Historie.

V roce 1913 byl na místě dnešní rádiové stanice vybudován Chappův semaforový telegraf. V té době to byla jen malá kamenná budova, se semaforem na střeše.  V roce 1961, během tzv. studené války, požádala Severoatlantická aliance francouzskou armádu, aby postavila stanici, která by byla součástí komunikační sítě 82 stanic ACE-High. Stanice Pierre-sur-Haute v této síti propojovala stanici Lachens na jihu se stanicí Mont-Août na severu. Stanice využívala americké zařízení pro radiokomunikaci využitím troposférického rozptylu, jehož pomocí se přenášely hlas a telegrafní signál v síti sahající od Turecka až k severnímu polárnímu kruhu v Norsku. Roku 1974 převzalo kontrolu nad stanicí francouzské letectvo. V 80. letech 20. století byl systém postupně nahrazen kombinací systémů národní obrany a systémů pod správou NATO. Dvě parabolické antény, které místní obyvatelé nazývali Mickeyho uši (podle kreslené postavičky Mickey Mouse), byly v roce 1991 nahrazeny současnou anténní soustavou.

Význam.

Stanice Pierre-sur-Haute se nachází pod kontrolou francouzského letectva a spadá pod leteckou základnu 942 Lyon – Mont Verdun, ležící 80 km od stanice. Jde o jednu ze čtyř rádiových stanic nacházejících se podél severojižní osy Francie, které jsou v neustálém spojení. Zbývající tři stanice jsou: Lacaune, Henrichemont a letecká základna 721 Rochefort. Stanice se používá hlavně k přenosům souvisejícím s rozkazy operačním jednotkám. Přes stanici by tedy mohl být přenášen například i rozkaz k použití jaderných zbraní.  Stanici obsluhuje asi 20členný personál, včetně elektrikářů, mechaniků a kuchařů. Velitel stanice má hodnost majora.

Infrastruktura.

Stanice se nachází na 30hektarovém pozemku mezi obcemi Sauvain a Job, ležícím na hranici mezi regiony Rhône-Alpes a Auvergne, konkrétně mezi departementy Loire a Puy-de-Dôme. Po obvodu je obklopen vysokou bariérou ze dřeva a kovu. Vojenský personál a zaměstnanci přijíždějí po silnici nebo pásovými vozidly. Silnice je pro veřejnost uzavřena.

Budovy.

Na pozemku se nacházejí tři věže. Nejvyšší z nich je 55metrová civilní telekomunikační věž, kterou vlastní ". Na vrcholu věže je radarová kupole s radarovým majákovým systémem kontroly leteckého provozu. Radar je v činnosti od 18. srpna 2009, ovšem kvůli silnému sněžení, které oblast občas postihuje, zaznamenal několik poruch.  Dvě zbývající věže vlastní armáda. Třicet metrů vysoké budovy se od roku 1991 využívají k rádiovému přenosu a příjmu. Byly postaveny tak, aby odolaly i náporu při jaderném výbuchu.  Některé budovy se používají jako garáže nebo obytné jednotky, včetně kuchyně, jídelny a ložnic. Navzájem jsou propojeny tunely o celkové délce 400 metrů, aby v zimě bylo možné se při přesunu z jedné budovy do druhé vyhnout hustému sněžení.

Podzemní zařízení.

Nejdůležitější část stanice leží pod zemí. Zde se analyzuje a přesměrovává komunikace z obou věží, a to při rychlosti 2 Mb/s.  Tato část je také vybavena prostředky chemické, biologické, radiologické a jaderné obrany, jako je betonový kryt chráněný proti elektromagnetickým pulsům Faradayovou klecí nebo místnosti s vnitřním přetlakem. Zařízení má nezávislé zdroje vody a energie.

Incident s francouzskou Wikipedií.

V dubnu 2013 si stanice získala pozornost poté, co se francouzská tajná služba Direction centrale du renseignement intérieur (DCRI) pokusila prosadit smazání hesla o tomto zařízení z francouzské Wikipedie. Nadace Wikimedia, která projekt spravuje, obdržela žádost o smazání v březnu 2013 a následně tajnou službu požádala, aby upřesnila, proč je podle ní heslo problematické. Zároveň poznamenala, že heslo pouze odráželo informace, které byly volně dostupné z pořadu místní televizní stanice "", odvysílaném roku 2004. DCRI odmítla poskytnout další podrobnosti a zopakovala svůj požadavek na smazání hesla, což Nadace Wikimedia odmítla. DCRI následně vyvinula nátlak na Rémiho Mathise, dobrovolného správce francouzské Wikipedie, aby článek odstranil. Správce, který je také prezidentem sdružení a mimo Wikipedii pracuje ve státem vlastněné Francouzské národní knihovně, uposlechl.  Podle prohlášení, které vydala 6. dubna 2013, si DCRI pozvala 4. dubna Rémiho Mathise do svého úřadu. Protože byl jedním z těch, kteří měli přístup k nástrojům umožňujícím smazání stránky, přinutili ho přímo v úřadu heslo smazat, a to s pohrůžkou, že jinak na něj bude uvalena vazba a bude dále stíhán. Rémi Mathis heslo pod nátlakem smazal, přičemž současně DCRI vysvětloval, že takto Wikipedie nefunguje. Rémi Mathis přitom do té doby neměl s heslem nic společného, nebyl jeho autorem ani do něj nijak nepřispěl a do návštěvy úřadu DCRI nevěděl o jeho existenci. Jediný důvod, proč byl podle tajnou službou vybrán, byl, že vzhledem k jeho vysoké angažovanosti na Wikipedii a v projektech Wikimedia ho mohla tajná služba snadno identifikovat.  Heslo bylo později jiným správcem Wikipedie, který je švýcarským občanem, znovu obnoveno. Jedním z důsledků této kontroverze bylo, že do té doby téměř nepovšimnuté heslo se následující víkend stalo nejčtenější stránkou francouzské Wikipedie, která během dvou dnů zaznamenala kolem 120 tisíc návštěv. Kromě toho byla stránka přeložena do mnoha dalších jazyků. Francouzské noviny ', internetový magazín "Ars Technica" a vysílání na zpravodajském webu'poznamenaly, že se jedná o typický případ tzv. efektu Streisandové, kdy pokus o potlačení informace vede k jejímu většímu rozšíření. Francouzský ministr vnitra odmítl incident komentovat.  Podle soudního zdroje, který ve své zprávě citovala 8. dubna, bylo smazání hesla provedeno jako součást předběžného šetření, které vedla antiteroristická sekce pařížské prokuratury, protože heslo prozrazovalo informace týkající se přenosu řetězce rozkazů k odpálení jaderných zbraní. Podle zprávy v týdeníku "" heslo obsahovalo důvěrné informace, které se mohou vztahovat k francouzským jaderným odstrašujícím prostředkům, jako jsou míry odolnosti materiálů. 'po incidentu prohlásila, že očekává, že DCRI bude požadovat, aby stáhla svou původní zprávu z roku 2004, na jejímž základě bylo heslo pro Wikipedii napsáno, ačkoliv tato zpráva byla natočena a odvysílána ve spolupráci s francouzskou armádou. Francouzský'navrhl, aby dalším krokem byl soudní příkaz francouzským poskytovatelům internetového připojení, aby na dotyčné heslo na Wikipedii zablokovali přístup. Nevládní organizace Reportéři bez hranic, sídlící ve Francii, kritizovala akci DCRI jako špatný precedens.

Vojenská radiostanice v Pierre-sur-Haute se nachází ve výšce 1634 m n. m. na 30hektarovém pozemku na území obcí Sauvain a Job. Pozemkem prochází hranice mezi regiony Rhône-Alpes a Auvergne. V místě se nachází také civilní rádiový vysílač, který zde vybudovala telekomunikační společnost ".


Použití.

Polysulfid vápenatý se prodává ve formě postřiku aplikovaného na opadavé stromy. Působí proti houbám, bakteriím a hmyzu na povrchu kůry. Není vhodný pro stálezelené rostliny, protože poškozuje listy.  Pěstitelé bonsají používají neředěný polysulfid vápenatý k bělení, sterilizaci a konzervaci suchých větví na bonsajích, aby měly starý vzhled. Nepostřikují celý strom, jako se to dělá při běžném pesticidním ošetřování, nýbrž nanášejí přípravek přímo na dřevo; často přidávají malé množství tmavé barvy, aby byl vzhled přirozenější. Bez obarvení se dřevo vybělí do odstínu slonové kosti a nějakou dobu trvá, než získá přirozený odstín. Protože nedochází ke kontaktu s listy nebo jehličím, lze tuto techniku používat i pro stálezelené stromy.  Zředěné roztoky (1:16 až 1:32; neředěný roztok je žíravý a může způsobit poleptání) se používají také jako lázeň pro zvířata proti kožním plísním a parazitům.

Bezpečnost.

Polysulfid vápenatý reaguje se silnými kyselinami (včetně chlorovodíkové, která je přítomna i v žaludku) za uvolnění vysoce toxického sulfanu. Není příliš hořlavý, ale při spalování vzniká dráždivý a toxický oxid siřičitý.  Při práci s polysulfidem vápenatým je vhodné používat ochranné brýle a rukavice. Je silně zásaditý (typické komerční koncentráty mají pH nad 11,5) a žíravý pro živé tkáně. Poškozuje zejména oči.

