Picavetovi. Skládá se z tuhého kříže, který je pod šňůrou k drakovi zavěšený ze dvou bodů. Samotné lano je propleteno v několika bodech kříže a zároveň je spojeno se šňůřou draka. Picavetovo lanko prochází skrz oko háčků nebo přes malé kladky tak, aby se plošina ustálila ve vodorovné poloze. Rozměry a tvary Picavetova závěsu byly při pokusech na zvýšení stability a ke zlepšení pohyblivosti několikrát přizpůsobeny.

Fotografování a směrování aparátu.

Spoušť fotoaparátu může být ovládána několika možnými způsoby v závislosti na typu kamery a složitosti elektroniky a plošiny. Spouštěcí mechanismy jsou ovládány pomocí rádiových servo motorků, infračerveného signálu, kabelové spouště nebo pomocí vestavěného intervalometeru. Ideální situace je taková, že se spoušť uvolní až po dosažení požadované výšky, aby se zabránilo pořizování fotografií během vypouštění.  Upevnění kamery přímo na drakovi nebo šňůře neumožňuje praktickou změnu polohy. Pokud je kamera namontována uvnitř rámu, může být tato souprava navržena tak, aby se mohla natočit horizontálně a vertikálně a měnit tak formát obrazu krajiny otáčením fotoaparátu. Úpravy těchto úhlů lze provést ručně, nastavením plošiny na zemi, nebo po úpravě plošiny umožňuje pomocí dálkového ovládání nebo automatického regulátoru na plošině, když je ve vzduchu. Běžně se úpoužívá RC systém, který se používá pro modely letadel. Serva se v těchto systémech používají k úpravě polohy plošiny. Bylo vyvinuto několik automatických regulátorů tak, aby mohly snímat fotografie, pohybovat kamerou, měnit úhel, a tak dále.

Draci.

Nejdůležitějším aspektem jakéhokoliv draka k výtahu fotoaparátu je stabilita. Široce používané typy draků jsou například parafoil, rokkaku nebo delta.

Historie.

V roce 1883 Archibald Douglas draky používal pro měření rozdílů rychlosti větru. Alexander McAdie zopakoval pokusy Benjamina Franklina s drakem a elektroměry. V roce 1887 zveřejnil zprávu o řiditelných dracích Woodbridge Davis.  První letecké fotografie z draka pořídil Arthur Batut v Labruguière ve Francii v roce 1888.  Po roce 1893 se inspiroval Malajským drakem americký vynálezce William Abner Eddy, který jej dále vylepšil a dnes je známý jako „čtyřúhelníkový drak Eddy“ (anglicky: "diamond Eddy kite"). Zlepšil také způsob řetězení několika draků. Dříve byl každý drak spojen s předchozím a Eddy místo toho vedl jednotlivé draky z odboček ze společné hlavní linie. Dne 30. května 1895 Eddy pořídil první fotografie ze vzduchu v Americe. Bylo to 37 let po prvních Nadarových snímcích z balónu a 7 let po prvních fotografiích z draků Arthura Batuta. Eddy Batutovu technologii vylepšil a dokonce experimentoval s telefonováním přes draky a „dračími zrcadly“. Eddy měřil teploty vzduchu, pomáhal námořnictvu ve Španělsko-americké válce a s pomocí fotografie pořízených z draka vyřešil krádež zmrzliny ze své pavlače.  Slavné fotografie San Francisca po zemětřesení v roce 1906 (vpravo) pořídil pionýr KAP George R. Lawrence velkoformátovým panoramatickým fotoaparátem a stabilizační plošiny, kterou sám navrhl. Jednalo se o 160 stupňovou panoramatickou fotografii pořízenou z výšky 600 metrů, která byla vyvolána kontaktním otiskem z negativu o rozměrech 17×48 palců (43×122 cm). Každý kus se prodával za 125 USD, Lawrence získal za prodané fotografie 15 000 dolarů. Fotoaparát vážil 22 kilogramů a používaly se v něm celuloidové desky.

KAP dnes.

S rozvojem internetu, lehkých a cenově dostupných digitální fotoaparátů, rádiové techniky a mikroelektroniky, se letecká fotografie z draků stává stále více populární. V posledních letech jsou k dispozici sestavy, které začátečníkům umožní rychle sestavit funkční KAP plošinu a začít pořizovat letecké snímky v obou spektrech - viditelném a infračerveném spektru. Praktické a komerční využívání KAP je omezeno nepředvídatelností počasí (zejména větru, slunce a deště) a na skutečnost, že ne každé místo je vhodné pro létání s drakem. Jeho provozování v blízkosti budovy nebo při větru poblíž stromů může být problematické vzhledem k velké turbulenci.  Hlavními aplikacemi jsou dnes amatérská fotografie, výtvarné umění a archeologie. Pokusy o komercializaci KAP byly dosud z velké části neúspěšné.

Letecká fotografie z draků (anglicky "Kite Aerial Photography", zkráceně "KAP") je název pro specializovaný žánr z oboru fotografie. Fotoaparát je vynesen do vzduchu pomocí draka a je ovládán buď dálkově nebo automaticky k tomu, aby exponoval fotografie ze vzduchu. Fotografická soustava se může pohybovat od velmi jednoduché, sestávající se ze spouštěcího mechanismu s jednorázovým fotoaparátem, až po velmi složité rádiově ovládané přístroje a digitální fotoaparáty. V některých případech se jedná o alternativu k ostatním formám snímkování ze vzduchu.


Průběh.

První částí operace bylo shromáždění všech jednotek na námořní základně v Norfolku (některé lodě prozatím kotvily u kalifornského pobřeží). Zde byly rozděleny do pěti skupin (tři skupiny lodní, jedna skupina tvořená jedinou letadlovou lodí a velitelská skupina zapojená nepřímo).  12. prosince 1946 dorazila "Western Group" (západní skupina) na Markézy a začala monitorovat počasí v oblasti. Od 24. prosince začala být vysílána z lodě Currituck letadla na průzkumné lety nad Antarktidu. "Eastern Group" (východní skupina) na konci prosince připlula na ostrov Petra Velikého. 30. prosince skupina zaznamenala ztrátu tří mužů, kteří zemřeli po havárii jejich hydroplánu (George One) v bouři. Zbývajících šest přeživších bylo zachráněno o 13 dní později. "Central Group" (centrální skupina lodí) dorazila dne 15. ledna 1947 do Velrybí zátoky (u Rooseveltova ostrova), kde byly na ledovcích postaveny dočasné přistávací dráhy. V průběhu příštích týdnů probíhala operace jako taková, bylo především pořízeno asi 70 tisíc leteckých snímků. Velká část těchto snímků byla ale později vyhodnocena jako neužitečná, protože jí chyběly pozemní kontrolní body (což znamenalo, že nikdo nedovedl určit, z jakého místa fotky přesně jsou), tento problém byl ale dořešen operací Windmill příští rok.  22. února 1947 byla z oblasti stažena "Central Group", 1. března "Western Group" a 4. března "Eastern Group".

Nasazené lodě.

Eastern Group (východní skupina)  "velel kapitán George J. Dufek"  Western Group (západní skupina)  "velel kapitán Charles A. Bond"  Central Group (centrální skupina)  "velel armirál Richard E. Byrd"  Carrier Group (letadlová loď)

Konspirační teorie.

Podle některých konspiračních teoretiků nebyly oficiální cíle operace jejími skutečnými cíli (například kvůli příliš velkému počtu nasazených jednotek, předčasnému ukončení operace a minimálním výsledkům). Operace prý byla zástěrkou pro eliminaci nacistické letecké nebo vědecké antarktické základny. Na základě tohoto tématu vytvořil Robert Doherty své sci-fi novely "Area 51".

Operace Highjump (zkratka OpHjp) byla operace námořnictva Spojených států organizovaná admirálem Richardem E. Byrdem pod velením armirála Richarda Cruzena. Probíhala v Antarktidě od 26. srpna 1946 do roku 1947. Do akce se zapojilo 4700 vojáků, 23 letadel a 13 lodí (včetně jedné letadlové lodi).


Design.

V reakci na úspěch Lancie Stratos v rallye, která měla motor uprostřed, se viceprezident výroby v automobilce Renault, Jean Terramorsi zeptal Marca Deschampse z designového studia Bertone, zda by navrhl novou sportovní verzi Renaultu 5 Alpine. Charakteristickým prvkem byla nová zadní karoserie, kterou navrhl Marcello Gandini z Bertone.  Ačkoliv standardní Renault 5 měl motor umístěný vpředu, 5 Turbo měl přeplňovaný motor Cleon o objemu 1397 cm3 umístěný uprostřed za předními sedadly v modifikovaném podvozku Renaultu 5. Ve standardní formě motor poskytoval výkon 118 kW/160 koní a 221 Nm točivého momentu.  Ačkoliv používá modifikovanou karosérii Renaultu 5 a byl značený jako Renault 5, mechanika byla radikálně odlišná. Nejviditelnější rozdíl je zadní náhon oproti normální verzi, která ná přední náhon. V době jeho spuštění prodeje to bylo nejvýkonnější produkční francouzské auto. Prvních 400 vyrobených 5 Turbo byly vyrobeny v souladu s homologací Group 4 konkurovat na mezinárodních rallye závodech, a bylo vyráběno v továrně v Dieppe.

Renault 5 Turbo 2.

Jakmile byly vyrobeny homologované modely, druhá verze s názvem Turbo 2 byla představena s použitím více dílů z Renaultu 5, které nahradily řadu komponenty z lehkých slitin v původní Turbo verzi. Turbo 2 byl levnější, ale blízko stejné výkonové úrovni, maximální rychlost 200 km/h a zrychlení z 0 na 100 km/h za 6,6 sekundy. Při zpětném pohledu originální Turbo 5 byl nazýván "Turbo 1".  Koncept malého Renaultu s motorem uprostřed se vrátil v roce 1998 informacemi o Renaultu Clio V6.

Závody.

Všechny závodní deriváty se opíraly o Turbo 1. Motory měly výkon až 132 kW/180 koní pro Critérium des Cévennes a 154 kW/210 koní pro Tour de Corse a 257 kW/350 koní pro 5 Turbo Maxi. S pilotem Jeanem Ragnottim v roce 1981 vyhrál R5 Turbo Rallye Monte Carlo v jeho prvním závodě v Mistrovství světa v rallye. 2WD R5 brzy začal čelit konkurenci novým Group B vozidel s pohonem 4WD, které byly rychlejší mimo zpevněné cesty.  V roce 2004 "Sports Car International" jmenoval R5 Turbo na # 9 v seznamu Top Sport Cars of the 1980s.

Renault 5 Turbo nebo R5 Turbo je vysocevýkonný hatchback odvozený od malého automobilu Renault 5, který v letech 1980 až 1985 vyráběla automobilka Renault. V lednu 1980 ho Renault představil na autosalonu v Bruselu. Automobil byl navržen pro rallye, ale také byl prodáván v cestovní podobě v celkovém počtu 3 576 kusů během čtyř let jeho výroby.


Popis.

Jedno- nebo dvouletá trsnatá tráva dorůstá výšky 50–130 cm. Na hladkém a lysém dutém stéble s hladkými kolénky vyrůstají čárkovité listy s prodlouženými jazýčky a oušky. Květenství je čtyřhranný nepravý klas s klásky po 2–4 kvítcích. Pleva je vejčitá, kýlnatá s jedním zoubkem, pluchy bez osin nebo nahoře osinaté (pšenice vouska). Obilka nahá, s hlubokou rýhou, hnědavá nebo žlutavá. Seje se buď na podzim jako ozimá nebo na jaře, kvete v červnu a červenci.

Popis obilného zrna.

Celé zrno a také jednomletá mouka obsahují ve 100 g přibližně: 1 450 kJ (350 kCal), 12 g bílkovin, 2 g tuku, 70 g glycidů, 2 g nestravitelných součástí (buničiny), 40 mg vápníku, 330 mg fosforu, 4 mg železa, 120 mg hořčíku a dále menší množství vitaminů B1, B2, B6 a PP, stopy vitaminů C a A.

Historie.

Pšenice je polyploidní, s trojicí zdvojených genů. Byla vypěstěna z volně rostoucích trav ve východním Středomoří nebo v Etiopii a po Starém světě se rozšířila už v neolitu. Do Ameriky ji přinesli španělští misionáři v 16. století. Ve 20. století vytlačily nové odrůdy v Evropě mnoho krajových odrůd i žito a dnes využívají genetické modifikace pro zkrácení stébla, protože s moderními hnojivy by jinak vyrostla příliš vysoká a lámala by se.

Význam.

Pšenice je jeden z nejdůležitějších zdrojů proteinů, kterých obsahuje víc než kukuřice a rýže. Světová produkce se pohybuje kolem 670 milionů tun v mnoha různých odrůdách. Užívá se hlavně mletá k výrobě bílého pečiva, ale také k výrobě pšeničného piva aj.

Genom.

V létě 2018 se vědcům podařilo přečíst genom této obilniny. Do projektu bylo zapojeno 200 vědců ze 73 pracovišť 20 zemí světa. Výzkum, trvající 13 let, byl postaven na metodě třídění chromozomů pomocí průtokové cytometrie, vyvinuté experimentálními botaniky v Olomouci (právě olomoucké pracoviště hrálo v projektu klíčovou úlohu). Na základě znalosti osekvenovaného genomu bude možno identifikovat geny odpovídající za výnos, jakost zrna, odolnost vůči patogenům a suchu, což nabude značného významu (využívání nových metod genetických modifikací).