Historie.

Polysulfid vápenatý byl zřejmě nejstarší syntetickou chemikálií používanou jako pesticid. Používal se od 40. let 19. století ve Francii proti padlí révovému (houba "Uncinula necator"), které sem bylo zavlečeno ze Spojených států v roce 1845 a snížilo produkci révy vinné o 80 %. V roce 1886 byl polysulfid vápenatý použit v Kalifornii proti červcům. Od roku 1904 se polysulfid vápenatý vyrábí komerčně, do té doby si ho pěstitelé museli připravovat sami. Ve 20. letech 20. století byly prakticky všechny sady v západních zemích ošetřovány postřikem polysulfidem vápenatým. Od 40. let je však postupně nahrazován organickými fungicidy, u kterých je nižší riziko poškození listů.

Jako polysulfid vápenatý se označuje množina vápenatých solí, kde je síra ve formě řetězců atomů o různé délce. Polysulfid vápenatý (směs různých polysulfidů vápenatých) se používá jako pesticid v zemědělství a zahradnictví (je znám pod obchodním názvem Sulka). Vzniká reakcí hydroxidu vápenatého s elementární sírou; lze ho připravovat zahříváním směsi těchto látek s malou příměsí tenzidu. Používá se obvykle jako vodný roztok, který má červenožlutou barvu a typický výrazný zápach.


Historie.

Hnutí Mizrachi vzniklo v roce 1902 ve Vilniusu jako nábožensky-sionistická organizace. Ta měla vlastní odborovou organizaci, ha-Po'el ha-Mizrachi, jež vznikla v roce 1921. V britské mandátní Palestině se hnutí vyvinulo v politickou stranu označovanou jako ha-Mizrachi, o níž je tento článek.  V prvních izraelských parlamentních volbách v roce 1949 strana kandidovala jako součást aliance Sjednocená náboženská fronta společně s ha-Po'el ha-Mizrachi, Agudat Jisra'el a Po'alej Agudat Jisra'el. Aliance ve volbách získala celkem šestnáct mandátů, z čehož čtyři připadly straně Mizrachi, a stala se tak třetí největší stranou po levicovém Mapaji a Mapamu. Stala se též součástí koaliční vlády prvního izraelského premiéra Davida Ben Guriona.  Sjednocená náboženská fronta sehrála klíčovou roli v sesazení první vlády, v důsledku rozporu s Mapajem v otázkách týkajících se vzdělání v táborech nových židovských přistěhovalců (ma'abarot), náboženského vzdělávání, existence ministra dodávek a přídělů a jmenování nového ministra obchodu a průmyslu. V důsledku této vládní krize Ben Gurion 15. října 1950 rezignoval. Když se spory o dva týdny později vyřešily, sestavil staronovou vládu se stejnými koaličními partnery a ministry.  V následujících volbách v roce 1951 strana Mizrachi kandidovala samostatně, avšak získala pouhé dva mandáty. Stala se součástí třetí vlády vedené opět Davidem Ben Gurionem a oba její poslanci byli v nové vládě jmenováni ministry; David Cvi Pinkas se stal ministrem dopravy a Mordechaj Nurok se stal ministrem poštovních služeb. Když třetí vláda padla, Pinchas i Nurok přišli o své ministerské posty, přestože strana zůstala i v následující čtvrté, páté a šesté koaliční vládě.  Před volbami v roce 1955 se strana spojila s ha-Po'el ha-Mizrachi a strany dohromady vytvořily alianci Národní náboženská fronta. Nová strana získala jedenáct poslaneckých mandátů (někdejší členové strany Mizrachi však získala pouze dva z nich), čímž se stala čtvrtou největší stranou Knesetu. Strana se opět stala součástí koaličních vlád během funkčního období třetího Knesetu. V roce 1956 se spojení stran stalo trvalé a strana se přejmenovala na Národní náboženskou stranu.

Mizrachi (: המזרחי, "ha-Mizrachi", akronym pro מרכז רוחני, "Merkaz Ruchani", doslova „Náboženský střed“) byla nábožensky-sionistická izraelská politická strana a jedna z předchůdkyň moderní Národní náboženské strany.


Mládí.

Vilém se narodil asi roku 1410 jako druhý syn Ralfa Neville, hraběte z Westmorlandu, a jeho ženy Jany Beaufortové. Ta byla legitimizovanou dcerou Jana z Gentu, vévody z Lancasteru, a Kateřiny Swynfordové. Jan byl třetím synem Eduarda III. a Filipy z Hainault. Vilém sice byl pravnukem Eduarda III., ale podmínkou legitimizace potomků Jana z Gentu bylo vyloučení jejich nástupnického práva na trůn.  Vilém se oženil s dědičkou rodu Fauconbergů a získal titul lorda z Fauconbergu. Svatba se konala někdy před rokem 1422. Panství Fauconbergů se, podobně jako panství rodiny Neville, nacházela v Yorkshire.

Počáteční kariéra.

Zdá se, že v prvním období vlády Jindřicha VI. absolvoval běžnou vojenskou kariéru. Roku 1426 byl pasován na rytíře a roku 1435 sloužil ve skotském pohraničí. Roku 1436 sloužil s Richardem Plantagenetem, vévodou z Yorku ve Francii a do roku 1439 byl polním velitelem.  Do Anglie se vrátil roku 1443 a v březnu se stal velitelem hradu Roxburgh. Tato funkce obnášela roční příjem 1000 liber. Nicméně roku 1449 se vrátil do Francie jako součást diplomatické delegace a v květnu 1449 byl v Normandii zajat. V zajetí strávil dva roky, než byl roku 1453 vyplacen.

Změna strany.

Do té doby byl Vilém oddaným příznivcem rodu Lancasterů. Nicméně v následujících dvou letech začal měnit názor. Stal se členem rady Richarda z Yorku v době, kdy Jindřich VI. procházel druhým obdobím záchvatu duševní poruchy. I když v první bitvě u St Albans stál na straně Lancasterů, po ní byl Yorkem jmenován velitelem hradu Windsor. Není zcela jasné, co ho přivedlo na stranu Yorků. Jako člen rodiny Neville měl pro to dobrý důvod, protože Richard z Yorku byl jeho švagr. Richard Neville, hrabě z Warwicku se v té době dostával na výsluní moci a Fauconberg s ním byl po následujících pět let v úzkém kontaktu.  Fauconberg v letech 1455 – 1460 konsolidoval svou pozici v táboře Yorků a jako Warwickův spojenec zvětšil svůj vliv. Roku 1457 se připojil k Warwickovi, který byl tehdy velitelem Calais. Ten využíval toto město jako svou vojenskou základnu. Fauconberg byl roku 1458 zpět v Anglii a krátce uvězněn, ale byl Warwickem osvobozen a vrátil se zpět do Calais.

Yorský velitel.

Po porážce Yorků u Ludfordu pomáhal Warwickovi získat zpět kontrolu nad Calais. V červnu 1460 vytvořil odrazový můstek pro invazi Yorků do Anglie tím, že dobyl Sandwich. Tento přístav byl využit jako předmostí a 26. června se k němu připojil Eduard (nejstarší syn Richarda z Yorku a pozdější král Eduard IV.), Richard Neville, hrabě ze Salisbury (jeho starší bratr) a Warwick. Na počátku července všichni dorazili do Londýna a krátce nato vyrazili s vojskem čítajícím asi 10000 mužů na sever proti vojsku Jindřicha VI., s jehož armádou se střetli v bitvě u Northamptonu. V této bitvě Fauconberg velel pravému křídlu Yorského vojska.  Po vítězství u Northamptonu se Fauconberg vrátil do Calais. Proto, že Warwick zůstal v Anglii, působil zde jako velitel města. Vyhnul se tak porážce Yorků v bitvě u Wakefieldu a druhé bitvě u St Albans. Na počátku roku 1461 se vrátil do Anglie a přidal se k nově korunovanému králi Eduadru IV. 11. března vyrazil z Londýna na sever proti Lancasterům, které Yorkové porazili v bitvě u Towtonu. Toto vítězství znamenalo potlačení Lancasterského odporu na několik let.

Odměna za vítězství.

Odměnou za podíl na vítězství Yorků byl Vilém jmenován členem královské rady a jmenován velitelem severní části země. 1. listopadu byl jmenován hrabětem z Kentu a správcem královského domu. V červenci 1462 byl jmenován admirálem a v srpnu téhož roku mu bylo darováno 46 panství v západní části země. Eduard IV na něho velmi spoléhal ve válečných záležitostech. Po Towtonu se účastnil upevnění královské moci v Northumberlandu. Velel posádce 120 mužů v Newcastlu a v listopadu 1461 se účastnil při obléhání Alnwicku. Mezitím odcestoval do Calais, napadl bretaňské pobřeží, vypálil Le Conquet poblíž Brestu a napadl Ile de Re.  Zemřel 9. ledna 1463 a byl pohřben v Guisburském převorství v centru jeho panství Fauconberg. Jeho žena zemřela roku 1490. Vilém měl tři dcery a jednoho nelegitimního syna Thomase, známého také jako Bastard Fauncomberg. Vilém byl podceňovanou postavou v období vzestupu moci Yorků. Byl ale daleko úspěšnějším vojenským velitelem než známější Warwick.