Pšenice setá ("Triticum aestivum" nebo také "T. vulgare") je jedna z nejrozšířenějších obilnin (po kukuřici a rýži). Původem patrně z Blízkého východu je po tisíciletí šlechtěna a pěstována po celém světě.


Život.

Svým otcem zajištěn titulem hrabě císařství a roční rentou 160 000 zlatých franků, ztratil roku 1817 matku. Jeho děd z matčiny strany hrabě Theodor Martin Laczynski jej vychovával na rodinném statku v Kiernoži, nedaleko Walewic a později jej poslal do privátní školy v Ženevě. Ve 14 letech věku se mladý Alexandre vrátil do Polska, kde jej velkokníže Konstantin Romanov (bratr Alexandra I.) přemlouval ke vstupu do jeho služeb jako jeho osobní adjutant, což Alexandre odmítl a vrátil se zpět do Ženevy. Do Polska se vrátil až roku 1830 a podílel se na celonárodním povstání. V roce 1831 obdržel vyznamenání Virtuti Militari. Jakmile bylo jasné, že povstání bude potlačeno, byl poslán s dalšími dvěma šlechtici Poláky (hrabě Zamojski a hrabě Wielopolski) do Londýna, aby se snažil získat pro povstání podporu britské vlády. V Londýně pak prožil konec povstání a zůstal tam 2 roky. Tam se též oženil. Jeho chotí se stala britská aristokratka Caroline Mintagu. V roce 1833 odjel Walewski do Francie a vstoupil do francouzské armády, nejprve do cizinecké legie, ale brzy po obdržení francouzského občanství (prosinec 1833) do pravidelné armády a byl přeložen do Alžírska. Roku 1837 odešel do civilu a působil jako novinář a spisovatel. Založil časopis Le Messager. V roce 1840 byl Ludvíkem Filipem využit v diplomatických službách, nejprve v Egyptě, pak v misi do Buenos Aires. Když jeho bratranec Napoleon III. získal vládu nad Francií, stal se Walewski jednou z hybných pák francouzské politiky. Byl vyslancem ve Florencii (1849), Neapoli (1850), Madridu (1851) a téhož roku převzal vedení vyslanectví v Londýně. Vrcholem jeho kariéry bylo jmenování ministrem zahraničí Francie (7. května 1855). V této funkci zůstal až do 4. ledna 1860, kdy podal demisi. Roku 1866 byl jmenován vévodou a členem Akademie krásných umění. Obdržel též velkokříž Čestné legie. Zemřel náhle na mozkovou apoplexii a je pohřben na pařížském hřbitově Pere Lachaise.

Manželství a děti.

První manželství (1. prosince 1831) – chotí se stala Catharine Caroline Montagu (1808 – 1833), dcera hraběte George Johna Sandwiche a Luisy Mary Anne Hariet Corry: Obě děti zemřely v dětském věku.  Druhé manželství (4. června 1846)- chotí se stala Anna Maria Ricci, dcera hraběte Zanobi di Ricci a Isabelly roz. princezny Poniatowské : Ze vztahu s Rachel Felix (1821-1858) – přední francouzská herečka

Alexandre Florian Joseph, hrabě Colonna-Walewski (4. května 1810 ve Walewicích u Varšavy, Polsko – 27. října 1868 ve Štrasburku, Francie) byl nemanželský syn Napoleona I. a jeho milenky hraběnky Marie Walewské. Významný politik Francie v období druhého císařství.


Mladá léta.

Narodila se jako třetí potomek bavorského vévody Maxe Josefa a jeho manželky princezny Ludoviky. Jejich manželství ale nebylo šťastné. Vévoda Max byl veselý člověk, který mnoho cestoval, dával přednost společnosti obyčejných lidí a nenechal na pokoji žádnou sukni. Jeho manželka Ludovika se narodila jako královská dcera a domluvený sňatek s požitkářským Maxem se jí rozhodně nezamlouval. Oba manželé byli velmi rozdílní, Ludovika se snažila svým dětem vštípit nějaké vědomosti (podle otcova vzoru) a vévoda Max dělal vše proto, aby se jí to nepodařilo (brával děti do cirkusu, cvičil je v jízdě na koni a hře na citeru).  Většinu času trávila "Néné" se svými sourozenci Ludvíkem, Alžbětou, Karlem Teodorem, Marii, Matyldou, Sofii a Maxem Emanuelem v mnichovském paláci nebo na venkovském zámečku Possenhofen u Starnberského jezera. Nejbližší vztah měla se svou mladší sestrou Alžbětou, toto pouto přetrvalo po celý život až do Heleniny smrti.  Na učení se příliš důrazu nekladlo, matka se sice snažila zajistit vhodné učitele pro své ratolesti, ale tím její iniciativa končila.

Sestra císařovny a kněžna z Thurnu a Taxisu.

Situace se změnila, když se Ludovičina sestra arcivévodkyně Žofie rozhodla, že se její neteř Helena stane manželkou jejího syna rakouského císaře Františka Josefa I. Snažili se rychle dohnat, co by Helena mohla potřebovat jako budoucí císařovna - správně tančit, pohybovat se, oblékat atd. Největší mezery měla ale princezna ve znalosti cizích jazyků, a tak se musela doučit zejména důležité francouzštině a poznat další jazyky podunajské monarchie.  Roku 1853 dorazila Ludovika se svými dvěma dcerami Helenou a Alžbětou do Bad Ischlu, aby se uskutečnilo setkání budoucích snoubenců u příležitosti císařových 23. narozenin. Všechny tři dámy držely smutek za nedávno zesnulého vzdáleného příbuzného. Helena působila v černé upjatě a přísně, naproti tomu mladistvá Alžběta, jejíž nevšední krásu černá jen podtrhovala, císaře záhy upoutala. A tak se roku 1854 konala svatba, avšak nikoli Helenina, nýbrž její sestry Alžběty s císařem Františkem Josefem I.  Roku 1856 přivedla matka Heleně do cesty Maxmiliána Antonína, syna knížete Maxmiliána Karla z rodu Thurn-Taxisů. Tento rod sídlící v Řezně byl jedním z nejbohatších v monarchii (byli zakladateli poštovní služby, na niž měli monopol). Thurn-Taxisové často pořádali hony pro velkou společnost a jako hostitelé byli vyhlášení. Na jejich jídelní tabuli se člověk mohl setkat jak s nejvyhlášenějšími, tak s nejexotičtějšími lahůdkami vůbec. Také jejich paláce byly krásně a moderně zařízeny, aby jejich návštěvníci měli co nejlepší pohodlí.  Maxmilián Antonín a Helena v sobě našli zalíbení, Maxmilián však nebyl Heleně roven rodem (byl pouze kníže a Helena sestra císařovny rakouské), celou záležitost vyvolal Helenin příbuzný, bavorský král Maxmilián II. Bavorský, aby ji mohl opět vyřešit - Helena byla oprávněna, kromě titulu dědičná princezna/kněžna z Thurnu a Taxisu, používat i titul vévodkyně bavorská (Její Královská výsost).  24. srpna 1858 se v Possenhofenu konala velkolepá svatba, po které Helena přesídlila do Řezna. Ve městě byla známa svou péčí o chudé a potřebné lidi, stejně jako v celém Bavorsku, iniciovala zřizování různých spolků a památníků. Princezna byla jak mezi obyčejnými lidmi, tak i mezi svými novými příbuznými velmi oblíbená.

Helenin nesnadný život.

V roce 1890 těžce onemocněla a 16. května v Řezně za přítomnosti své sestry císařovny Alžběty zemřela.

Helena Karolína Tereza, zvaná "Néné" (4. dubna 1834, Mnichov – 16. května 1890, Řezno), bavorská vévodkyně a princezna, sňatkem se dočasně stala hlavou domu Thurn-Taxis.


Synonyma.

"Acer polymorphum" (Siebold.&Zucc.).

Charakteristika.

Javor dlanitolistý patří mezi opadavé keře nebo malé stromy. Dorůstá výšky 6–10 m, vzácně 16 m. Často roste jako podrost v listnatých lesích. Může růst jako vícekmen. V Japonsku mají stromy často obrácený pyramidální nebo oblý až převislý tvar.  Listy jsou 4–12 cm dlouhé a stejně široké, dlouze řapíkaté, jednoduché, dlanité, ostře rozdělené s pěti, sedmi, nebo devíti špičatě zakončenými laloky a s pilovitými okraji. Listy původního druhu na podzim červenají, ale jsou vyšlechtěny i celoročně zbarvené kultivary. Daří se mu ve vlhké propustné humózní půdě, ale je relativně nenáročný. Vhodné k výsadbě jsou chráněné a stinné polohy. Květy jsou malé, jednotlivé s pěti červenými, nebo purpurovými kališními lístky a pěti bělavými okvětními lístky. Kvete v květnu až červnu. Plodem jsou křídlaté dvounažky 2–3 cm dlouhé s 6–8mm semeny.  V přírodě "Acer palmatum" ukazuje množství genetických variant. Je zajímavé pěstovat různé kultivary s různou barvou, tvarem koruny a listů.  Lze rozeznat tři poddruhy:

Použití.

Japonský javor roste v teplých oblastech Japonska a je staletí pěstován pro okrasné účely. Červenolisté kultivary jsou nejvíce populární, oblíbené jsou také kaskádovitě rostoucí zelené kultivary s hluboce sekanými listy.

Pěstování.

Některé kultivary při pěstování v mírném pásmu (ČR) snášejí slunce, jiné preferují stín. Nejvíce z nich pěstujeme ve skupinách a jsou vhodné i jako okraje cest. Jejich kořenový systém není invazivní a jsou to kompaktní dřeviny. Stromy preferují dobře propustné humózní půdy dobře zásobené vodou a živinami. Lépe roste, pokud je přihnojován. Barevné kultivary by měly být přihnojovány hnojivy s obsahem draslíku. Mnoho kultivarů javorů může být úspěšně pěstováno v nádobách.  Během chladného období roku je třeba u bonsají zabránit promrzání obalením nádoby, nebo zapuštěním nádoby do země. Zaléváním během zimy je rostlina udržována aby netrpěla suchem. Druh dobře snáší exhalace. Snáší řez, ale většina kultivarů má typickou stavbu koruny, takže pravidelný řez není vhodný. Javor dlanitolistý obvykle netrpí škůdci.  Dobře roste s rododendrony.

Rozmnožování.

Lze jej rozmnožovat řízky, ale efektivnější a používanější je rozmnožování semeny. Kultivary se množí roubováním na semenáče.

Kultivary.

Přes 1,000 kultivarů je rozmnožováno převážně vegetativně řízky, očkováním, nebo roubováním.  Příklady kultivarůː

Podobné druhy.

Název japonský javor je někdy používán i pro jiné druhy javorůː  Vzhledem k tomu, že tyto javory jsou fenotypově variabilní v rámci jednotlivých druhů a dále podstupují křížení, může být u kultivarů rozlišení mezi druhy obtížné. Ve školkařství je "Acer palmatum" často používán jako podnož pro odrůdy i jiných druhů.

Javor dlanitolistý ("Acer palmatum", :, nebo, "irohamomidži") je druh dřevin přirozeně rostoucí na území Japonska, Koreje a v Číně. Mnoho odlišných kultivarů tohoto druhu bylo vyšlechtěno a rozšířeno do mnoha zemí na celém světě pro atraktivní barvy a tvary.


Ekologie.

Je rostlinou přirozených, nevysychajících mokřin, roste v rákosových močálech, ve slepých ramenech řek, u břehů jezer, rybníků a zavlažovacích kanálů. Vyskytuje se i v brakických meandrech s nepříliš slanou vodou. Dobře se ji daří v kyselé vodě s pH od 3 po 6 a s nízkým obsahem živin, kde není utlačována agresivnějšími rostlinami. Roste na trvale potopeném stanovišti, kde je půda během celého vegetačního období zaplavena, nejlépe se sloupcem vody okolo 30 cm.  Po vysazení hlízy se z ní začnou vyvíjet krátké podzemní oddenky, z kterých vyrůstá shluk nových lodyh. Když jsou lodyhy asi o 15 cm delší než výška hladiny, vytváří se na vrcholu některých z nich mnohokvětý klásek. Po odkvětu začne rostlina vypouštět, šikmo dolů do bahna, asi 10 cm dlouhé oddenky zakončené hlízami. Asi za 8 měsíců po výsadbě jsou nové hlízy plně vyvinuté a lodyhy odumírají.

Popis.

Bahnička jedlá je bylina vyrůstající z plazivého oddenku s 1 až 4 cm velkými, nahnědlými hlízami na koncích. Z trsu vyrůstá přímá, jednoduchá, 40 až 100 cm vysoká lodyha, která je zelená až našedlá, lesklá, válcovitá a podélně rýhovaná. Je tlustá 3 až 5 mm, dutá a má příčné přepážky vzdálené od sebe 5 až 12 mm. Listy jsou redukované do dvou až třech bezčepelných, 5 až 20 cm dlouhých, membránovitých pochev vyrůstajících u spodu lodyhy. Fotosyntetickou funkci za neexistující listy přebírají lodyhy.  Na vrcholu lodyhy vyrůstá jeden průměrně 3 cm dlouhý, válcovitý, hustý, bezlistenný klásek. Jeho početné, ve spirále umístěné, světle hnědé, až 5 mm dlouhé plevy jsou podlouhlé, dvě spodní jsou jalové, ostatní mají oboupohlavné květy. Každý květ je redukovaný a je tvořen sedmi okvětními štětinkami, třemi volnými tyčinkami s prašníkem a svrchním semeníkem se ztloustlou čnělkou s bliznou, synkarpní gyneceum je složeno ze tří plodolistů. Květy se opylují pylem přeneseným větrem.  Plody jsou obvejčité, kapkovité, lesklé, žlutohnědě zbarvené nažky asi 5 mm dlouhé a 1,5 mm široké. Rostlina se může rozmnožovat jak nažkami, tak i oddenky a hlízami.

Význam.

Dužnaté rozmnožovací hlízy jsou jedlé a mají určitou tržní hodnotu, prodávají se v mnoha východoasijských zemích, např. v Číně, Indočíně, Thajsku, Indonésii, Filipínách a dokonce i supermarketech ve Spojených státech amerických. Proto se místy pěstuje jako jednoletá rostlina na uměle zaplavovaných polích s jílovitou půdou, která musí být zaplavená vodou nepřetržitě alespoň šest měsíců a teplota půdy nesmí klesnout pod 14 °C.  Šlechtěné, kultivované rostliny mají robustnější lodyhy a purpurové či nahnědlé hlízy velké až 4 cm a mnohem chutnější (sladší), kdežto hlízy planě rostoucích rostlin jsou téměř černé a jen 1 cm velké. Hlízy jsou považované za pochoutku, upravují se pražením, pečením nebo vařením v páře. Také se suší a melou na škrobovou mouku používanou k zahušťování omáček a k získání lesklého povlaku na pečených jídlech. Lodyhy se používají pro splétání rohoží na spaní nebo čerstvé slouží jako krmivo pro dobytek.  Bahnička jedlá z pěstovaných míst často uniká do volné přírody, kde se dále šíří. Je považována za invazní rostlinu, která ucpává zavlažovací kanály a snižuje průtok vody přiváděné na pole. V samotných rýžovištích však obvykle nepůsobí vážné problémy.

Bahnička jedlá ("Eleocharis dulcis") je vlhkomilná, teplomilná, vytrvalá bylina rostoucí ve sladkovodních mokřadech. Bývá pěstována pro drobné hlízy vyrůstající v bahnité půdě, které jsou oblíbené hlavně v jihoasijské kuchyni. Rostlina je rozšiřována na nová území, kde jsou pro ni případně i zřizována zvláštní zavlažovaná pole.


Vývoj.

Během 20. let dělali němečtí odvážlivci pokusy s raketami přimontovanými na auta, motorky, vlaky, či dokonce saně. V roce 1929 se o to pokusili Alexander Lippisch se strojem Ente a Fritz von Opel u stroje RAK.1. U raket na tuhé palivo nemohl být tah ovládaný a motory se nedaly po startu zastavit.  Ve 30. letech experimentoval Wernher von Braun a jeho tým pracující v Peenemünde s přidáváním raket na tekuté palivo na běžná letadla. Heinkel jim na pokusy poskytl stroje He 72 a He 112. Začátkem roku 1937 vzlétlo jedno z těchto letadel s vrtulovými motory, které pilot ve vzduchu vypnul a dál letěl na raketový pohon. V této době experimentoval Hellmuth Walter s raketami spalující peroxid vodíku, které vedly k vytvoření lehkých a jednoduchých raket, vhodných k instalaci na letadla.  He 176 byl poháněný novými motory Walter. Jednalo se o malé, jednoduché letadlo, postavené skoro celé ze dřeva, s odkrytým kokpitem. Mělo konvenční podvozek s třemi koly. Pilot měl svou váhou přenést těžiště více dopředu, protože prázdné letadlo tahalo ocas po zemi.  Zvláštním prvkem byl únikový systém v nose letadla. Stlačený vzduch byl použitý k tomu, aby se příď letounu oddělila od trupu. Když se kokpit oddělil, pilot vyskočil. Stroj byl předveden RLM, ale jeho zájem se nepodařilo vzbudit, a tak firma Heinkel projekt zastavila. Během jeho trvání bylo postaveno jen jedno letadlo, které skončilo v Muzeu letectva v Berlíně, zničeného roku 1943 během spojeneckého náletu.  Ještě před zastavením projektu byly vyrobeny plány pokročilejšího raketového letadla, velmi podobnému He 176. Později se RLM k projektu raketového letadla vrátilo v rámci Projektu X, jehož výsledkem byla první (a poslední) raketová stíhačka na světě, Me 163 Komet.

Heinkel He 176 bylo německé experimentální raketové letadlo; první poháněné výlučně raketovým motorem na kapalné palivo. První let se uskutečnil 20. června roku 1939, pilotoval ho Erich Warsitz. He 176 byla soukromá iniciativa firmy Heinkel, (podobně, jako u Heinkel He 178) kterou vedl Ernst Heinkel. Heinkel chtěl vyvinout co nejrychlejší letadlo a i když výkony He 176 nebyly nijak oslnivé, dokazovaly, že je možné zkonstruovat výkonné raketové letadlo.


Popis.

Jedná se o vytrvalé pozemní byliny, s cibulemi. Jsou to rostliny jednodomé s oboupohlavnými květy. Listy jsou po několika (většinou 2-7) v přízemní růžici, jsou jednoduché, přisedlé, s listovými pochvami. Čepele listů jsou celokrajné, většinou čárkovité, ploché či žlábkovité, často ztlustlé, žilnatina je souběžná. Květy jsou oboupohlavné, jsou v květenstvích, ve vrcholových hroznech. Na bázi květních stopek jsou drobné listeny, někdy však listeny chybí. Okvětí se skládá z 6 okvětních lístků ve 2 přeslenech (3+3), které jsou téměř po celé délce srostlé v baňkovitou až válcovitou okvětní trubku, zpravidla modré, vzácněji bělavé či fialové. U některých druhů (které jsou řazeny někdy do samostatného rodu "Leopoldia") jsou na vrcholu hroznu sterilní květy, barevně i tvarově odlišné od fertilních. Tyčinek je 6, jsou srostlé s okvětní trubkou. Gyneceum je složeno ze 3 plodolistů, je synkarpní, semeník je svrchní. Plodem je tobolka.

Rozšíření ve světě.

Je známo asi 30 druhů, které jsou rozšířeny v Evropě, v jihozápadní Asii a v severní Africe, jinde se vyskytují pouze adventivně.

Rozšíření v ČR.

V ČR rostou 4 druhy z rodu modřenec ("Muscari") + jeden nepůvodní. Pouze na jižní Moravě jsou původní druhy modřenec širolistý ("Muscari botryoides") a modřenec hroznatý ("Muscari neglectum"), jinde v ČR může být zplanělý ze zahrádek. Modřenec hroznatý patří mezi silně ohrožené druhy (C2). Modřenec arménský ("Muscari armeniacum") není v ČR původní, ale je často pěstován a hojně zplaňuje. V teplejších oblastech roste modřenec chocholatý neboli modravec chocholatý ("Muscari comosum", syn.: "Leopoldia comosa") a silně ohrožený druh (C2) modřenec tenkokvětý neboli modravec tenkokvětý ("Muscari tenuiflorum", syn.: "Leopoldia tenuiflora").

Seznam druhů.

Vybrány byly hlavně druhy vyskytující se v Evropě.

Odkazy.

Literatura.

Květena ČR: 8 nebo 9 díl

Externí odkazy.

Modřenec ("Muscari") je rod jednoděložných rostlin z čeledi chřestovité ("Asparagaceae"). Někteří autoři řadí rod modřenec ("Muscari") do čeledi liliovité v širším pojetí ("Liliaceae" s.l.), dříve se také řadil pod rod hyacintovité (Hyacinthaceae). Někteří autoři vylišují z rodu "Muscari" ještě menší rod "Leopoldia" Parl., česky modravec. Tento článek pojednává o rodě modřenec v širším pojetí ("Muscari" s.l.), včetně rodu "Leopoldia".


Životopis.

Mládí.

Kruspe se narodil v tehdejším Východním Německu ve městě Wittenberge. Jméno Sven si později nechal změnit na Richard Zven; věří, že takovou možnost by měl mít každý. Po rozvodu Richardových rodičů se jeho matka znovu vdala a přestěhovali se do města Schwerin. Vztah s nevlastním otcem popisuje Richard jako špatný. V mládí se mimo jiné věnoval boxu a zápasu.  V šestnácti letech Richard navštívil s přáteli Československo, kde si koupil kytaru. Původně měl v plánu ji v Německu výhodně prodat, ale nakonec se mu zalíbila a začal na ni hrát.

Kariéra.

V roce 1985 se Kruspe přestěhoval do východního Berlína, kde žil sám, takže měl čas intenzivně se věnovat hře na kytaru. V roce 1989 se v Berlíně připletl k probíhající demonstraci, byl zatčen a několik dní vězněn. Brzy poté emigroval přes Maďarsko do západního Německa. Po pádu Berlínské zdi následující rok se přestěhoval zpět.  První kapela, ve které Richard hrál, se jmenovala Das Elegante Chaos a vznikla na konci 80. let. Hrála živě s dalšími kapelami, např. First Arsch, kde se seznámil s bubeníkem Tillem Lindemannem. Kruspe chtěl být více nezávislý, proto založil kapelu Orgasm Death Gimmick, která fungovala v letech 1991–1993. Před rozpadem vydala tři demonahrávky a propagační kazetu pod vydavatelstvím Wydoks.  Nakonec se Kruspe, hledající novou skupinu, stal v roce 1994 členem nově vzniklých Rammstein.  V roce 2005, po skončení turné spojeným s albem Rosenrot založil Richard novou industrial metalovou kapelu Emigrate, ve které zastává pozici zpěváka, kytaristy i textaře. Styl hudby je podobný Rammstein, s větším důrazem na melodii. Všechny písně skupiny jsou, na rozdíl od Rammstein, v angličtině. V roce 2007 skupina vydala eponymní debutové album.

Osobní život.

Kruspe má dceru Khiru Li Lindemann, s exmanželkou zpěváka Tilla Lindemanna (s Richardem nikdy nebyli manželé, proto má dcera přímení Lindemann). Khira Li se objevila při skladbě „Tier“ na Live aus Berlin, zpívá také v písni "Spieluhr" na desce "Mutter." Roku 1999 se oženil s herečkou Caron Bernstein, se kterou se seznámil v New Yorku. Během manželství používal také jméno Bernstein. V roce 2004 se s ní rozvedl. Má také syna Merlina Bessona a dceru Maxime Bossieux.

Richard Zven Kruspe (narozen jako Sven Kruspe, * 24. června 1967, Wittenberge) je německý hudebník, nejznámější jako kytarista skupiny Rammstein a frontman skupiny Emigrate.


Geografie.

Poloha.

Chioggia se nachází na malém poloostrově v Jaderském moři mezi Benátskou lagunou a deltou Pádu přibližně uprostřed cesty z Benátek do Ferrary a asi 50 km od Padovy a Roviga. Chioggia je spojena s letoviskem Sottomarina.

Klima.

Nejnižší teploty jsou zde v lednu (průměr je +2,9 °C), nejvyšší v červenci (průměr je +23,8 °C).

Historie.

Ve středověku byla Chioggia bohatým městem, ale roku 1379 ji vyplenili Janované, a když o dva roky později tuto janovskou flotilu zničili Benátčané, mocnějším Benátkám se Chioggia neubránila.

Památky a kultura.

V Chioggii se odehrává slavná komedie Carla Goldoniho "Poprask na laguně" ("Le baruffe chiozzotte", 1762), která je také psána místním nářečím.

Kostely.

Ve městě je mnoho kostelů. Dnes je kostel farností a poutním místem pro svůj zázračný a impozantní kříž.

Patroni města.

Patrony města jsou Felic a Fortunato, kteří zemřeli v mukách, protože bojovali za svou víru v Krista. Byli to dva mladí bratři, kteří přišli do severoitalského města Aquileia za obchodem. Zde byli přistiženi v lese poblíž města jak se modlí, byli mučeni a nakonec jim byla sťata hlava. Jejich těla pak byla pohřbena jedno vedle druhého v Aquileia. Poté byly relikvie převezeny do Malamocca, které bylo ustanoveno jako sídlo biskupa. Nakonec v roce 1100 se sídlo přestěhovalo do Chioggi a díky tomu také relikvie Feliceho a Fortunata, kde jsou dnes uloženy v místní katedrále.

Univerzita.

V Chioggie je jedna z poboček Padovské univerzity Università degli Studi di Padova v Paláci Grassi umístěném na břehu kanálu Vena. Studuje se zde mořská biologie. Město je pro tento obor ideální pro svou blízkost moři. Univerzita má také hydrobiologickou výzkumnou stanici.

Obyvatelstvo.

Příjmení obyvatel.

Chioggia představuje v Itálii zvláštní demografický případ. Vyskytují se zde totiž převážně dvě příjmení – Boscolo a Tiozzo.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Chioggia (v benátském dialektu Cióxa, latinsky Clodia maior) je italské město v oblasti Benátsko v provincii Venezia. Mnohými je nazývána malé Benátky kvůli své historické zástavbě v centru města, která se podobá té benátské. Je to kouzelné rybářské městečko s bohatou historií, propletené kanály a mosty. Největším z kanálů je Canal Vena, přes který vede 9 mostů, z nichž největším je Ponte Vigo. Její uličky jsou všechny téměř kolmé k náměstí a připomínají tak trochu rybí kost. Ze vzduchu se pak historické centrum pro svůj tvar podobá rybí ploutvi.