Vilém Neville, 1. hrabě z Kentu (asi 1410 – 9. ledna 1463) a de jure 6. baron z Fauconbergu, byl anglický šlechtic a vojevůdce, který se zapojil do války růží.


Obsah knihy.

Obsahem knihy, která nemá prakticky žádnou zápletku, je popis cesty, kterou Jules Verne a jeho přítel (v knize jde o dva mladé Pařížany, kteří se jmenují Jacques Lavaret a Jonathan Savournon) podnikli roku 1859 do Velké Británie. Oba naši přátelé získali možnost dostat se zdarma nákladní lodí ze Saint-Nazaire (přístav poblíž Nantes) do Liverpoolu. Cesta na sever však pro ně začala jaksi "„pozpátku“", tj. jižním směrem, neboť v Saint-Nazaire se dozvěděli, že jejich loď ve skutečnosti přistane v Bordeaux. Díky tomu se dostali do Liverpoolu se sedmnáctidenním zpožděním, takže na celou návštěvu Skotska jim zbyl pouhý týden. Po návštěvě Glasgow, jezera Loch Lomond a okolí města Stirling skončila jejich cesta v Edinburghu. Odtud pak jeli nočním vlakem do Londýna (což byla podle popisu nejstrašnější část cesty, neboť trvala patnáct hodin ve vydýchaném vagónu, kde nechtěli spolucestující dovolit našim dvěma přátelům otevřít okna). Z Londýna pak odjeli do přístavu Newhaven a odtud lodí přes kanál La Manche do Dieppe ve Francii.  Přestože nakladatel Hetzel knihu odmítl s odůvodněním, že příběh "„ještě nedosáhl úrovně vědeckého románu, který hodlá vydávat“", nese kniha již znaky celého dalšího Vernova díla. Vyprávění překypuje barvitostí a vtipnými postřehy o osobních i kolektivních zvyklosech, stolování, cenách, ošacení a společenských mravech viktoriánské Anglie a přináší přehled základních vědomostí z historie, architektury a literatury Skotska. Spíše než o román tak jde o romantický cestopis, ve kterém je ale navíc všudypřítomné jemně ironické konstatování, že podobní cestovatelé "„ke všemu jen letem světem přičichnou“", ale ve skutečnosti si toho z cesty příliš mnoho neodnesou. Kniha pak končí Vernovým naučením, že ve skutečnosti cesta začíná až po návratu, protože průvodcem cestovatelů je pak jejich fantazie a oni pak cestují ve vzpomínkách.

Cesta pozpátku do Anglie a Skotska "(Voyage à reculons en Angleterre et en Écosse)" je románová prvotina francouzského spisovatele Julesa Verna, kterou Verne napsal v zimním období let 1859–1860. Kniha za jeho života nikdy nevyšla. Poté, co její vydání nakladatel Hetzel roku 1862 odmítl, uložil Verne rukopis do archivu, kde zůstal téměř 130 let zapomenut. Příběh se tak dočkal svého prvního knižního vydání až po svém „znovuobjevení“ roku 1989.


Operace.

Operace byla zahájena na naléhání admirála Chestera Nimitze, který chtěl, aby byly jeho námořní operace podpořeny zaminováním samotného Japonska. Standardně by se mělo jednat čistě o námořní operaci, ale vzhledem k požadavku na intenzitu pokládky min bylo rozhodnuto o realizaci letectvem, čímž realizaci operace dostal na starost generál Curtis LeMay.  LeMay vyčlenil pro tuto operaci skupinu 160 letadel z 313. bombardovacího křídla, 504. bombardovací skupiny USAAF, které měly dle rozkazu v dubnu 1945 shodit 2000 min. Pro tuto operaci byly použity B-29 s pumovnicí uzpůsobenou pro nesení a shoz námořních min. Byly použity akustické a magnetické miny. Letouny měly také radar pro navigaci v nízkém letu nad mořem v noci a pro určení pozice shozu min.  První pokládka min proběhla 27. dubna 1945 shozem 1000 min s magnetickým a akustickým detonátorem. Později byly doplněny minami s detonátorem reagujícím na změnu tlaku.  Zaminování přístavů a pobřeží Japonska se ukázalo jako velmi účinná metoda. Způsobené škody dokonce převýšily dosavadní ponorkovou kampaň a strategické bombardování Japonska.  Během operace byly všechny hlavní přístavy a úžiny v Japonsku opakovaně zaminovány, což vážně narušilo japonskou námořní dopravu. 35 z 47 tras konvojů přestalo být užíváno. Například doprava přes Kóbe klesla o 85 %, z 320 000 tun v březnu 1945 na pouhých 44 000 tun v červenci 1945. Operace Starvation za posledních šest měsíců války snížila množství lodí, než všechny ostatní operace dohromady.  Během celé akce se uskutečnilo 1529 letů, během kterých bylo položeno 12 135 min do 26 polí. Ztraceno bylo pouhých patnáct B-29. Miny potopily nebo poškodily 670 lodí o celkové tonáži více než 1 250 000 tun.

Operace Starvation byla operace provedená americkým armádním letectvem od března 1945 do kapitulace Japonska, při které byly letecky zaminovány všechny hlavní přístavy a námořní trasy v okolí japonských ostrovů. Cílem operace bylo narušit japonskou námořní dopravu a vyvolat tak mimo jiné narušení výroby, dovoz surovin a potravin.


Děj.

Hubert Minel je šestnáctiletý student umělecké školy v Montréalu. Žije se svou rozvedenou matkou Chantal, kterou nesnáší pro její jednání, které se mu zdá manipulativní a egoistické. Chtěl by se osamostatnit, ovšem školu mu platí matka z jeho dědictví po babičce, se kterým on může volně disponovat až bude dospělý. Chtěl by si pronajmout byt, ve kterém by mohl žít spolu se svým spolužákem a přítelem Antoninem, ovšem matka, ač mu to nejprve slíbí, si to posléze rozmyslí. Chantal se jednoho dne náhodou dozví od Antoninovy matky, že jejich synové spolu mají vztah. Při práci na školním projektu si Hubert vymyslí, že jeho matka zemřela, aby s ní nemusel dělat pohovor. Když se to jeho matka dozví, jejich vztah se ještě zhorší. Když uteče z domu, rodiče se společně dohodnou, že pošlou syna do internátní školy. Hubert zde však dlouho nevydrží a ze školy uteče za Antoninem. Matka doma objeví videokameru, na kterou Hubert zaznamenává své pocity k ní. Hubert s matkou se pokusí svůj vztah urovnat.

Ocenění.

Film byl uveden na MFF v Cannes v sekci Quinzaine des réalisateurs a získal zde tři ceny ze čtyř – cenu filmové Konfederace "C.I.C.A.E." (Confédération Internationale des Cinémas d'Art et d'Essai), cenu Společnosti dramatických autorů a skladatelů (Société des auteurs et compositeurs dramatiques) a "Prix Regards Jeune".  Film získal nominaci na cenu "César" v kategorii nejlepší zahraniční film.  Na festivalu québeckých filmů "Jutra" získal film ceny v kategoriích nejlepší film, nejlepší herečka v hlavní roli a nejlepší scénář. Nominaci získal dále v kategoriích nejlepší herec v hlavní roli a nejlepší režie.  Film získal Prix Lumière jako nejlepší francouzskojazyčný film.  Mezinárodní filmový festival v Rotterdamu – cena "MovieSquad".  V roce 2010 byl vybrán, aby reprezentoval kanadskou kinematografii na cenu "Oscar" v kategorii nejlepší zahraniční film, ovšem do užší nominace se nedostal.

Zabil jsem svou matku ("J'ai tué ma mère") je kanadský hraný film z roku 2009, který režíroval Xavier Dolan podle vlastního scénáře a hrál v něm hlavní roli. Ve filmu s biografickými prvky popisuje vztah dospívajícího syna k matce.


Biografie.

Narodila se v Polsku ve vesnici Byteń poblíž města Słonim (dnešní Bělorusko). Již jako mladá se dala k dělnicko-sionistickému hnutí. Později se stala členkou mládežnicko-sionistického hnutí Dror a v roce 1938 se stala členkou jeho výkonné rady. Když nacistické Německo a později Sovětský svaz v září 1939 napadli Polsko, podnikla nebezpečnou cestu ze Sověty okupované části země do Varšavy, kde se přidala k odboji.

Druhá světová válka.

V roce 1942 pomohla založit levicově-sionistický Antifašistický blok. Rovněž tak, jako jedna ze zakladatelů Židovské bojové organizace (ŻOB), působila ve varšavské židovské komunitní politické radě, známé jako Židovská národní komise ("Żydowska Komitet Narodowy"; ŻKN), a v Koordinační komisi, což byla zastřešující organizace sestávající z Židovské národní komise a nesionistického Bundu. V dobách, kdy se angažovala v podzemních aktivitách, se její jméno Cvija stalo kódovým označením pro Polsko, který v dopisech používaly různé odbojové skupiny uvnitř i vně Varšavského ghetta. Byla jednou z vůdčích osobností povstání ve varšavském ghettu a jedinou ženou ze 34 bojovníků, kteří přežili válku. Poté co 10. května odvedla skupinu přeživších bojovníků z ghetta varšavskými kanály, se i nadále zapojovala do odbojových aktivit ve Varšavě, kde se v roce 1944 zúčastnila varšavského povstání.