Důvody pro holografický princip.

Mějme nějakou konečnou, omezenou oblast prostoru (např. kouli). Tato oblast bude obsahovat hmotu a energii. Jestliže tato energie překročí kritickou hustotu, oblast zkolabuje do černé díry.  O černé díře se teoreticky ví, že má entropii, která je přímo úměrná povrchu jejího horizontu událostí. Černé díry jsou objekty s maximální entropií, takže entropie obsažená v dané oblasti prostoru nemůže být větší než entropie největší černé díry, která může vyplnit daný objem.  Horizont událostí černé díry obklopuje objem a hmotnější černé díry mají větší plochu horizontu událostí a obklopují větší objem prostoru. Nejhmotnější černá díra, která může vyplnit danou oblast je ta, jejíž horizont událostí přesně odpovídá hranicím dané oblasti.  Větší hmotnost znamená větší entropii. Proto maximální limit entropie pro jakoukoli běžnou oblast prostoru je přímo úměrná povrchu této oblasti, ne jeho objemu. To je pro fyziky neintuitivní, protože entropie je extenzivní proměnná, přímo úměrná hmotnosti, která je úměrná objemu.  Jestliže entropie obyčejné hmoty (ne černé díry) je také úměrná ploše, potom z toho vyplývá, že objem sám je nějakým způsobem iluzorní: že totiž hmota zabírá plochu, ne objem, a tudíž vesmír je ve skutečnosti hologram, který je isomorfický pro informaci, vtištěnou v jeho hranicích.

Limit hustoty informací.

Entropie, pokud o ní uvažujeme jako o informaci (viz informační entropie), může být měřena v bitech nebo natech. Jeden bit je (ln 2) natů, a jeden nat odpovídá čtyřem Planckovým jednotkám. Celkové množství bitů odpovídá celkovému počtu stupňů volnosti hmoty/energie. Bity samotné zakódovávají informaci o stavech, které hmota/energie zaujímá.  V daném objemu existuje tedy horní limit hustoty informace o všech charakteristikách všech částic, které tvoří hmotu v tomto objemu, a to vnuká představu, že hmota sama nemůže být dělena do nekonečna. Spíše musí existovat konečná úroveň elementárních částic, tj. jestliže je částice složena z sub-částic, pak stupeň volnosti částice je produktem všech stupňů volnosti jejích sub-částic. Pokud by se tyto sub-částice dále dělily na sub-sub-částice atd. do nekonečna, pak by stupeň volnosti původní částice musel být nekonečný, což odporuje maximálnímu limitu hustoty entropie. Holografický princip tedy implikuje, že dělení částic musí na určité úrovni ustat, a tedy základní částice je jeden bit informace (1 nebo 0).

Variace holografického principu.

Existují variace holografického principu známé jako slabý a silný holografický princip.  Silný holografický princip  Silný holografický princip říká, že informace, kterou vnější pozorovatel může vyvodit z povrchu černé díry je přímo úměrná povrchové oblasti horizontu událostí. Silná verze holografického principu konstatuje, že pozorovatel vyvozuje informace z něčeho skrz jeho povrch, který funguje jako plátno, kterým je vidět skrz. Avšak částice, které obsahují informaci, jsou za stínítkem, na které svou informaci promítají.  Slabý holografický princip  Slabý holografický princip tvrdí, že všechna informace vstupující do horizontu událostí černé díry je zakódována v povrchu horizontu událostí této černé díry a je úměrná povrchové oblasti horizontu událostí. Na rozdíl od silné verze však slabý holografický princip tvrdí, že za stínítkem není žádná částice a že fyzikální procesy vesmíru mohou být úplně popsány stínítkem nebo povrchem, skrz který je informace pozorována.  Holografický princip souvisí s teorií superstrun.  Existuje i pokus odvodit přímo z holografického principu podobu "fundamentálních" fyzikálních zákonů, např. gravitačního. Gravitace pak v tomto chápání není základní interakcí, ale prostě důsledkem holografického uspořádání vesmíru (Aldebaran.cz, Sciencemag.cz).

Holografický princip je spekulativní dohad o teoriích kvantové gravitace, navržený Gerardem 't Hooftem a vylepšený Leonardem Susskindem, kteří tvrdí, že veškeré informace obsažené v objemu prostoru mohou být reprezentovány teorií fungující v hranici této oblasti. Jinými slovy, pokud máme místnost, můžeme modelovat všechny události uvnitř místnosti tím, že vytvoříme teorii, která bere v úvahu pouze to, co se děje ve stěnách místnosti. Holografický princip také tvrdí, že připadá jeden stupeň volnosti (nebo 1 Boltzmannova konstanta "k" jednotek maximální entropie) pro každé čtyři Planckovy oblasti v této teorii. To může být nazváno Bekensteinova vazba, formula_1.


Průběh toku.

Významnou část vody získává oddělením jedné třetiny průtoku od Orinoka na jeho horním toku, 14 km pod obcí La Esmeralda. Vzniká tak přirozený kanál dlouhý přibližně 30 km se spádem 5 m. U města San Carlos de Río Negro se vlévá do řeky Río Negro, jež patří k povodí Amazonky. Spojení dvou veletoků Jižní Ameriky představuje klasický případ bifurkace tj. rozdvojení řek.

Historie.

Roku 1744 se jezuita otec Roman setkal při své cestě proti proudu Orinoka s několika portugalskými otrokáři z osad při řece Río Negro. Doprovodil je na jejich cestě zpět po kanálu Casiquiare a poté se vrátil stejnou cestou nazpátky k Orinoku. Francouzský cestovatel Charles Marie de La Condamine pak o 7 měsíců později podal Francouzské akademii zprávu o jeho putování a potvrdil tak existenci této vodní cesty, o níž jako první informoval Evropu španělský jezuita, misionář a cestovatel Cristóbal Diatristán de Acuña v roce 1639.  Oznámení otce Romana bylo dlouho považováno za nepříliš důvěryhodné. Ověřila je až španělská hraniční komise vedená José Yturriagou a José Solanem y Botem v roce 1756. Roku 1800 řeku prozkoumali německý přírodovědec Alexander von Humboldt a francouzský botanik a lékař Aimé Jacques Alexandre Bonpland  Americký geograf a geolog Alexander Hamilton Rice Jr. (1875–1956) z Harvardovy univerzity prozkoumal řeku během expedice v letech 1924–1925. Plavil se vzhůru po Orinoku, splul Casiquiare a poté pokračoval po Río Negro až do města Manaus. Byla to první výprava, která k mapování oblasti použila leteckou fotografii a krátkovlnné rádio. Roku 1968 použila výprava National Geographic Society k průzkumu Casiquiare vznášedlo SR.N6.

Casiquiare je řeka na jihu Venezuely (stát Amazonas). Je 410 km dlouhá. Povodí má rozlohu 45 000 km. Jedná se vlastně o říční rameno horního toku Orinoka, které teče jižním směrem a ještě ve Venezuele se vlévá do Río Negra, které je levostranným přítokem Amazonky. Vytváří tak jedinečný přirozený vodní kanál mezi říčními systémy Orinoka a Amazonky.


Výroba a vlastnosti.

Sloučenina se vyrábí několika metodami, tou hlavní je cesta přes acetonkyanhydrin (ACH). ACH se vyrábí kondenzací acetonu a kyanovodíku. Kyanhydrin za přítomnosti kyseliny sírové hydrolyzuje na sulfátester methakrylamidu, methanolýzou tohoto esteru se získá hydrogensíran amonný a MMA. Tato metoda jako vedlejší produkt poskytuje významná množství síranu amonného. Vzniká sulfátester, adukt s kyselinou sírovou, která se v krakovacím kroku odstraní. Sulfátester se potom methanolyzuje (reaguje s methanolem): Jak vyplývá z poslední reakce, na každý kilogram vzniklého methyl-methakrylátu vzniká 2,5 kg hydrogensíranu amonného a odstranění této soli je energeticky náročné. Toto technologií se získávají více než 3 miliony tun MMA ročně. Ekonomika této cesty výroby MMA byla výrazně optimalizována.

Ostatní metody výroby MMA.

Vzhledem k měřítku výroby MMA bylo vyvinuto mnoho metod, které vycházejí z prekurzorů C2-C4.

Přes propionaldehyd.

Výchozí ethylen se nejdřív hydroformyluje, čímž se získá propanal (propionaldehyd). Ten se poté kondenzuje s formaldehydem za vzniku methakroleinu. Kondenzace se katalyzuje sekundárním aminem. Syntézu kyseliny methakrylové dokončuje vzdušná oxidace methakroleinu:

Methylpropionátové cesty.

První fáze zahrnuje hydroesterifikaci ethylenu za vzniku methylpropionátu (MeP): První krok tohoto procesu, syntéza MeP, se provádí v nepřetržitě promíchávaném tankovém reaktoru za mírné teploty a tlaku a za pomoci speciální agitace a zařízení pro směšování plynu a kapaliny.  V druhém kroku MeP kondenzuje s formaldehydem v jediném heterogenním reakčním kroku za vzniku MMA:  Reakce MeP a formaldehydu probíhá na roštovém katalyzátoru. Tento katalyzátor, oxid cesný na oxidu křemičitém, zajišťuje dobrou selektivitu získávání MMA z MeP. Tvorba malého množství těžkých, poměrně netěkavých sloučenin otravuje katalyzátor. Aktivitu a selektivitu katalyzátoru lze snadno obnovovat řízeným procesem přímo na místě. Proud reakčních produktů je separován primární destilací, kdy vzniká surový MMA neobsahující vodu, MeP a formaldehyd. Nezreagovaný MeP a voda jsou recyklovány při formaldehydovém dehydratačním procesu. Čistý MMA (více než 99,9 %) vzniká ze surového sérií vakuových destilací a separací. Vyseparované proudy se vracejí do procesu; jen jeden malý proud těžkých esterů je odpadní. Ten lze snadno zlikvidovat v tepelném oxidátoru, kde vzniká teplo využitelné v procesu.  V posledním čtvrtletí roku 2008 představila firma Lucite International továrnu Alpha MMA na Jurong Islandu v Singapuru. Tamní proces je o 30–40 % investičně i provozně levnější než konvenční systémy, neprodukuje prakticky žádný odpad a jako surovinu lze využít biomasu.

Methyl-methakrylát (MMA) je organická sloučenina se vzorcem CH=C(CH)COOCH. Tato bezbarvá kapalina je methylesterem kyseliny methakrylové (MAA) a je to monomer vyráběný ve velkých množstvích pro polymerizaci na polymethylmethakrylát (PMMA, akrylátové sklo, plexisklo).


Historie.

Termín "AJAX" se poprvé veřejně objevil v dubnu 2005 v článku Jesse James Garretta, nazvaném "Ajax: A New Approach to Web Applications" ("Ajax: Nový přístup k webovým aplikacím"). Myšlenky, na kterých je AJAX založen, jsou však výrazně starší: mezi začátky lze zařadit zavedení elementu codice_1 ve Microsoft Internet Explorer 3.0 z roku 1996, elementu codice_2 v Netscape Navigator 4.0 z roku 1997 (tento element byl opuštěn na počátku vývoje Mozilly). Také Macromedia Flash od verze 4 umožňoval komunikaci se serverem na pozadí, bez překreslení stránky.  V roce 1998 představil Microsoft novou technologii nazvanou Remote Scripting, ve které v klientském prohlížeči běžel Java applet komunikující se serverem, přičemž tento applet poskytoval služby JavaScriptovým funkcím. Tato technika fungovala v MSIE od verze 4 i v Netscape Navigatoru od verze 4. V páté verzi IE zavedl Microsoft objekt XMLHttpRequest, který v roce 2000 využil v novém programu Outlook Web Access, který poskytuje webové rozhraní pro přístup k e-mailům na Microsoft Exchange Server.  Velká popularita a rozšíření AJAXu začala několika službami společnosti Google (nejdříve Gmail, posléze Google Maps a další).

Výhody.

Mezi výhody patří odstranění nutnosti znovunačtení a překreslení celé stránky při každé operaci, které jsou nutné u klasického modelu WWW stránek. Pokud například uživatel klikne na tlačítko pro udělení hlasu v nějaké anketě, celá stránka se musí znovu načíst ze serveru, třebaže se na ní jen například aktualizují výsledky hlasování a veškerý zbytek obsahu zůstává stejný. Prostřednictvím AJAXu proběhne odeslání hlasu uživatele na pozadí, server zašle jen ty části stránky, které se změnily, a jen tyto části se uživateli na stránce aktualizují a překreslí. Taktéž nedochází k nepříjemnému efektu, kdy se po dané akci v průběžně načítané stránce postupně přizpůsobují a „za běhu“ formátují a zarovnávají její blokové elementy, obrázky atd. – obtěžující může být i to, že po dané akci uprostřed delší stránky (odscrollované dolů) se nově načtená stránka zobrazí vyscrollovaná nahoru. S AJAXem má uživatel pocit mnohem větší plynulosti práce, která se (zejména u rychlejšího internetového připojení) blíží běžným desktopovým aplikacím.  Z toho vyplývá také potenciál snížit zátěž na webové servery a síť obecně. Jelikož není potřeba při každém požadavku sestavit celý HTML dokument, ale pouze provedené změny, je množství vyměňovaných dat výrazně nižší a teoreticky to může mít příznivý vliv i na zátěž databázových serverů či dalších backendových systémů.

Nevýhody.

AJAX však naopak může zvýšit "počet" vyměňovaných HTTP požadavků, a třebaže přenášejí nižší množství dat, tak při nevhodné implementaci zátěž neklesne.  Mezi nevýhody patří hlavně změny v paradigmatu používání webu: webové stránky se chovají jako plnohodnotné aplikace se složitou vnitřní logikou, nikoli jako posloupnost stránek, mezi kterými se lze navigovat i pomocí tlačítek "Zpět" a "Další". Obdobným způsobem není možno předat URL stránky, ve které již bylo pomocí technologie AJAX něco „naklikáno“. Moderní AJAXové aplikace jsou schopny procházení v historii (přinejmenším částečně) obnovit za použití různých technik (např. využití části adresy za znakem # či pomocí neviditelných IFRAMEs). To ale ve výsledku ztěžuje návrh stránek a vyžaduje více času a práce na implementaci pomocí AJAXu.  Problémem AJAXových aplikací také může být síťová latence: potřeba komunikace přes Internet má negativní dopady na rychlost odezvy a interaktivitu uživatelského rozhraní. Pokud uživateli není jasně signalizováno, že aplikace zpracovává jeho požadavek (a na pozadí komunikuje se serverem), jediné, co zaregistruje, je zpožděná reakce (mezitím se dokonce může snažit operaci spustit znovu, neboť se domnívá, že systém jeho příkaz ignoroval, a tím vygenerovat větší zátěž serveru a/nebo způsobit něco, co neměl v úmyslu, např. objednat deset vstupenek místo jedné). Jako vhodné řešení se doporučuje po dobu mezi odbavením požadavku na server a jeho odpovědí nějakým způsobem zobrazit, že uživatelův požadavek se zpracovává, například textem nebo animovanou ikonou. Síťovou latenci má samozřejmě i verze bez AJAXu, v ní se ale o indikování toho, že prohlížeč čeká na odpověď od serveru, stará samotný prohlížeč.  Požadavek formou AJAX může také přijít s neúspěšnou odpovědí nebo nepřijít vůbec. Správně a uživatelsky přívětivě řešená stránka, která AJAX používá, by měla s touto variantou počítat a řešit všechny úspěšné i chybové stavy. Příkladem s dobrou použitelností je po odeslání požadavku přes AJAX zobrazit indikátor, že požadavek se zpracovává (text, animovanou ikonku apod.) a deaktivovat uživatelský vstupní prvek (tlačítko, vstupní políčko, odkaz), který si jej vyžádal (aby na něj uživatel nemohl opětovaně klikat). Trvá-li čekání na odpověď déle, než je obvyklé, indikovat další informací, že na odpověď se stále čeká. A trvá-li vyřízení požadavku další čas, měla by stránka uživateli nabídnout možnost požadavek odeslat znovu (skrýt předchozí hlášky nebo ikonky informující o zpracování požadavku a opětovná aktivace vstupních prvků nebo odkazů pro spuštění nového AJAXového požadavku). Alternativně opětovné pokusy spouštět v rozumných intervalech sama (jako například na stránkách Google Docs). Tato funkcionalita je sice uživatelsky přívětivější než v prostém HTML, ale vyžaduje dodatečné programování (implementaci, odzkoušení funkčnosti v různých prohlížečích, u složitějších webových aplikacích simulaci všech scénářů a stavů, které mohou nastat) a je tedy náročná na čas a lidské zdroje.  Další nevýhodou AJAXu je nutnost používat moderní grafické prohlížeče, které podporují potřebné technologie. Všechny dnešní běžné prohlížeče však tyto technologie alespoň v základu podporují, problém tak zůstává jen u minoritních prohlížečů typu Lynx nebo na hardwarově slabších zařízeních pro prohlížení, například na (některých) mobilních telefonech a PDA. V rámci webové přístupnosti se vyžaduje, aby stránky byly přístupné i z prohlížečů bez podpory AJAXu, což pro vývojáře znamená více času a práce a objednavatelům výsledných stránek větší náklady.

AJAX ("Asynchronous JavaScript and XML") je v informatice obecné označení pro technologie vývoje interaktivních webových aplikací, které mění obsah svých stránek bez nutnosti jejich kompletního znovunačítání za pomoci asynchronního zpracování webových stránek pomocí knihovny napsané v JavaScriptu. Na rozdíl od klasických webových aplikací poskytují uživatelsky příjemnější prostředí, ale vyžadují použití moderních webových prohlížečů.


Život.

Datum jeho narození nebylo nikdy přesně zjištěno, ale většina pramenů uvádí dobu mezi léty 1887–1891. Vyrůstal jako jedno z dvanácti dětí Billa a Annie Pattonových, kteří měli farmu na jihu státu Mississippi. Jeho otec však na sklonku devatenáctého století získal práci v severní části delty, na farmě Willa Dockeryho. Charlie Patton patří k nejstarším představitelům hudebního stylu jež se nazývá Delta Blues (neboli blues pocházející s regionu mississippské delty). Kdy přesně a za jakých okolností se tento žánr zrodil, dnes už jen těžko zjistíme. Víme ale téměř jistě že místem vzniku této hudby byla právě Dockerryho farma do které se Pattonova rodina přistěhovala. Je třeba zdůraznit že Delta Blues mělo v pozdějších letech rozhodující vliv na Rhythm and blues a Rock, je to tedy lidová nebo pololidová hudba jež posléze ovlivnila celosvětovou populární hudbu. O Pattonových muzikantských začátcích toho víme pramálo. Učil se hrát od kytaristy Henryho Sloana o němž se neví více než to, že patřil ke starší více méně anonymní generaci černošských hudebníků, jejichž jednoduchá hudba nesla již většinu znaků pozdějšího blues. Byla však zřejmě harmonicky a textově jednodušší. Mladý Charlie Patton byl prý Henrymu Sloanovi neustále v patách a naučil se od něj hrát na kytaru. Pattonův otec neschvaloval zájem svého syna o hudbu a jednou prý Charliemu uštědřil výprask. Později se však nechal obměkčit a dokonce synovi pořídil kytaru. U Charlieho se brzy projevil značný hudební talent. Stal se jedním z nejznámějších kytaristů v okolí a byl vítaným hostem na sobotních tancovačkách a hudebních zábavách všeho druhu. Patton byl zřejmě neuvěřitelný bavič, při svých vystoupeních prý vyhazoval kytaru do vzduchu a zase ji chytal, bušil do ní, případně hrál s kytarou za krkem. Jeho široký repertoár obsahoval lidové balady, starší pracovní písně, ragtimy a také blues, to se už stalo jakousi černošskou specialitou. Rozuměli jí pouze černoši a obsahovala spoustu podobenství a narážek, kterým běloši nemohli rozumět. Charlie Patton se sám brzy stal vzorem pro další bluesmany. Byli to například: kytarista Willie Brown, který s Pattonem často hrával na druhou kytaru a účastnil se i jeho nahrávacích frekvencí, Tommy Johnson, který přišel do delty jako dospívající mladík a brzy se naučil hrát blues Pattonovým stylem, Son House mimořádný bluesový kytarista a zpěvák, jenž hrával s Pattonem a Brownem na hudebních zábavách a který se jako jediný nakonec dožil folkového revivalu a v šedesátých letech se vrátil k vystupování a podal řadu svědectví o Pattonově životní pouti. Celý rodokmen pak uzavírá Robert Johnson jenž do sebe vstřebal všechny výše uvedené veličiny a představoval v podstatě prvního moderního bluesmana.

Blues a víra.

Jako většina deltských potulných muzikantů žil dosti divokým životem, k němuž patřilo nadměrné požívaní alkoholu a střídání žen. Cestoval po celé deltě, hrál na mnoha místech a zřejmě žil s mnoha ženami zároveň.S žádnou dlouho nezůstal a všechny postupně opouštěl. Nikde se dlouho nezdržel. Často beze slova sbalil kytaru a prostě odešel. Přesto je zřejmé, že Patton byl silně věřící člověk, že se od mládí věnoval bibli a touží být kazatelem. Opravdu několikrát se v jeho životě stalo, že zavrhl blues, alkohol a ženy a vydal se na cestu víry. Mnohokrát úspěšně kázal slovo boží, ale brzy se zase vracel k divokému bluesovému životu. Zřejmě v něm neustále probíhal vnitřní boj. Věděl že nežije spořádaný život, ale neřesti si odepřít nedokázal a tak dál hrál svoje blues, pil a chodil za holkama. Mimochodem tento vnitřní rozpor byl v té době mezi bluesmany naprosto běžný. Kupříkladu Son House prožíval stejné příklony k víře a návraty do bluesového ovčince a svoje pocity nakonec vyjádřil ve skladbě Preachin' the Blues.

Tvorba.

Jeho tvorbu známe z nahrávek, které pořídil v letech 1929–1934. Není jisté do jaké míry se na nahraných skladbách podílel autorsky. Pravděpodobně se jedná o popěvky,v tehdejších letech rozšířené v mississippské deltě. Přizpůsobil je své interpretaci, rytmickému cítění a do textů začleňoval to, co sám zažil. V jeho písních nacházíme postavy, které Patton osobně znal – Tom Ruchen Blues, události, o kterých se doslechl nebo které se ho přímo týkaly – High Water. Dá se říct, že jeho skladby jsou na půl autorské a na půl lidové. Na živých vystoupeních byl zřejmě schopným improvizátorem. Spojoval písně dohromady, improvizoval texty a vkládal do písní to, co se v daném okamžiku hodilo k pobavení obecenstva. Ve studiu ale dokázal usměrnit a sjednotit svůj repertoár a tak nahrál plno silných textových kompozic, které v sobě nesou klasické znaky bluesových textů – stísňující samota a pocit ztráty, Pea Vine BluesMoon Going Down a blížící se konec Poor MeZa pozornost stojí i jeho vlastní hudební doprovod. Hrál na kytaru v nejrůznějších laděních a používal bottleneck. Jeho kytarové doprovody jsou rytmicky velmi složité a členité. Dnes známe klasickou dvanáctku, tedy dvanáctitaktové blues. Jeho blues většinou mají strukturu třináct a půl taktu. Podle mnoha badatelů to není náhoda ani jeho nedbalost. Podle všeho navazoval na staré rytmické postupy černošského bubnování, jehož tradice sahá až do Afriky. Třináct a půl taktu byla obvyklá struktura písňových slok doprovázená bubnováním. Tato stará hudba se hrála v kraji, ve kterém se on sám narodil a byla zde zaznamenána hudebními vědci ještě v první polovině dvacátého století. Jeho hudba je tedy přímým pojítkem mezi současným blues a starobylým afroamerickým bubnováním. Zvláštní je i jeho zpěv. I ten v sobě nese něco z africké tradice. Zatímco bluesmani s Texasu měli vokální přednes bližší country a swingu, jeho delta blues pracuje s hlasem jako s hudebním nástrojem. Mručí, chraptí, naříká a mění hlas. Často tak vzniká dojem že píseň ve skutečnosti zpívají dva lidé. Jeho desky se na konci dvacátých a ve třicátých letech velice dobře prodávali. Nejúspěšnější byla asi nahrávka "Pony Blues". Bez nadsázky je možno konstatovat, že se stal jednou z prvních hvězd amerického gramofonového průmyslu.

Smrt.

Ke konci života žil se ženou jménem Bertha Lee. I když stále žil přelétavým životem, vydrželi spolu v dobrém i ve zlém(často se stávalo že se poprali a byli zavřeni za výtržnost) až do své smrti. Když v roce 1934 polevila hospodářská krize vzpomněl si W.R.Calaway s American Record Company na jeho někdejší komerční úspěch a přizval ho k nahrávání do New Yorku. Patton byl v té době už těžce nemocen, přesto spolu s Berthou Lee nazpívali působivou kolekci bluesových a náboženských písní. Skladby pro tuto nahrávku vybral zřejmě Charlie Patton sám, protože většina z nich pojednává o blížícím se konci. Ve skladbě "Poor Me" zpívá o tom jak se dívá na svou Berthu Lee z onoho světa, v tradičním spirituálu "Oh Death" opakuje „bože vím že můj čas se krátí“ v 34 Blues prosí „bože nech mě spatřit nový rok...“ Krátce po tomto nahrávání, 28. dubna 1934 zemřel na srdeční chorobu. Zájem o jeho osobu se projevil až v době folkového revivalu, kdy se bluesoví badatelé začali pídit po jeho nahrávkách. Poslech jeho desek může být pro necvičené ucho tvrdým oříškem. Jednak pro často naprosto katastrofální kvalitu zvuku a také díky výše zmíněným výstřednostem interpreta. Jeho vliv a přínos v historii blues by však neměl být opomíjen. Bez něj by dnes blues nebylo tím čím je.

Charlie Patton (1891? – 28. dubna 1934) byl americký bluesový kytarista a zpěvák. Patří k nejstarším představitelům takzvaného delta blues a byl zřejmě i z části jeho tvůrcem. Navazoval na starší černošskou lidovou hudbu a vytvořil vlastní charakteristický styl, který se dá považovat za základní impuls k pozdějšímu vývoji bluesové hudby. Společně s kytaristou a zpěvákem Blind Lemonem Jeffersonem (který je považován za otce tzv. Texas blues) patří k nejstarším bluesovým hudebníkům, kteří zanechali záznam na gramofonových deskách. Ovlivnil také spoustu hudebníků, kteří přišli po něm, včetně takových veličin jako byli Robert Johnson, Howlin' Wolf nebo Muddy Waters.