Poválečný život.

Po skončení války se angažovala pomoci přeživším holocaustu a pomáhala organizovat Brichu. Sama podnikla aliju do britské mandátní Palestiny v roce 1946. Provdala se za někdejšího velitele ŻOB, Jicchaka Zuckermana, a společně s ním a několika dalšími přeživšími bojovníky z ghetta a partyzány založila kibuc Lochamej ha-Geta'ot. V roce 1961 svědčila, podobně jako její manžel, v procesu s nacistickým válečným zločincem Adolfem Eichmannem. V letech 1966 až 1968 byla členkou vedení Židovské agentury.  Zemřela v roce 1976. Její vnučka Roni Zuckermanová se v roce 2001 stala první stíhací pilotkou Izraelského vojenského letectva.

Cvija Lubetkinová ( Cywia Lubetkin, צביה לובטקין, krycí jméno: Celina; 1914 – 14. července 1976) byla jednou z vůdčích osob židovského podzemí v nacisty okupované Varšavě a jedinou ženou ve vrchním velení odbojové skupiny Židovská bojová organizace (ŻOB). Podařilo se jí přežít holokaust a v roce 1946 emigrovala do britské mandátní Palestiny.


Politická kariéra.

Byl druhorozeným synem 3. vikomta Townshenda a mladším bratrem polního maršála 1. markýze Townshenda. Studoval v Nizozemí a na univerzitě v Oxfordu a od roku 1747 až do smrti byl členem Dolní sněmovny. Brzy začal zastávat nižší úřady ve státní administrativě, byl lordem komisařem pro obchod a kolonie (1749–1754) a lordem admirality (1754–1755). V letech 1756–1761 zastával post pokladníka v úřadu nejvyššího komořího a v roce 1757 byl jmenován členem Tajné rady, zároveň byl státním sekretářem bez portfeje (1757–1761).  Po smrti 3. vévody z Marlborough dočasně spravoval úřad generálního polního zbrojmistra (1758–1759) a v letech 1761–1762 byl státním sekretářem války, poté prezidentem úřadu pro obchod a kolonie (1763). V Grenvillově vládě odmítl přijmout post prvního lorda admirality (1763), poté byl generálním intendantem armády (1765–1766) a nakonec ministrem financí (lord kancléř pokladu 1766–1767).  Ve znalostech v oblasti obchodu a finančnictví se mu ve své době málokdo vyrovnal, vynikal inteligencí a na půdě parlamentu proslul jako vynikajicí řečník. V politice však nebyl příliš zásadový, svou nestálostí a snahou udržet se ve vysokých úřadech získal řadu nepřátel. Ve funkci ministra financí vyvinul značnou aktivitu a zastínil i W. Pitta staršího, který tehdy čelil značné kritice a postupně rezignoval na veřejné dění. Charles Townshend těsně před svou předčasnou smrtí (2. září 1767) prosadil v parlamentu cla na dovoz zboží z kolonií. Tyto tzv. Townshendovy zákony vedly ke vzbouření v koloniích v Severní Americe (Bostonské pití čaje), následně k válce za nezávislost a nakonec vzniku Spojených států.  V roce 1755 se oženil s Caroline Campbell (1717–1794), dcerou významného skotského státníka 2. vévody z Argyllu a vdovou po hraběti z Dalkeithu. Manželství zůstalo bezdětné.

Sir Charles Townshend (28. srpna 1725 Londýn – 4. září 1767 Londýn) byl britský státník ze šlechtického rodu Townshendů, mladší bratr maršála 1. markýze Townshenda. Byl dlouholetým poslancem a zastával vládní úřady, jako ministr financí krátce před svou smrtí prosadil tzv. Townshendovy zákony ("Townshend Acts", 1767), které byly bezprostřední příčinou americké války za nezávislost.


Příběh.

Seriál se odehrává v New Orleans a soustředí se na trojici původních upírů – sourozence Mikaelsonovy, Klause (Joseph Morgan), Elijaha (Daniel Gillies) a Rebeku (Claire Holt). Během backdoor pilotu (20. díl 4. řady "Upířích deníků") bylo prozrazeno, že Hayley (Phoebe Tonkin) je těhotná a čeká Klausovo dítě. Nyní se Klaus musí zbavit svého dávného chráněnce Marcela (Charles Michael Davis), aby udržel své dítě v pořádku. Rodina Mikaelsonových je tak zapletena do nadpřirozené politiky města, které ovládá právě Marcel.

Produkce.

V lednu 2013 stanice The CW oznámila, že jeden díl ve čtvrté řadě seriálu "Upíří deníky" bude tzv. backdoor pilotem zaměřeným na původní upíry. Odvysílán byl 25. dubna 2013 a již o den později stanice skutečně objednala spin-off "Upířích deníků" s názvem "The Originals". Hlavním tvůrcem se stala Julie Plec, jedna z autorek původního seriálu. Seriál byl natáčen ve městě Conyers v Georgii, štáb však příležitostně zavítal i do skutečného New Orleans.

Vysílání.

První díl seriálu "The Originals" byl na stanici The CW odvysílán 3. října 2014. Již 10. října došlo k objednání dalších tří dílů a 12. listopadu 2013 stanice oznámila, že objednává dalších devět dílů, čímž seriál získal plnohodnotnou sezónu s 22 epizodami. Dne 13. února 2014 byla objednána druhá řada "The Originals", 11. ledna 2015 třetí řada, 11. března 2016 zkrácená čtvrtá a 10. května 2017 zkrácená pátá, která byla o dva měsíce později označena za závěrečnou sérii. Poslední díl seriálu byl odvysílán 1. srpna 2018.

Související seriál.

Během vysílání závěrečné páté řady "The Originals" oznámila v květnu 2018 stanice The CW, že pro sezónu 2018/2019 objednala spin-off s názvem "Odkaz", v němž je hlavní postavou Hope, dcera Klause a Hayley, v podání Danielle Rose Russell.

The Originals je americký dramatický fantasy televizní seriál, jehož autorkou je Julie Plec. Premiérově byl vysílán v letech 2013–2018 na stanici The CW. Celkově bylo natočeno 92 dílů v pěti řadách. Vznikl jako spin-off seriálu "Upíří deníky", naopak z "The Originals" byl dále odvozen seriál "Odkaz".


Historie.

Předtím než oficiálně v roce 2009 vznikl Team StarKid, také známý pod názvem StarKid Production, se budoucí členové objevovali v seriálu (LWL), který byl ke zhlédnutí online, tvořili si své muzikálové hry a hráli v nich na Michiganské univerzitě hudby, divadla a tance.  Název „Team StarKid“ pochází z jedné repliky, kterou pronáší Lauren Lopezová jako postava Draca Malfoye v muzikálu "A Very Potter Musical".  Team StarKid vytvořili 19. června 2009 svůj kanál na servru Youtube pod názvem "StarKidPotter". Od té doby mají více než 100 milionů zhlédnutí.

Divadelní hry.

A Very Potter Musical.

Team StarKid vystoupili poprvé se svou muzikálovou hrou "Harry Potter, The Musical", 9. dubna roku 2009 v dramatickém centru Walgreen na univerzitě v Michiganu. Aby nedošlo k porušení autorských práv a k soudnímu sporu s Warner Bros., spolek se rozhodl změnit název své hry na "A Very Potter Musical".  Team StarKid se zaregistrovali na Youtube 19. června 2009 a svou hru tam nahráli 5. července 2009.  Tento muzikál paroduje 1., 4., 6. a 7. díl knihy o Harrym Potterovi, ačkoliv veškerý děj se odehrává během Harryho druhého roku v Bradavicích. Muzikál byl vyhlášen časopisem "Entertainment Weekly" jako jeden z deseti nejlepších videí roku 2009.

Me and My Dick.

Druhý muzikál "Me and My Dick" vznikl na podzim roku 2009. Scénář napsali Matt Lang, Nick Lang, Brian Holden a Eric Kahn Gale a hudbu vytvořili A.J. Holmes, Carlos Valdes a Darren Criss. Poté vzniklo album, které bylo jako první studentský počin z muzikálové vysoké školy vyhlášeno na 11. místě v žebříčku "Billboard Charts", což je ukazatel popularity písní a alb v USA.

A Very Potter Sequel.

"A Very Potter Sequel" navazuje na předchozí hudební představení "A Very Potter Musical". Paroduje 1., 3. a 5. díl knihy od J. K. Rowlingové, ale děj je nastaven jako první rok Harryho života v Bradavicích. Muzikál byl poprvé uveden na scénu 14. května 2010 a je ke zhlédnutí na Youtube od 22. července 2010. Většina písní byla nahrána do alba "A Very StarKid Album", které se umístilo na 14. místě v žebříčku "iTunes Pop Charts". "A Very Potter Sequel" byl nominován na Mashable Award v kategorii za nejlepší online video.

Starship.