Hráčská kariéra.

V juniorských letech hrál Recchi ve WHL za Kamloops Blazers, kde bylo jeho číslo "8" bylo vyřazeno krátce po jeho odchodu do NHL. Draftovali ho Pittsburgh Penguins a hned v roce 1988 naskočil do NHL. V roce 1991 byl jednou z klíčových postav týmu, který vyhrál Stanley Cup.  V roce 1992 byl vyměněn do Philadelphia Flyers za Ricka Toccheta a Kjella Samuelssona. Ve Philadelphii zůstal až do roku 1995 a byl členem lajny „Crazy Eights“ se kterou v sezoně 1992-93 ukořistil rekordy týmu pro 53 gólů, 70 asistencí a dosud platný rekord 123 bodů. V roce 1995 byl vyměněn do Montreal Canadiens za Johna LeClaira, Érica Desjardins a Gilberta Dionna. V roce 1998 se ale vrátil do Flyers a zařadil se opět mezi jejich nejproduktivnější hráče.  V sezoně 1999-00 skončil třetí v boji o Lester B. Pearson Award pro nejužitečnějšího hráče podle ostatních hráčů, ztrácel 5 bodů na vítěze, Jaromíra Jágra. V letech 2000 a 2004 se s Flyers dostal do finále konference, ale pokaždé jeho tým sérii ztratil v sedmi zápasech.  V roce 2000 byl také jmenován nejvýznamnějším mužským sportovcem města Kamloops ve 20. století a na jeho počest byla ve městě pojmenována ulice „Mark Recchi Way“.  V srpnu 2004 byl volným hráčem a tak se vrátil do týmu Pittsburgh Penguins, kde podepsal dvouletou smlouvu s opcí na další rok. První rok byl prakticky vymazán stávkou, která v NHL proběhla a ve druhém roce, když se Penguins potáceli kolem posledního místa, zrušil svou klauzuli o nemožnosti výměny a nechal se vyměnit za Krystofera Kolanose, Niklase Nordgrena a výběr v druhém kole draftu 2007 do Carolina Hurricanes, se kterými vyhrál svůj druhý Stanley Cup. V létě 2006 ovšem podepsal novou smlouvu s Pittsburgh Penguins.  20. ledna 2007 vstřelil svůj sedmý hattrick v kariéře, do sítě Toronto Maple Leafs a o šest dní později, v přesilovce proti Dallas Stars vstřelil svůj pětistý gól v kariéře.  V létě 2007 podepsal s Penguins novou, jednoletou smlouvu za 2 miliony dolarů, ale 4. prosince téhož roku byl umístěn na listinu nechráněných hráčů a tak také poslán do farmářského týmu Wilkes-Barre/Scranton Penguins. Po čtyřech dnech, bez jediného zápasu na farmě ho z listiny vytáhli Atlanta Thrashers, kde ve svém prvním utkání v týmu vstřelil vítězný nájezd.  Fanoušci mu začali říkat „Recchin' Ball“ kvůli jeho drobné postavě a sebevražednému forecheckingu.  7. července 2008 podepsal jednoletou smlouvu s Tampa Bay Lightning.  4. března 2009 byl společně s volbou v druhém kole draftu 2010 vyměněn do Boston Bruins za Matta Lashoffa a Martinse Karsumse. O 3 dny později vstřelil své první dva góly v novém dresu na domácím ledě proti Chicago Blackhawks.  2. července 2009 podepsal novou smlouvu s Boston Bruins a oznámil, že to bude jeho poslední sezona. S ukončením kariéry Joa Sakica se stal lídrem NHL v počtu historických bodů a asistencí mezi aktivními hráči.  1. ledna 2010 vstřelil vyrovnávací gól na konci třetí třetiny Winter Classic proti Philadelphia Flyers na bostonském Fenway Parku. 15. dubna téhož roku se stal třetím nejstarším hráčem, který vstřelil gól v play-off. Starší byli pouze Gordie Howe a Chris Chelios. 7. května 2010 se navíc stal nejstarším hráčem v historii, který vstřelil více než jeden gól v utkání play-off, bylo to ve čtvrtém zápase čtvrtfinálové série proti Flyers.  V sezóně 2010/2011 pomohl svému týmu Boston Bruins vybojovat Stanley Cup. Stal se tak ve 43 letech druhým nejstarším hráčem historie (po Chrisu Cheliosovi), který tuto trofej získal. Přes svůj věk byl v Bostonu velmi platným hráčem, v základní části si připsal 48 bodů, v play-off dalších 14. Krátce po tomto triumfu uznámil ukončení aktivní kariéry.

Klubové statistiky.

Reprezentace.

Reprezentoval Kanadu na ZOH 1998 v Naganu.

Mark Louis Recchi (1. února 1968, Kamloops, BC, Kanada) je bývalý kanadský profesionální hokejový pravý křídelník, který v kariéře třikrát vyhrál Stanley Cup, pokaždé s jiným týmem. Aktivní kariéru ukončil ve 43 letech po zisku svého třetího Stanley Cupu s Boston Bruins.


Život.

Ramolinové byl rod, který 250 let sídlil na Korsice a pocházel z lombardského hraběcího rodu Collaltů. Otec Laetitie velel vojenské posádce v Ajacciu a později byl generálním inspektorem silnic a mostů Korsiky. Když zemřel, vdala se jeho žena za švýcarského důstojníka ve francouzských službách Franze Fesche. Ze svazku se narodivší Joseph Fesch, pozdější kardinál, svou nevlastní sestru celý život účinně podporoval. Laetitia se vdala 2. června 1764 v Ajacciu za zchudlého korsického šlechtice a advokáta Carla Buonaparte, přítele vedoucí osobnosti boje za korsickou nezávislost Pascala Paoliho. Svého manžela Laetitie provázela během bojů roku 1769 těhotná a v náručí s malým synem Josefem a prodělala fyzickou i psychickou zátěž, zejména po ústupu po bitvě u Ponte Nuovo korsickými horami, což jistě spoluzapříčinilo předčasný porod 15. srpna 1769 – narození Napoleona.  Rodina zůstala na Korsice i po uzavření míru roku 1769 a díky uznání šlechtického titulu rodiny Francií a daňovým úlevám a dalším privilegiím mohla i ekonomicky prosperovat na slušné úrovni. Díky privilegiím mohli i synové Josef a Napoleon studovat ve Francii na prestižních školách. Roku 1785 zemřel Carlo Buonaparte na rakovinu žaludku ve francouzském Montpellier. Vdova odmítla četné nabídky k sňatku a tvrdou rukou vychovávala své děti sama. Výrazně podporována byla synem Napoleonem, který jako mladý důstojník francouzské armády posílal veškeré peníze matce a sám žil v nuzných poměrech, pro odlehčení matce převzal výchovu svého bratra Louise osobně. Laetizia byla zbožná, denně se účastnila bohoslužeb a přála si, aby její syn Josef se stal knězem. V důsledku politických událostí byla nucena náhle v noci emigrovat s bratrem Feschem a čtyřmi dětmi do Francie a žila v Marseille ve skromných poměrech až do společenského vzestupu svého syna.  Její požadavky zůstaly celý živost pro Napoleona důležité, i když často docházelo k ostrým výměnám názorů mezi nimi. Chladná zůstala ke své snaše Josephině. Stranila se slavností, což vyústilo v její neúčast na korunovaci Napoleona a Josefiny. Založením velmi šetrná – v době nouze se šetrnost stala nutností – zůstala velmi spořivá celý život, což v pozdějších letech přešlo v lakotnost (i svým dětem půjčovala na vysoké úroky). Po pádu Napoleona odešla se svým nevlastním bratrem Josefem Feschem do Říma, kde žila skromný život. V stáří trpěla částečnou ztrátou zraku. S hrdostí se dožila obnovení napoleonského kultu po Červencové revoluci a její zvolání „císař stojí opět uprostřed Paříže“, kterým komentovala znovupostavení Vendômského sloupu, se stalo pro bonapartisty morálním povzbuzením.

Děti.

Porodila celkem třináctkrát, dospělosti se dožilo osm dětí. První dvě zemřely v kojeneckém věku na dětské infekce. Po Josefovi nejstarší byl Napoleon – první císař Francouzů, který své sourozence povýšil do různých funkcí evropských vládců.

Maria Laetitia Ramolino, (možná varianta Letizia) (24. srpna 1750, Ajaccio, Korsika – 2. února 1836, Řím), zvaná "Madame Mère", byla matka Napoleona Bonaparte.


Výstavba a historie.

Palác byl vybudován podle vzoru stalinských výškových budov v Moskvě, architekt Lev Rudněv ale nacházel inspiraci i jinde, například v Spasské věži v Kremlu. Kromě sovětských vlivů však chtěl také použít i styl polský a před návrhem budovy tedy navštívil mnohá významná města v zemi. Nakonec vzniklo pět projektů, z kterých Poláci vybrali jeden, a ten byl nakonec realizován. Na budování 231 m (42 pater) vysokého paláce pracovalo od 2. května 1952 do 22. července 1955 kolem tří a půl tisíc sovětských dělníků, 16 z nich na stavbě zahynulo.  Ještě před dokončením budovy a dva dny po smrti Stalina dne 7. března 1953 rozhodla Státní rada a Rada ministrů PRL o názvu stavby Palác kultury a vědy Josifa Stalina (polsky "Pałac Kultury i Nauki imienia Józefa Stalina"). Rovněž bylo rozhodnuto, že památník Stalina bude umístěn před samotný palác. Soutěž na památník byla sice vypsána, ale žádný z projektů nesplnil očekávání zadavatelů.  Z vyhlídkového patra často páchali lidé skokem sebevraždu, první takový incident se objevil již roku 1956, musely být proto do výhledů nainstalovány bezpečnostní mříže.

Zbourání.

Od 2. února 2007 je celý objekt památkově chráněný, mnohé osobnosti společenského a kulturního života však proti tomuto kroku protestovaly, neboť považují palác spíše za symbol nesvobody z poválečných časů. V roce 2017 byla v Polsku otevřena diskuze o možném případném zbourání paláce. Zbourání stavby podpořil ministr obrany Bartosz Kownacki Považoval by jej za vhodný dárek pro výročí sta let nezávislosti Polska v roce 2018. Případnou demolici rovněž podpořil i ministr financí a rozvoje a pozdější premiér Mateusz Morawiecki nebo vicepremiér a ministr kultury Piotr Gliński, který uvedl, že proti zbourání „nic nemá, ovšem za podmínky, že odstraněnou stavbu rychle nahradí nějaký jiný rozumný objekt“. Některé hlasy v Polsku tomuto záměru oponovaly s tím, že bez ohledu na okolnosti vzniku je tato budova součástí polské historie a navíc přináší lidem užitek.

Palác kultury a vědy ( (zkratkou "PKiN"), do destalinizace – "Palác Josefa Stalina") je výškovou budovou ve Varšavě, vybudovanou v Śródmieście, v centrální části metropole. Jedná se o nejznámější a nejdochovanější památku socialistického realismu v zemi, palác je oficiálně známý jako „Dar národů Sovětského svazu“. Vybudován byl v poválečných letech jako součást rekonstrukce a přestavby metropole po ničivé válce. Otevřen byl roku 1955 a stal se nejvyšší budovou ve Varšavě.


Ekologie.

Rostliny pocházejí z jižní Afriky, kde rostou především v Jihoafrické republice, Namibii a Botswaně. Objeveny byly až v roce 1811 anglickým přírodovědcem Burchellem. Největší počet druhů roste v semiaridních oblastech, kde se roční úhrn srážek pohybuje okolo 100 až 200 mm. Rostliny dostávají vláhu z nepravidelných zimních dešťů a letních mlh pocházejících ze studeného Benguelského proudu, tekoucího severním směrem podél západoafrického pobřeží. Ve volné přírodě původní rostliny obvykle nežijí déle než 25 let, při umělém pěstování mohou za ideálních podmínek růst i dvojnásobně déle.

Popis.

Lithops je vytrvalá rostlina bez stonku. Je vytvořena dvěma protilehlými, vespod srostlými, silně dužnatými listy, mezi kterými je nahoře přibližně 1 cm hluboká štěrbina; společně tvoří tzv. hlavu. Oba listy, hlavní zásobárna vody, se směrem dolů zužují a na úrovni půdy jsou srostlé a přecházejí v tenký, kůlovitý kořínek. Některé druhy mívají obvykle jen jednu hlavu ("Lithops gracilidelineata"), u jiných se jejich počet s věkem rostliny zvyšuje ("Lithops olivacea"). Hlava může mít v závislosti na druhu šířku 0,5 až 2,5 cm a výšku od země 5 až 10 cm. Vrchní část obou dužnatých listů je plochá nebo oblá a nazývá se obličej (hlava má dva obličeje). V závislosti na druhu a půdě, ve které roste, bývá různě zbarvenáː hladká, rýhovaná, bradavičnatá nebo důlkovaná a má v sobě průsvitná místa, tzv. okna, kterými proniká do nitra rostliny sluneční záření.  Jsou to rostliny cizosprašné, jejich oboupohlavné květy mají rozlišená okvětí a gynecea složená z pěti plodolistů. Květy se otvírají až v poledne okolo 12 hodin a pouze za plného slunce, na noc se zavírají, neboť pyl v květech opylovaných létajícím hmyzem nesmí zvlhnout. Plodem je hnědá, tvrdá, vícedílná tobolka obsahující velmi drobná, hnědá semena, která obvykle dozrávají až na jaře. Tobolky se zralými semeny se po navlhnutí ihned otvírají.

Pěstování.

Od konce října nebo počátku listopadu přežívají rostliny bez zálivky. V tomto období starý pár listů postupně uvadá a z jejich živin se začínají vyvíjet listy nové. Toto převlékání probíhá prakticky po celou zimu, na jaře zůstane ze starých listů jen suchá slupka. Koncem března nebo počátkem dubna potřebuje rostlina prvou vláhu. V průběhu léta ze štěrbiny mezi novými listy vyrostou na stopkách jednotlivé žluté nebo bílé květy a kvetou asi týden. Každý druh má ale svůj vlastní časový harmonogram vývoje podle stanoviště, odkud pochází, a ten nelze změnit.  Semena se vysévají na povrch jemného vlhkého písku od března do května, brzy vzcházejí a za rok lze semenáčky přesazovat. Větší, vícehlavý trs lze opatrně rozdělit. Mohou se také množit řízky z listů zasazených do hrubého písku v březnu a dubnu nebo v září a říjnu.

Význam.

Určité druhy jsou domorodými bylinkáři používány k léčení, v případě hladu slouží i jako potrava. Jinak bývají po celém světě pěstovány jak odborníky ve sklenících, tak i amatéry v bytech.

Lithops ("Lithops") je rod nízkých, sukulentních rostlin tvořený asi 50 druhy. V současnosti je zařazen do podčeledi "Ruschioideae" v čeledi kosmatcovitých, v minulosti býval součásti široce pojatého rodu kosmatec ("Mesembryanthemum").


Konstrukce blokantů.

Blokant je v podstatě mechanická náhrada Prusíkových uzlů. Z hlediska sevření lana se využívají dvě základní konstrukce konstrukce.  1. Přímo zatěžovaný vačka-palec-výstředník  Například systém Gibbs, Bogibbs, Rescucender, Microcender, Macrograb, Micrograb, Double Microcender, Hiebler, Ropewalker, apod.  2. Nepřímo zatěžovaná vačka-palec-výstředník  Například: Jümar, Ascension, Lift, Basic, Croll, Pantin, apod.  Palec může být tvořen dvouzvratnou pákou nebo se jedná o samosvorný výstředník. Známé jsou i kombinace obou předchozích způsobů. Existují velmi jednoduché mechanismy bez palce využívající zoubků a klínovitého oka. Lano je díky tvaru oka svíráno mezi tělo karabiny a stěnu svírky (Petzl - Tibloc). Méně rozšířená jsou některá další originální řešení (Alvo-URAL ALP). Populární jsou zejména blokanty typu Jumar a Gibs. Blokanty typu „jumar“ jsou konstruovány tak, že k zadrhnutí blokantu na laně dojde jen tehdy, je-li palec blokantu tisknut na lano pružinou vloženou mezi tělo a palec blokantu. Je u nich možno se rukou chytat za tělo blokantu během jejich zatížení (ať už za rukojeť k tomu určenou, či jakkoliv jinak (Je nutné dávat pozor na to, aby se neodklopila ovládací páčka palce blokantu!). Blokanty (ruční typu jumar) se rozlišují na pravé a levé, určené pro pravou a levou ruku lezce. Blokanty typu "gibbs" lze zatížit jen jediným funkčním způsobem, a při jakémkoliv jiném způsobu uchopení a zatížení (většinou chybně shora za tělo blokantu) ztratí zadrhovací schopnost. Jsou konstruovány tak, že přitisknutí palce blokantu na lano nějakým způsobem aktivuje až tíha lezce při odsednutí. Mechanismus všech nových blokantů musí zabraňovat nežádoucímu vypadnutí lana (pojistka, konstrukční uzavření atp.) a splňovat i další požadavky normy ČSN EN 567. Blokanty lze dělit i na ruční (jsou opatřeny rukojetí), hrudní (prsní) připojené přímo k úvazku a ostatní (miniaturní atd.).  "Konstrukčně zastaralým typem blokantu je Hieblerova svírka. Lano do ní lze vkládat, aniž by bylo nutné blokant rozebírat, ale pak není lano v blokantu uzavřeno, a může během používání z blokantu vypadnout. Není proto doporučeno tento blokant používat."

Historie.

První použití blokantu je zaznamenáno v roce 1932 v masivu Paloumere v Pyrenejích u francouzských speleologů Henriho Brenota zvaného „Kiki“ a Fernanda Petzla. Průmyslová sériová výroba blokantů byla zahájena až v 60. letech 20. století švýcarskou firmou JÜMAR (prototyp vznikl v roce 1958) a francouzskou firmou PETZL (r. 1967).

Výstup po fixním laně.

K bezpečnému výstupu po fixním laně je zapotřebí zpravidla dvojice blokantů. Nejčastěji je jeden přímo připevněn k sedacímu úvazku a druhý (horní) je opatřen smyčkou, která slouží jako opora pro nohu (nohy). Pohyb po laně vzhůru potom probíhá tak, že lezec posune horní blokant po laně nad sebe a pomocí nohou a rukou se pak přitáhne (nadzvedne). Druhý blokant (spojený s úvazkem) se přitom samočinně posune po laně a podrží vystupujícího v horní pozici při dalším posunu horního blokantu. Aby se dolní blokant pohyboval snadno po laně, je vhodné lano dole zatížit a lehce ho napnout (např. upevněným batohem).  Místo předchozího postupu, vyžadujícího zatížení lana za účelem snadného automatického posunovaní spodního blokantu, lze použít blokanty tak, že horní blokant bude pomocí dlouhé smyčky připevněn k úvazku, zatímco smyčka zavěšená ve spodním blokantu bude sloužit jako opora pro nohy a odlehčení horní smyčky, především během posunování horního blokantu. Po posunutí horního blokantu si lezec odsedne do horní smyčky a posune spodní smyčku. Do té se lezec vzápětí postaví, odlehčí horní blokant a opět jej posune.

Terminologie.

Správným označením pro prostředky pro výstup po laně jsou:  Český jazyk ani technické normy neznají pro výstup po laně slovesa odvozená od prostředků pro výstup po laně, od názvů konkrétních výrobků, ani od nesprávných označení těchto prostředků. Odpovídajícím termínem je „výstup po laně“.  Výše uvedené je stanoveno jak v uvedených normách (ČSN 83 2602, ČSN EN 567, ČSN EN 12841), tak i v odborné literatuře (například v učebních textech, publikacích a knihách např. Ing. F. Doležala, Ing. R. Matýska nebo Ing. R. Ruckýho) a v katalozích výrobců.  Nesprávné a přesto hojně užívané výrazy v oblasti horolezectví, speleologie a speleoalpinismu, výškových prací a záchranářství:

Blokant - nesprávně označován jako šplhadlo (správně "lanová svírka", "lanová svěra" - viz terminologie daná normou EN 567 nebo nesprávně "jümar" či "spelet") je mechanický prostředek sloužící zejména k výstupu po fixním laně v horolezectví a speleologii. Dále je využíván k samojištění v obtížném terénu a ke konstrukci a usměrňování různých zvedacích systémů při záchraně osob z výšek a hloubek (kladkostroje). Většina typů je určena pro pletená textilní lana ze syntetických vláken o průměru cca 8 - 13 mm. Některé typy ovšem zvládají i použití na ocelových lanech.


Životopis.

Magomajev se narodil v Baku v divadelní rodině, jeho praotcem byl ázerbájdžánský hudební skladatel Muslim Magomajev, jehož jméno nese ázerbájdžánská filharmonie. Jeho otec scénograf zemřel už v roce 1945 na frontě druhé světové války. Magomajev vystudoval hudební školu při konzervatoři v Baku – obor klavír a skladba a později absolvoval samotnou konzervatoř v oboru zpěv pod vedením Š. Mamedovové.  V té době ale už byl známý po celém Sovětském svazu, když s výjimečným úspěchem vystoupil v roce 1962 na závěrečném koncertu přehlídky ázerbájdžánského umění ve Sjezdovém paláci v Moskevském kremlu. V listopadu následujícího roku 1963 vystoupil na svém prvním sólovém koncertu a stal se také sólistou Achundovova ázerbájdžánského divadla opery a baletu v Baku.  Jeho operní hvězda měla raketový vzestup – v letech 1964 a 1965 hostoval s úspěchem na scéně milánské La Scaly, ale po návratu odmítl angažmá v moskevském Velkém divadle. V letech 1966 a 1969 si získal i pařížské publikum v divadle Olympia. Dostal tam dokonce nabídku na roční angažmá, ale nedostal z Kremlu povolení k jejímu přijetí. Po návratu do Sovětského svazu nesměl půl roku vystupovat, než ho pozval tehdejší šéf KGB Jurij Andropov k vystoupení na koncertu k výročí KGB.  Magomajev opustil operní scény a začal se věnovat populární hudbě a estrádním vystoupením. Říkal o tom: "„Našel jsem tam svobodu. Tam se snažíš, aby dnes píseň zněla jinak než včera – to je velká radost!“" V roce 1969 získal první cenu na festivalu populárních písní v Sopotech a Zlatou desku v Cannes.  V roce 1973 byl oceněn titulem národní umělec Sovětského svazu. Magomajev zpíval před vyprodanými stadiony, pořádal zájezdní turné po celé zemi a opakovaně vystupoval v televizi.  V roce 1980 zpíval některé z písní na slavnostním zahájení a zakončení letních olympijských her v Moskvě včetně písně na rozloučenou s maskotem her Míšou ("До свидания, Миша").

Dílo.

Opera.

Mezi nejslavnější role, které Magomajev nastudoval, patřili Figaro v "Lazebníku sevillském", Scarpia v "Tosce", Mefisto ve "Faustovi" nebo Oněgin v "Evženu Oněginovi". Disponoval zvučným barytonem, charismatickým vzhledem a slušným hereckým nadáním.

Populární hudba.

I když Magomajev i na koncertech zpíval operní árie, ruské romansy nebo populární italské canzony, nastudoval také množství populárních písní.  Magomajev vystupoval také v několika filmech, např. ve filmu "Nizami", "Zpívá Muslim Magomajev" ("Поет Муслим Магомаев") nebo "Moskva v notách" ("Москва в нотах"), všude ale nikoli v roli, ale jako zpěvák Magomajev. Odmítl také roli Vronského ve filmu režiséra Alexandra Zarchiho podle románu "Anna Kareninová".  Sám Magomajev složil nejméně dvacet písní a hudbu k několika filmům.  Jeho oblíbeným pěvcem byl italský tenorista Mario Lanza, o kterém napsal i několik knih.  Podle diskografie na jeho osobních webových stránkách vyšlo v minulosti nejméně 45 dlouhohrajících desek a 15 kompaktních disků.  I když některé jeho písně bývají označovány za jeho osobní vyznání – např. "Melodie" ("Мелодия"), "Svatba" ("Свадьба") nebo "Nechvátej" ("Не спеши") – sám odmítl nějakou takovou vybrat.

Soukromý život.

Manželkou Muslima Magomajeva byla zpěvačka Tamara Siňavská. Jeho zálibou bylo také malování.  V roce 1997 po něm a jeho manželce Ruská astronomická společnost pojmenovala dvě planetky ve Sluneční soustavě.

Muslim Magomajev (: Müslüm Məhəmməd oğlu Maqomayev, : Муслим Магометович Магомаев, 17. srpna 1942, Baku – 25. října 2008, Moskva) byl ázerbájdžánský a ruský zpěvák populární hudby.


Historie vzniku a zastánci.

Hypotéza pomalu a postupně se rozpínající Země vznikla v 60. letech 20. století v reakci na kritiku teorie kontinentálního driftu, první zmínky o této teorii se ale objevují již koncem 19. století. Postuloval ji v roce 1956 profesor budapešťské univerzity Laszlo Egyed, na základě změn hladin oceánů v geologickém čase, které se už v té době daly vysvětlit vlivem působení dob ledových. Na to později navázal německý fyzik Pascual Jordan v roce 1966, který expanzi Země vykládal jako důsledek obecného rozpínání vesmíru. Jordan zakládal svá tvrzení na teorii snižování hodnoty gravitační konstanty navržené nositelem Nobelovy ceny Paulem Diracem, ale i ta se později ukázala jako neplatná. Známými zastánci byl i německý inženýr Klaus Vogel, který v 80. letech 20. století vytvořil modely několika stádií postupně se rozpínající Země nazvané jako "terella", a australský geolog Samuel W. Carey, který popřel existenci procesu subdukce tektonických desek. Později vznikla i skupina "expandistů" na univerzitě v polské Wroclavi vedené Janem Koziarem.

Podstata hypotézy.

Hypotéza expandující Země vycházela z různých předpokladů. Země měla mít v počátku svého věku až o 55 % menšího průměru a povrch zcela zaplněný prakontinentem Pangeou bez přítomnosti oceánů. Kontinenty fixované na místě se pak měly vzdalovat od sebe právě rozpínáním planety a růstem oceánských desek. Podle svých zastánců je možné současné kontinenty poskládat dohromady velmi dobře na kouli o menším objemu. Důkazem má být výrazný rozdíl geologického stáří oceánských a pevninských desek (který je způsobený subdukcí hustších oceánských desek pod desky pevninské a tedy jejich postupným zánikem) i současná pozice kontinentů, kterou podle zastánců teorie není možné plně vysvětlit mechanismy deskové tektoniky. V minulosti se o vysvětlení rozpínavosti Země pokoušel například Ivan Osipovič Jarkovskij na konci 19. století (srážení éteru uvnitř Země) nebo Paul Dirac ve 30. letech 20. století (předpoklad poklesu gravitační konstanty). Samotné rozpínání těles je ale v přírodě známým jevem s rozličnými fyzikálními vysvětleními, např. rozpínání hvězd, obecně expanze plynu, nebo růst podmíněný vnějším příjmem energie.