Prvního listopadu Team StarKid oznámili, že pracují na svém novém muzikálu pod názvem "Starship". Děj se odehrává na planetě velkých brouků, kde jeden z nich, kterého hraje Joey Richter, najde lidskou vesmírnou loď a chce se stát vesmírným strážcem. Vyprodaná představení byla k vidění v Chicagu 11. a 12. února 2011 a měla premiéru i v New Yorku a v Los Angeles. Na Youtube byl muzikál umístěn 30. dubna 2011.

Holy Musical B@man!

"Holy Musical B@man!" je parodie na "DC Universe's Batman". Muzikál byl uveden v Chicagu 22. března 2012 a na Youtube byl nahrán 13. dubna 2012.

A Very Potter Senior Year.

Poslední muzikálová parodie Harryho Pottera od týmu Starkid. Vyšel 11. srpna 2012 a herci měli na jeho nacvičení pouze dva dny, protože Darren Criss byl zaneprázdněn svou rolí v Glee natolik, že mu to prostě na jindy nevycházelo. Tento muzikál je jediný, při kterém mají herci na jevišti v rukou scénáře a roli Lenky Láskorádové si zahrála Evanna Lynch, která ji ztvárnila ve filmech o Harrym Potterovi.

Twisted.

Parodie na pohádkový Disney příběh Aladin z roku 1992. Premiéra byla v červenci 2013 v Chicagu.

ANI: Parody.

Parodie na Star Wars.

The Trail to Oregon.

Muzikál o části americké historie, s pouze šesti herci. Joey Richter zde ztvárňuje hned několik rolí najednou, i v jednom okamžiku. Muzikál je zcela unikátní svým koncem – můžete si vybrat, kdo zemře.

The Firebringer.

Muzikál o historii lidstva. Premiéra byla v roce 2016.

The Guy Who Didn't Like Musicals.

TGWDLM je hororová komedie, která nás provází životem Paula, obyčejného chlapa, "který nemá rád muzikály", zatímco v Hatchefieldu vypukne nečekaná invaze mimozemšťanů, kteří přetváří svět na muzikál. Muzikál měl premiéru v prosinci roku 2018.

Black Friday.

Black Friday volně navazuje na muzikál The Guy Who Didn't Like Musicals. Znovu se setkáme s některými postavami z předchozího muzikálu. Ale hlavní děj se točí kolem panenky, která byla pojmenována *"Tickle-Me Wiggly". Znovu se jedná o hororový komediální muzikál. Premiéra byla na podzim roku 2019. *panenka se doopravdy prodávala na oficiálním e-shopu Teamu StarKid a byla prodána během několika dní (největší zájem propukl po zveřejnění muzikálu na YouTube, kde je na oficiálním kanálu společnosti jako ostatní muzikály).

Online seriál.

V roce 2007 Matt Lang, Nick Lang, Eric Kahn Gale, Brian Holden, Darren Criss, Lauren Lopez, Elona Finlay, Chris Allen, Meredith Stepien a Jim Povolo produkovali online seriál "Little White Lie", který se v roce 2009 objevil na Youtube.

Členové.

Seznam členů Team StarKid a jejich role:

Team StarKid je americký divadelní spolek, který byl založen roku 2009 bývalými studenty Michiganské univerzity. U vzniku stáli Darren Criss, Brian Holden, Matt Lang a Nick Lang.


Život a dílo.

Po studiích získal za své dílo "Pēdējie stari" "(Poslední paprsky)" možnost jet na zahraniční služební cestu a v roce 1898 se spolu s Janisem Rozentālsem a Jānisem Valtersem vydal do Německa, poté do Francie a Rakouska-Uherska. Po návratu (1899) se usadil v Rize, dával soukromé hodiny a tvořil. Po ruské revoluci (1905) se Purvītis vydal v roce 1906 do Revelu (nyní Tallinnu) a stal se učitelem kreslení na místní reálné škole. V této době se v jeho díle poprvé objevily městské motivy: "Rēvele miglā (Revel v mlze)".  Vyučoval malířství na Městské umělecké škole v Rize (1909–1915). Po začátku první světové války byla škola v roce 1915 přesunuta do Petrohradu a v roce 1916 zrušena. Roku 1913 se stal akademikem petrohradské Akademie umění. Po ruské revoluci (1917) se Purvītis vydal na léčení do Norska, kde v Oslu uspořádal svou první samostatnou výstavu. V roce 1918 se vrátil do Rigy okupované Německem. Ještě před koncem lotyšské osvobozenecké války byl v roce 1919 jmenován ředitelem Uměleckého muzea města Rigy (1919–1940). Během tohoto období rozšířil sbírku muzea o 651 děl, z nichž přibližně dvě třetiny exponátů byla umělecká díla lotyšských umělců. Prostory muzea se pronajímaly umělcům a uměleckým skupinám, v muzeu se konalo 180 výstav. Byl též prvním rektorem Lotyšské akademie umění (1919–1934). Vedl vlastní ateliér krajinomalby (1921–1944), učil také na fakultě architektury Lotyšské univerzity (1919–1940). V tomto období zorganizoval mnoho výstav lotyšského umění v evropských městech.  Po okupaci Lotyšska v roce 1940 byl odvolán z funkce ředitele muzea. V roce 1942 uspořádal svou poslední výstavu v Rize. V roce 1944 emigroval do Německa, kde o rok později zemřel. Roku 1994 byly jeho ostatky převezeny do Rigy.

Ocenění.

V roce 1900 získal bronzovou medaili na Světové výstavě v Paříži, o rok později zlatou medaili na výstavě secese v Mnichově (1901). Obdržel nejvyšší lotyšské státní vyznamenání Řád tří hvězd (řád 3. stupně v roce 1926, řád 2. stupně v roce 1928, Kříž uznání - řád 1. stupně v roce 1938), ale i státní vyznamenání švédské, norské, finské, estonské, litevské, polské a dánské.

Vilhelms Purvītis (3. březen 1872, Zaube, Livonská gubernie, Ruské impérium (nyní Lotyšsko) – 14. leden 1945, Bad Nauheim) byl lotyšský malíř, považovaný za zakladatele lotyšské národní školy krajinomalby. Začínal jako realista, později se přiklonil k impresionismu.


Rozšíření.

Santalovník bílý je využíván již velmi dlouho a nelze věrohodně určit jeho původní areál. Obvykle bývá, s určitou dávkou tolerance, stanoven do Indie, odkud byl již v dávné minulosti rozšířen do Bangladéše, Myanmaru, na Srí Lanku, do Malajsie, Indonésie a na sever Austrálie. V současnosti je pěstován v mnoha dalších zemích v tropické Africe a Střední i Jižní Americe, kde také i zplaňuje (např. na Floridě ve Spojených státech).

Ekologie.

Vyskytuje se většinou v suchých listnatých, křovinatých lesích na písčitých půdách, často v rozličné husté vegetaci. Roste také v pobřežních dunách v blízkosti písečných mangrove i na nízkých pobřežních lateritických útesech nad pláži, vždy však nad úrovni vodní hladiny při nejvyšším přílivu. Na vlhkých, úrodných, hlubokých, aluviálních půdách roste velmi bujně, kdežto na mělkých a kamenitých je jeho růst poměrně pomalý, avšak dřevo stromu i jeho silice jsou tam nejkvalitnější; starší jedinci navíc dobře odolávají nedostatku vláhy.  Mladá rostlina potřebuje částečné zastínění před prudkým sluncem, v pozdějším věku se stromu v silném stínu vede nevalně, stejně jako na zásaditých půdách. V oblasti původního výskytu a nejhustějšího rozšíření, v Indii, se nejvíce vyskytuje v monzunových oblastech na půdách šedých jílovitých a červených hlinitých promísených s laterity, které obvykle mívají hodnotu pH 6,0 až 7,0. Ploidie druhu je 2n = 20.  Většinou jej nalezneme v nadmořské výšce 600 až 1200 m, občas až 2500 m. Za optimální je pokládána roční teplota pohybující se v rozmezí 22 až 35 °C, krátkodobě snese výkyvy 10 až 38 °C. Pro růst jsou nejvýhodnější stanoviště s ročními srážkami 800 až 1400 mm, přežívá i rozmezí 450 až 3000 mm.

Popis.

Strom bývá 5 až 10 m vysoký a jeho šedý až nahnědlý, v pozdějším věku vrásčitý kmen, nemívá větší tloušťku než 40 cm. Široce rozložené větve jsou porostlé kožovitými, vstřícně vyrůstajícími listy s řapíky okolo 1,5 cm dlouhými. Listové čepele jsou eliptické až kopinaté, dlouhé 4 až 6 cm a široké 1 až 2,5 cm, na bázi bývají klínovité nebo okrouhlé, na vrcholu jsou špičaté a po obvodě celokrajné, oboustranně jsou lysé a na svrchní straně lesklé zelené a spodní našedlé.  V latnatém, až šestičetném květenství vyrůstají okolo 4 mm velké květy, jež jsou v mládí bělavé a později karmínově červené. Květy jsou na stopkách, převážně jsou oboupohlavné a bývají čtyř nebo pětičetné. Zvonkovitá češule je po okraji porostlá trojúhelníkovitými okvětními lístky, které odstávají a jsou nazpět zahnuté, a stejným počtem tyčinek s prašníky. Střed češule vyplňuje jednopouzdrý, až čtyři vajíčka obsahující semeník s jedinou dlouhou čnělkou nesoucí bliznu. Češuli lemují laločnatá nektaria situována mezi tyčinkami. Květy jsou opylovány létajícím hmyzem.  Plod je tmavě červená až černá, kulovitá, jedlá peckovice asi 8 mm velká. Je na krátké stopce, obsahuje jediné semeno (pecku) a na vrcholu má kruhovitou prohlubeň, jizvu po zbytku okvětí. Průměrně 5000 semen má hmotnost jednoho kilogramu.

Rozmnožování.

Čerstvá semena mají asi dvouměsíční dormanci, která se může zkrátit skarifikaci nebo namáčením v kyselině gibeberelové, pak vyklíčí do čtrnácti dnů. Nejlepší klíčivost, kolem70 %, mají semena získána ze stromů starších 20 let. Při výsadbě na nově založené plantáže se semenáče vysazují ve velikosti 15 až 20 cm do sponu 3×3 až 5×5 m. Na konci druhého roku po výsadbě mladá rostlina již dosahuje výšky 60 až 70 cm, postupně se její růst ale zpomaluje. Prvé květy se objevují ve věku asi tří let, plody v pěti.  Sazenice potřebují ochranu před býložravými, volně žijícími i domácími zvířaty, stejně jako před nadměrným slunečním zářením. Semenáče se po výsadbě nedoporučuje okopávat a plít, protože jejich kořeny se za pomoci haustorií často již od mládí propojují s okolo rostoucím plevelem, jehož živiny využívají ku svému prospěchu. Někdy jsou vědomě vysazovány společně s mladými hostitelskými rostlinami, nebo se sázejí na plochu již těmito druhy porostlými, ty jim kromě poskytování neústrojných látek slouží i k částečnému zastínění.  Počítá se, že stromu od věku patnácti let přiroste každým rokem asi 1 kg jádrového dřeva ročně. Na hlubokých a bohatých půdách ve vlhkých oblastech jsou přírůstky dřeva větší, ale to obsahuje málo oleje. Na sušších, málo úrodnějších půdách v klimaticky méně příznivých podmínkách se jádro stromu vyvíjí pomaleji, zato má vysoký obsah cenného oleje. Stromy rostou poměrně pomalu a dosahují využitelné velikosti nejdříve ve věku okolo třiceti let, kdy mívají výčetní tloušťku asi 15 cm a tehdy se z nich získá přibližně 50 kg jádrového dřeva. Ve stáří čtyřiceti let, které jsou považované za optimální dobu kácení, mívají kmen hrubý okolo 25 cm a lze z nich získat přes 250 kg aromatického dřeva. Tento zdánlivý nepoměr je dán tím, že se při těžbě vykopávají také kořeny obsahující vzácný olej.

Využití.

Dřevo stromu je pevné, tvrdé, těžké, a odolné proti termitům, je nesnadno opracovatelné a vysušené má hustotu 870 kg/m3. Kmen je tvořen svrchní bílou, nevonnou části (bělem) a vnitřním žlutým, hustým jádrem, které obsahuje stejně jako kořeny vonné silice.  Již od starověku je vonné dřevo santalovníku bílého velmi ceněno. Je používáno k výrobě nábytku, dekoračních, upomínkových i liturgických předmětů, dá se opracovat do vysokého lesku a je trvale aromatické. Používá se hojně pro přípravu vonných vykuřovadel a uplatňuje se i při buddhistických pohřebních obřadech.  Esenciální olej, "santalový olej", je vodní destilací získáván z dřevěných třísek, dřevo jádra kmene ho obsahuje asi 6 % a kořenů asi 8 %. Tento olej se hojně používá se při výrobě kosmetiky, léků (včetně Ájurvédy i jako aroma v potravinářství. Olej získaný vylisováním drobných semen plodů bývá užíván ke svícení. V době sucha sloužívají listy stromů jako krmivo pro koně, velbloudy, dobytek, kozy i ovce.

Ohrožení.

Většina přirozeně vyrostlých stromů se nachází v těžce přístupných houštinách, kde semena vyklíčila po opuštění zažívacího traktu ptáků, ty lehce dostupné jsou dávno skácené. Poptávka po tomto dřevu se stále zvyšuje a množství starých jedinců nenávratně klesá. Až v poslední době jsou vysazovány nové stromy na plantážích zakládaných v oblastech s nejvhodnější půdou a příhodným klimatem, trvá však třicet až čtyřicet let, než dospějí do doby sklizně. Z důvodu enormně stoupajícího zájmu o jeho dřevo, byť je velmi drahé, je santalovník bílý považován "Červeným seznamem" IUCN za zranitelný druh (VU). Největší producent, Indie, dokonce zakázala jeho vývoz a veškerá těžba je řízena státem.

Santalovník bílý ("Santalum album") je tropický, stálezelený, nevysoký strom, známý hlavně svým tvrdým, vonným dřevem, které je pro svou specifičnost nazývané santalové dřevo. Je jedním z asi patnácti druhů rodu santálovník, který je součásti rozsáhlé čeledi santálovitých čítající přes tisícovku druhů.


Kamenné nástroje.

Japonský paleolit je také jedinečný v tom, že obsahuje nejranější známé kamenné nástroje a broušené kamenné nástroje na světě z doby asi 30 000 let př. n. l., přičemž se jedná o technologii, obvykle spojenou s počátkem neolitu (před asi 12 000 lety) ve zbytku světa. Vzhledem k této jedinečnosti, období paleolitu v Japonsku přesně neodpovídá tradiční definici paleolitu založené na technologii opracovávaných kamenných nástrojů. Japonské paleolitické nástroje totiž vykazují mezolitické a neolitické rysy už v době 30 000 let př. n. l.  Není přesně známo, proč byly tyto nástroje vytvořeny v Japonsku tak brzy. Mohlo tomu však napomoci to, že se jednalo o dobu spojenu s teplejším klimatem na celém světě (před 30 000–20 000 lety), z kterého mohli mít prospěch právě Japonské ostrovy, byť jistě nejen ony. V tomto období (mezi 29 a 25 tisíci let př. n. l.) vznikla unikátní, patrně nejstarší známá keramika světa, Věstonická Venuše.

Paleoantropologie.

Paleolitická populace v Japonsku, stejně jako pozdější populace Džómonského období, je pravděpodobně příbuzná s pravěkou paleo-asijskou skupinou lidí, která zabírala velkou část Asie, než došlo k rozšíření populací charakteristických dnešních lidí Číny, Koreje a Japonska.  Stavba kostry poukazuje na mnoho podobností s jinými domorodými lidmi z asijského kontinentu. Zubní struktura patří do skupiny Sundadont, rozšířené především mezi pravěkými obyvateli jihovýchodní Asie (kde současné populace patří do skupiny Sinodont). Rysy lebky mají tendenci být silnější, s poměrně vyklenutýma očima.  Domorodé populace Ainu, dnes většinou omezeny na severním ostrově Hokkaidó, se zdají být potomky těchto paleolitických populací, a vykazují rysy, které byly v minulosti ozačovány jako rysy caucasoidní rasy, ale dnes jsou obecně spíše považovány za součást této rané paleolitické populace.  Genetická analýza dnešní populace není jednoznačná a uvádí značné množství genetického míšení mezi nejstarší populací v Japonsku a pozdějšími příjezdy lidí. Odhaduje se, že 10 až 20% genetické výbavy dněšní japonské populace pochází z domorodé populace Džómonského období, a zbytek pochází z pozdějších stěhování lidí z Asijského kontinentu, zejména z období Jajoi.

Archeologické nálezy.

Studie období paleolitu v Japonsku nebyla zahájena až donedávna – první paleolitické naleziště bylo objeveno až po skončení druhé světové války. Vzhledem k dřívějšímu předpokladu, že lidé v Japonsku nežili před obdobím Džómon, vykopávky obvykle končily na začátku Džómonské vrstvy litosféry (14 000 let př. n. l.) a nepokračovalo se hlouběji. Od prvního paleolitického nálezu, učiněného Tadahirem Aizawem, bylo nalezeno kolem 5000 dalších paleolitických nalezišť, některé z nich na stávajících Džómonských archeologických nalezišťích.  Studium japonského paleolitu se vyznačuje vysokou úrovní stratigrafických informací v důsledku sopečné povahy souostroví. Velké erupce inklinují k pokrytí ostrovů vrstvou popela, která je snadno datovatelná a lze ji nalézt po celé zemi. Důležitou vrstvou popela je vrstva z erupce sopky Aira-Tanzawa, která pokryla celé Japonsko zhruba před 21 000–22 000 lety.

Začátek Japonského paleolitu (: 旧石器時代, "kjúsekki džidai") se datuje do období zhruba 50 000–30 000 let př. n. l., kdy byly nalezeny nejstarší kamenné nástroje a končí kolem roku 14000 př. n. l., na konci poslední doby ledové, což odpovídá začátku období Džómon. V této době se ostrovy oddělovaly od pevniny. Kontakty s pevninou byly mezi Hokkaidem a Sibiří přes La Pérousův průliv. Na jihu z Koreje přes Cušimský průliv. Odtud sem přicházeli budoucí obyvatelé. Ti lovili mamuty, slony a vysokou zvěř. Byla zde vysoká sopečná činnost. Popel dal vzniknout úrodné půdě v nížině Kantó.