Současný pohled na hypotézu.

Hypotéza expandující Země je v geologii okrajovou a překonanou hypotézou. Dnes obecně přijímanou teorií vysvětlující globální zemskou dynamiku je desková tektonika, která je schopna vysvětlit řadu měření i pozorování, které máme díky geofyzikálnímu průzkumu k dispozici. Zastánci hypotézy expandující Země tvrdí, že existuje celá řada rozporů deskové tektoniky. Dle nich je například Afrika významně obklopena oceánskými hřbety a rifty, ale v jejím těsném okolí nenalézáme subdukční zóny. Což je sporné tvrzení s ohledem na to, že severní část Afriky je v kolizi a částečné subdukci s Euroasijskou deskou v délce přibližně 1500 km. Rovněž analogicky Antarktida je obehnána oceánskými hřbety. Dle zastánců hypotézy expandující Země též Amerika a Afrika s Evropou do sebe lépe zapadají na Zemi o menším objemu.  O verifikaci hypotézy se pokouší zastánci této hypotézy skrze kontroverzní hypotézu týkající se Českého kráteru. Ta se snaží doložit, že oblast Českého masívu vznikla výsledek srážky Země s velkým tělesem. Naopak na základě teorie deskové tektoniky vznikl Český masiv konsolidací z nezávislých mikrokontinentů, které se historicky vzájemně pohybovaly a srážely, čímž došlo k jejich spojení do většího celku. Tento výklad je pak schopen vysvětlit rozdílné stáří i druhů hornin v různých částech Českého masívu.  Většinová vědecká komunita však považuje hypotézu expandující Země za překonanou nejen proto, že geologická data lépe vyhovují teorii deskové tektoniky, ale existují i data, která jsou v přímém rozporu s teorií expandující Země:

Hypotéza expandující Země byla jednou z historických teorií snažící se vysvětlit pohyb a rozmístění kontinentů změnou objemu planety Země, respektive jejího postupného rozpínání od počátku vzniku. Byť je tato teorie již překonaná a odporuje současnému poznání deskové tektoniky i měřením zemského objemu, má stále v odborné komunitě své zastánce.


Typy.

Modely této řady se lišily typem karoserie a nabídkou motorů. V nabídce převažovaly vozy s pětidveřovou karoserií a třídveřovou karoserii typu fastback. V roce 1989 se na trh dostala další variace - "sedan", nazývaný Renault 19 "Chamade" (nebo "Europa", což jsou sedany montované v Turecku). V nabídce se ale přes všechna očekávání neobjevila karosářská varianta kombi (tento malý prohřešek vyřešil až nastupující model Mégane), zato se překvapivě v roce 1991 začalo vyrábět čtyřmístné cabrio. Vozy montované "v letech 1988 - 1992" měly nepsané přízvisko "Phase I (fáze I)," vozy z let "1992 -1995 (cabrio až do 1997)" byly logicky značeny jako "Phase II (fáze II)"

Motory.

Dnes je potřeba se u označení motorů u Renaultu 19 trochu vyznat. Nestačí totiž znát pouze objem, protože některé motory ani k objemu vůbec nesedí a některých je o stejném objemu hodně (objem 1390 cm), proto je potřeba znát i interní kódy, podle který se dá určit samotný hnací agregát. V tom se většinou dnešní prodejci ojetin moc nevyznají a tak se ani ceny jednotlivých motorizací v bazarech neliší.  Produkce motorů se specializovala na agregáty s následujícím objemem (včetně interních kódů):

Charakteristika.

Všechny vozy řady 19 se vyznačovaly moderními liniemi a dá se říct, že inovace na karoserii byly nadčasové. Z hlediska nadčasového designu mohl Renaultu 19 konkurovat jen Fiat Tipo/Tempra. Vozy Renault 19 se vyznačovaly zejména prostorností, dobrou úrovní kvality zpracování, výkonnými motory, poměrně dobrou pasivní bezpečností. Svou spolehlivostí se model řadil spíše na spodní stupnice tabulek.

Renault 19, někdy zkráceně označován jako R19, je model automobilu francouzské značky Renault. Jeho výroba začala v roce 1988, kdy byl prvně uveden na trh. Stalo se tak jako reakce na prodejní čísla předešlých modelů. Během let 1988 - 1996, kdy se vyráběl, se objevil v různých modifikacích. Nahrazen byl modelem Mégane.


Život.

Studium.

Wellington Koo se narodil v Šanghaji, jako třetí syn prosperujícího obchodníka. První vzdělání získal na Univerzitě St. John's v Šanghaji, jedné z nejprestižnějších univerzit té doby v Číně, založené roku 1879 americkými misionáři. Poté pokračoval ve studiích na Kolumbijské univerzitě v Americe, kde získal nejdříve magisterský titul (1909) následně také Ph.D. titul (1912) v oboru mezinárodního práva.

Kariéra.

Po svých studiích v USA se vrátil zpět do Číny, kde byla v Sinchajské revoluci svržena mandžuská dynastie Čching a ustanovena Čínská republika a začal pracovat jako tajemník kabinetu prezidenta Jüan Š'-kchaje. Brzy se stal součástí ministerstva zahraničí, v roce 1915 byl dosazen na funkci velvyslance na Kubě a v USA, kde si získal vzájemné sympatie s tehdejším prezidentem Woodrowem Wilsonem. Důležitou roli sehrál roku 1919 na Pařížské mírové konferenci, kde byl součástí čínské delegace vedené Lu Čeng-siangem. Společně s čínskou delegací požadoval navrácení provincie Šan-tung Číně (po podepsání tzv. 21 požadavků, ultimáta předloženého Japonskem), na což západní velmoci nepřistoupily a tak byla Čína jediným národem, který nepodepsal Versailleskou smlouvu. Wellington Koo znepokojen Mandžuskou krizí a otázkami kolektivní bezpečnosti, jako první zástupce Číny spolupracoval na utváření Společnosti národů. V březnu 1932 vyhlásili Japonci v Mandžusku loutkový stát Mandžukuo. Čína požádala o pomoc Společnost národů, která vyslala do Mandžuska komisi. Komise kritizovala postup Japonců, ti demonstrativně ze Společnosti národů vystoupili, byla vidět jasná slabost SN. Jako velvyslanec ve Velké Británii (1941–1944) a v USA (1944–1945) zažil Wellington napětí mezi Čínou a těmito dvěma mocnostmi. USA nepodporovaly Čínu v boji až do vypuknutí války v Pacifiku, kdy se rychle vyhoupla do pozice "Velké čtyřky". Nový status Číny však neposílil svou diplomatickou pozici vůči "Velké trojce". Koo se marně pokoušel vytvořit protijaponskou alianci.  Po druhé světové válce pomáhal Koo při formování Organizace spojených národů (OSN). Poté, co vláda Čínské republiky v čele s Čankajškem ustoupila na Tchaj-wan, zůstal ve Washingtonu. Přes veškeré protikomunistické cítění kabinet prezidenta H. S. Trumana ani D. D. Eisenhowera nebyl ochoten podpořit Čankajškovy pokusy o návrat a obnovení vlády na pevninské Číně. Koo měl obtížné úkoly odradit Washington od přijetí politiky "Dvou Čín" a bojovat proti americkému obrazu vlády Čankajška jako diktátorské. Ve svém úsilí o podporu americké vlády nepolevil až do odchodu z politické služby v roce 1956.  Po odchodu z čínské diplomatické služby se Koo stal soudcem u Mezinárodního soudního dvora v Haagu, v posledních letech svého funkčního období sloužil jako místopředseda soudu. V roce 1967 odešel do důchodu a přestěhoval se do New Yorku, kde žil až do své smrti.

Úmrtí.

Zemřel 14. listopadu 1985 ve svém domě na Manhattanu ve věku 97 let, měl za sebou 40 let diplomatických služeb. Zanechal po sobě čtvrtou manželku Julianu, syna a dceru, tři nevlastní dcery, 19 vnoučat a dvě pravnoučata.

Ku Wej-ťün, neboli Wellington Koo (zjednodušené znaky: 顾维钧, tradiční znaky: 顧維鈞, pinyin: Gù Wéijūn; 29. ledna 1888 – 14. listopadu 1985), byl čínský diplomat a politik.


Plavba.

V roce 1592 poslali amsterdamští obchodníci De Houtmana do Lisabonu, aby získal co nejvíce informací o Ostrovech koření (dnešní Moluky). Portugalsko a Španělsko, tehdy sjednocené, v roce 1585 v souvislosti s osmdesátiletou válkou uzavřely své přístavy pro nizozemské lodě. Houtman strávil jako zvěd v Portugalsku zhruba dva roky. Když se vrátil do Nizozemska, přinesl s sebou cenné informace o mořích a zemích Východu, věděl vše o tamějších pobřežích, útesech a ostrůvcích, mořských proudech, větrech, památkách, místním ptactvu, přátelských a nepřátelských domorodcích, silných a slabých stránkách Portugalců.  Ve stejné době, kdy se vrátil z Portugalska, se Jan Huygen van Linschoten vrátil do Amsterdamu z Indie. Dospěli spolu k rozhodnutí, že nejlepší příležitost ke koupi koření skýtá Banten na Jávě. V roce 1594 založili společnost "Compagnie van Verre" a 2. dubna 1595, opustily Amsterdam čtyři lodě: "Mauritius", "Amsterdam", "Hollandia" a "Duifje".  Plavbu od začátku provázely potíže. Už po několika týdnech kvůli nedostatečným zásobám zachvátily posádku kurděje. Na Madagaskaru, kde se plánovala krátká zastávka, muselo být pohřbeno sedmdesát lidí. Madagaskarský záliv, ve kterém kotvili, je nyní známý jako "nizozemský hřbitov". Po smrti jednoho z kapitánů provázely další plavbu rozpory mezi kapitány lodí a obchodníky. V červnu 1596 lodě konečně dorazily do Bantenu, severozápadního přístavu v Javě. Jan Huyghen van Linschoten rozhodl, že se neplavili Malackým průlivem, který ovládali Portugalci, ale Sundským průlivem.  De Houtman byl představen sultánovi z Bantenu, který okamžitě uzavřel štědrou smlouvu s Nizozemskem, v níž stálo mj.: „Jsme spokojeni, že udržujeme spojenectví a přátelství s Jeho Výsostí, princem Mořicem Oranžským z Nizozemí a s vámi, pánové.“ Místní portugalští obchodníci byli velmi podezřívaví, když De Houtman nekoupil žádný černý pepř s tím, že chce počkat na další sklizeň. Bohužel pro své „hrubé chování“ ztratil De Houtman sultánovu důvěru a z obchodů sešlo.  Lodě pak vypluly na východ k Maduře, ale po cestě na loď zaútočili piráti. V Maduře je čekalo mírové přijetí, přesto De Houtman nařídil svým mužům, aby brutálně zaútočili na civilní obyvatelstvo jako pomstou za újmu způsobenou piráty.  Lodě se pak plavily na Bali, kde se De Houtman setkal s králem ostrova. 26. února 1597 se podařilo získat několik hrnců pepře. Na ostrově zůstali dva členové posádky. V Baweanu byla loď "Amsterdam" úmyslně zapálena a posádka se musela rozdělit na ostatní tři lodě. Kvůli vyčerpávající plavbě bylo rozhodnuto necestovat na Moluky a vrátit se do Holandska. Toho večera zemřel další z kapitánů. De Houtman byl obviněn z toho, že ho otrávil.  Portugalské lodě nizozemské výpravě zabránily v převzetí pitné vody a zásob na Ostrově Svaté Heleny. Z 249 mužů se vrátilo pouze 87, kteří byli příliš slabí na to, aby sami zakotvili vlastní lodě.

Přínos.

Přestože výprava byla humanitární a finanční katastrofou, šlo o symbolické vítězství. Plavbu lze považovat za začátek nizozemské kolonizace Indonésie. Během pěti let se na východ za obchodem plavilo dalších 65 nizozemských lodí. Brzy Holanďané plně převzali obchod s kořením v Indickém oceánu a jeho okolí.  Na své druhé cestě na východ, pro jinou společnost, se De Houtman kvůli jeho hrubému temperamentu dostal do konfrontace v Ačehu, kde došlo k bitvám s místním námořnictvem vedeném ženskou admirálkou Keumalahayati, které se nakonec podařilo De Houtmana zabít. Po tomuto incidentu se anglická královna Alžběta I. rozhodla vyslat vyslance sultána z Ačehu a požádat o povolení ke vstupu do Malaccaského průlivu.

Cornelis de Houtman (2. dubna 1565 Gouda – 1. září 1599 Ačeh), bratr Fredericka de Houtmana, byl holandský mořeplavec, který objevil novou námořní cestu z Evropy do východní Indie, a který tak zahájil nizozemský obchod s kořením. V té době měla portugalská říše monopol na obchod s kořením a objevení nové námořní cesty byla pro Nizozemce symbolickým vítězstvím, i když samotná výprava byla katastrofou.