Součásti inteligentních systémů.

Projekt.

Projekt stanovuje podrobné fungování moderního bydlení, které reflektuje životní styl a způsob, jakým budete váš dům nebo byt užívat. Projekt přesně popisuje umístění všech komponent systému (řídící a regulační prvky, ovládací prvky, kamery, čidla, audiovizuální techniku,...), jejich vzájemné propojení až po konkrétní typy komponent, které jsou samozřejmě v souladu se stylem a designem interiéru.

Modulární řešení.

Inteligentní bydlení lze realizovat v několika etapách. Nejdůležitější je v prvním kroku realizace infrastruktury – kabeláže. Vše ostatní (centrální systém, ovládací a regulační prvky, kamery, multimédia...) se dá realizovat později v průběhu vašeho užívání domu nebo bytu podle toho, jaké budete mít možnosti.

Centrální systém je u low-end systému.

Srdcem moderního bydlení je centrální systém, který má jednoduché a intuitivní ovládání, kterým se řídí vytápění, ventilace, klimatizace, stínění, ohřev teplé vody, zavlažování, zabezpečovací technika, kamery, osvětlení, provoz spotřebičů, komunikace, distribuce TV a video signálu, rádia a hudby, telefonů a internetu.

Infrastruktura.

Klíčem je strukturovaná kabeláž, rozvody videosignálu, audio signálu, telefonů, počítačová síť, WiFi, stínění, přepěťová ochrana, napojení na satelit a internet, zálohování.

Automatizace.

Inteligentní systém na základě aktuální situace a vašich požadavků řídí vytápění, krby, klimatizaci, ventilaci, stínící techniku (rolety, žaluzie, markýzy, závěsy), ohřev teplé vody, vyhřívání bazénu, akvárií a jezírka. Podle venkovní vlhkosti řídí zavlažování zahrady. Ovládá alarm včetně mechanického zabezpečení (zámky, rolety, venkovní žaluzie). Vše je samozřejmě možno řídit i ručně.

Ovládání a řízení.

Vše ovládáte pomocí dotykových obrazovek s jednotným a naprosto intuitivním uživatelským rozhraním, přes libovolnou televizi, počítač, notebook nebo mobilní telefon. Vybrané funkce (kamery, alarm, teploty,...) lze možno sledovat přes internetové rozhraní odkudkoli a kdykoli. Některé funkce lze také ovládat hlasem.

Zabezpečení.

Díky inteligentnímu domu máte kdykoliv přehled o bezpečném chodu domácnosti – stav alarmu, požární čidla, kamerový systém, infračervené závory,... Při odchodu jedním dotykem zapnete alarm, zatáhnete žaluzie, zhasnete světla, vypnete vybrané zásuvky... Systém také simuluje bydlení v nepřítomnosti rozsvěcováním světel. Umožňuje také centrální zapnutí nebo vypnutí vybraných zásuvek (varná konvice, žehlička,...). Existují i specializované systémy pro seniory, které hlídají jejich denní aktivitu a v případě vzniku možného rizika (např. senior se delší dobu nehýbe) přivolají pomoc.

Tepelná technika.

Pro efektivní vytápění (chlazení) je vždy potřeba kombinovat různé zdroje tepla. Navíc systém musí pružně reagovat na činnost členů domácnosti – otevření okna, náhlý požadavek na změnu teploty v místnosti atp. Jen díky efektivní a optimální regulaci alternativní zdrojů (solární panely, tepelná čerpadla, rekuperace vzduchu, fotovoltaické články a další) v kombinaci s případnými konvenčními zdroji se dosahuje těch nejvyšších úspor.

Osvětlení.

V inteligentním domu jsou napojeny vypínače do centrálního systému, kde je určeno jaký vypínač zapíná jaká světla. Vypínače mohou být i bezdrátové, a tak umístěny třeba na skle nebo zrcadle. Kdykoli se vypínač dá přidat nebo změnit světla, které ovládá. To umožňuje vytváření světelných scén (sledování televize, čtení, večeře, návštěva, úklid) a stmívání. V každém okamžiku máte přehled, kde se svítí a kde ne a z libovolného místa můžete vypnout nebo zapnout libovolné světlo.

Komunikace.

Systém vzájemně propojuje jednotlivé místnosti, zahradu, venkovní branku a bránu pomocí domácího telefonu nebo videotelefonu na základě vnitřní počítačové sítě (VoIP). Samozřejmostí je zapojení do vnější telefonní sítě a vysokorychlostní internetové připojení.

Zábava.

Systém spojuje rodinné fotografie, domácí video, DVD nebo Blu-ray filmy, hudební alba, nahrané pořady ze satelitu nebo televize do jednoho mediálního centra. Z tohoto mediálního centra zabezpečuje distribuci zvukového a obrazového signálu (HDTV) do vybraných místností. Domácí kino ovládáte stejným ovladačem, jako ovládáte celý dům. Chcete-li si pustit film, jedním dotykem systém zapne zesilovač, přepne TV na DVD, pustí DVD disk, spustí plátno a projektor a zatáhne žaluzie, večer pak rozsvítí světelnou scénu.

Inteligentní budovy – studijní obor na ČVUT.

V roce 2009 vznikl na ČVUT nový studijní obor Inteligentní budovy. Obor zastřešují fakulty: elektrotechnická, stavební, dopravní a strojní.

Inteligentní dům (nebo Chytrý dům) je takový dům, který zajišťuje optimální vnitřní prostředí pro komfort osob prostřednictvím stavební konstrukce, techniky prostředí, řídicích systémů, služeb a managementu. Je efektivní ekonomicky, energeticky i z hlediska působení na vnější prostředí a umožňuje víceúčelové použití a rekonfigurace. Inteligentní dům reaguje na potřeby obyvatel s cílem zvýšit jejich pohodlí, zpříjemnit jim zábavu, zaručit co nejvyšší bezpečí a snížit náklady na provoz. Často se také používají termíny jako "digitální domácnost", "digitální dům" nebo "chytrý dům".


Klubová kariéra.

Profesionální fotbal Süle započal v prvobundesligovém klubu TSG 1899 Hoffenheim. Debutoval na konci sezóny 2012/2013 (33. kolo) v 17 letech v zápase proti Hamburku, který Hoffenheim prohrál doma vysoko 1-4. Süle hrál v základní sestavě ve stoperské dvojici s Argentincem Davidem Abrahamem a v 81. minutě jej vystřídal Andreas Ludwig. Zasáhl rovněž do posledního ligového zápasu, tentokrát jen na 5 minut jako střídající hráč za Roberta Firmina a byl u vítězství Hoffenheimu na půdě Borussie Dortmund (2-1).  V lednu 2017 Süle dojednal přestup do Bayernu Mnichov spolu s hoffenheimským spoluhráčem Sebastianem Rudym. Zatímco Rudy opustil Hoffenheim jako volný hráč, za Süleho zaplatil Bayern částku 25 milionů eur. Süle s bavorským klubem podepsal kontrakt na 5 let, tedy do roku 2022. Oba hráči však zůstali do konce ročníku v Hoffenheimu.  Süle nasbíral hned 42 startů v první sezóně v dresu Bayernu, včetně 9 startů v Lize mistrů. V základních skupinách hrál v základu v 5 zápasech, vynechal jen třetí domácí utkání se Celticem Glasgow. Zahrál si také semifinále s Realem Madrid, vystřídal totiž zraněného Jerome Boatenga ve 34. minutě úvodního zápasu na domácí půdě (1-2) a postavil se vedle Matse Hummelse. S tím také sehrál i odvetné utkání v Madridu, které sice Bayern uhrál na výsledek 2-2, vypadl však.

Reprezentační kariéra.

Süle byl v srpnu 2016 povolán na přátelský zápas s Finskem a na úvodní kvalifikační zápas na mistrovství světa 2018 s Norskem. Debut profi Finsku zahrál v základu na levém kraji tříčlenné obrany. V 58. minutě byl vystřídaný Jonathanem Tahem. V tomto zápase také kariéru ukončil Bastian Schweinsteiger střídající o pár minut později. Proti Norsku nominovaným nebyl.  Do kvalifikace zasáhl až na jejím konci, v posledním domácím zápase proti Ázerbájdžánu, kvůli zranění ale v 22. minutě opustil hřiště, když ho vystřídal Antonio Rüdiger.  Na MS 2018 v Rusku se na hřiště dostal až ve třetím zápase proti Jižní Koreji (0-2) a odehrál celé utkání. Německo však na turnaji skončilo.

Niklas Süle (* 3. září 1995, Frankfurt, SRN) je německý fotbalista hrající na postu obránce za německou reprezentaci a německý velkoklub Bayern Mnichov.


Biografie.

Karolina se narodila jako třetí dítě (druhá dcera) dánského korunního prince, pozdějšího krále Frederika VI. a jeho manželky Marie Hesensko-Kasselské. Její otec se stal králem po smrti svého otce Kristiána VII. v roce 1808, místo kterého však vládl již od roku 1784 pro Kristiánovu duševní chorobu.  Její narození bylo přivítáno s velkým nadšením, neboť její starší sourozenci zemřeli ještě před tím, než se narodila. Několik měsíců po jejím narození, 26. února 1794, padl Christiansborg za oběť ničivému požáru. Rodina přesídlila do paláce Amalienborg a letní období trávila v paláci Frederiksborg.  Karolina měla vždy úzký vztah se svým otcem. Dostalo se jí vzdělání spíše širokého než hlubokého a důkladného. Nebyla považována za příliš talentovanou ani půvabnou.

Výběr ženicha a manželství.

Jejím rodičům se narodili vedle šesti dcer i dva synové, oba však zemřeli těsně po porodu, jako nemluvňata zemřely i čtyři Karolininy sestry. Podle ustanovení Salického práva byla jako dcera vyloučena z následnictví trůnu, mohla však dědické právo přenést na své potomky. Proto pro ni její otec velmi pozorně vybíral ženicha. Nejprve vedl jednání o její svatbě s následníkem švédského trůnu "Kristiánem Augustem Augustenborským" (adoptivním synem švédského krále Karla XIII., těsně před jejich zdárným zakončením však Kristián August 28. května roku 1810 předčasně zemřel, jsa raněn mrtvicí). Dalším nápadníkem byl britský princ Vilém, vévoda Clarence, pozdější britský král Vilém IV. V roce 1812 byla zaslíbena hessenskému princi Kristiánovi, i ten však v roce 1814 zemřel. Nakonec se Karolina provdala za Frederika Ferdinanda (1792–1863), bratrance jejího otce, syna prince Frederika Dánského); manželství bylo motivováno politickými důvody.  Svatební obřad se uskutečnil ve Frederiksborgu 1. srpna roku 1829. Manželství zůstalo bezdětné.  V roce 1830 se Karolina stala obětí požáru, když jí vzplanuly vlasy; byla v obličeji zle zohyzděna. Podobné neštěstí se jí přihodilo také v roce 1858. V roce 1839 byl její manžel jmenován hlavním velitelem "Nørrejyllandu" (Severní Jutsko) a ona ho následovala na jeho inspekčních cestách po různých krajích Dánska.  V roce 1836 založila v Aarhusu útulek pro duševně choré a v roce 1852 se stala protektorkou kláštera Vallø Stift, který založila její praprababička Žofie Magdalena Braniborská.  Po smrti Kristiána VIII. v roce 1848 se stal její manžel Ferdinand následníkem dánského trůnu. Karolina se přesto nestala královnou, neboť její manžel zemřel 29. června 1863, tedy ještě před smrtí svého synovce krále Frederika VII. († 15. listopadu 1863), jehož následníkem byl. Na trůn pak usedl Kristián IX.  Karolina téměř nikdy nežila u dvora, ale nikdy se nevzdálila z Dánska - byla velkou patriotkou a říkala, že nemá důvod cestovat, když v Dánsku je nejlépe. V roce 1853 se manželský pár stal velmi populárním mezi dánským lidem, když neopustili Kodaň v době epidemie cholery.  Když Karolina ovdověla, stáhla se ještě více do ústraní, a to i z důvodů ekonomických: musela totiž platit dluhy, které za svého života nahromadil její manžel.  V posledních letech svého života, jako stará paní, trpěla hluchotou. Zemřela ve svém sídle v Kodani 31. března 1881.

Karolina Dánská (28. října 1793, Christiansborg, Kodaň – 31. března 1881, Kodaň) byla dánská princezna, dcera dánského krále Frederika VI.


Historie.

Teatro San Giovanni Grisostomo postavil architekt Tommaso Bezzi pro rodinu Grimani. Otevřeno bylo během karnevalu roku 1678 operou Carla Pallavicina "Vespasiano". Záhy bylo známo jako „největší, nejkrásnější a nejbohatší divadlo ve městě“. Pověst divadla přitahovala i vynikající umělce. V divadle byly uváděny opery Carla Francesca Pollarola, Alessandra Scarlattiho i Georga Friedricha Händela a účinkovali pěvci jako Margherita Durastanti a kastrát Farinelli. Počínaje rokem 1730 začal význam divadla pomalu klesat, i když se mu podařilo udržet svou pozici v čele benátských divadel až do poloviny osmnáctého století. Od roku 1737 byla v divadle uváděna také činoherní představení. Mezi nimi zejména komedie Carla Goldoniho. Po roce 1751 operní představení z divadla téměř vymizela. Provoz divadla se podařilo udržet i po pádu Benátské republiky a následné francouzské okupaci.  V roce 1819 se stal, vedle města, podílníkem divadla Giovani Gallo, který divadlo zrekonstruoval. Divadlo bylo znovuotevřeno operou Gioacchina Rossiniho Straka zlodějka (La gazza ladra). Situace divadla se dále zhoršovala, jediným vlastníkem se stal Giovanni Gallo. Pokračoval v rekonstrukci a divadlu dal nové jméno: "Teatro Emeronitto" (Divadlo dne a noci). Pod tímto jménem zahájilo divadlo provoz operou Nápoj lásky od Gaetana Donizettiho. 8. dubna 1835 přijela slavná zpěvačka Maria Malibran zpívat hlavní roli v představení opery Vincenze Belliniho "La sonnambula" (Náměsíčná) odmítla honorář a požádala, aby finanční prostředky byly věnovány na zlepšení podmínek divadla. Na její počest od té doby nese divadlo název "Teatro Malibran".  Poslední rekonstrukce divadla proběhla na konci 20. století. Obnovené divadlo bylo otevřeno 23. května 2001 za účasti prezidenta republiky Carla Azeglia Ciampi koncertem z děl Giuseppe Verdiho, Vincenze Belliniho a Richard Wagnera. Dnes divadlo Malibran provozuje "Nadace Teatro La Fenice" a hostí operní, koncertní a taneční vystoupení a bienále.

Teatro Malibran je benátské divadlo založené roku 1678. Během své existence vystřídalo několik jmen. Otevřeno bylo jako Teatro San Giovanni Grisostomo (nebo Crisostomo) podle nedalekého kostela. Od roku 1797 bylo známo jako Teatro Civico. V roce 1834 změnilo nakrátko jméno na Teatro Emeronitto, ale hned od následujícího roku se na počest slavné zpěvačky Marie Malibran, která finančně podpořila obnovu divadla, nese název Teatro Malibran.


Život a kariéra.

Narodil se jako syn Prokopa, hraběte Krakovského z Kolovrat, svobodného pána z Újezda, a jeho druhé manželky Anny Markéty z Ogilvy (1725–1810). Jan Karel měl třináct sourozenců, šest sester a sedm bratrů: sestry Marii Annu, Marii Františku, Valburgu, Marii Rosinu, Marii Terezii a Marii Antonii a bratry Jana Nepomuka Prokopa, Josefa Maria Maxmiliána, Viléma, Václava Josefa, Františka, Aloise Josefa a Michala Václava.  Jako osmiletý, roku 1757, se stal členem řádu Maltézských rytířů. O devět let později vstoupil do armády, kde sloužil v dragounském pluku č. 37 jako praporečník a následně si roku 1768 koupil hodnost kapitána ("Hauptman") v 34. pěším pluku. Do války o bavorské dědictví příliš nezasáhl, ale přesto po jejím skončení získal hodnost majora. Od roku 1788 velel 19. pěšímu pluku a když byl o rok později zraněn při obléhání Bělehradu, byl povýšen na generálmajora.  V roce 1792 byl jako velitel brigády převelen k rakouskému dělostřelectvu a nasazen do 1. koaliční války s revoluční Francií. Roku 1795 byl pověřen vedením dělostřelectva rakouské Hornorýnské armády. S ním se v zimě 1796-1797 vyznamenal při dobytí opevněného Kehlu naproti Štrasburku. Po novém německém tažení povýšil v říjnu 1800 na generála - polního zbrojmistra a v dubnu 1801 se stal skutečným tajným radou a členem Dvorní válečné rady, c. k. komořím i majitelem 36. pěšího pluku.  Od roku 1803 byl téměř až do své smrti velícím generálem v Čechách, kde se osvědčil za válečných let 1805 a 1809. V bitvě u Slavkova velel společně s ruským generálem Miloradovičem čtvrté koloně o síle 23 000 mužů a 76 děl. V roce 1809 velel 2. armádnímu sboru, s kterým v dubnu přes Šumavu vytáhl z Čech k Řeznu (Řezno) a v červenci se bil v bitvě u Wagramu. Ještě toho roku byl 10. září povýšen na polního maršála.

Vyznamenání.

Dne 15. 5. 1797 byl jmenován komandérem vojenského Řádu Marie Terezie.  V roce 1813 Jan Karel onemocněl, načež rezignoval na své velitelské posty a v následujících dvou letech se neúčastnil žádných bitev. Začal se věnovat organizované péči o nemocné a raněné. Za to byl roku 1813 vyznamenán Zlatým civilním záslužným křížem a roku 1814 mu francouzský král Ludvík XVIII. udělil velkodůstojnický kříž řádu Čestné legie. Následující rok obdržel velkokříž Řádu Leopoldova.  Jan Nepomuk Karel zemřel jako sedmašedesátiletý 5. června 1816 v Praze. Byl pohřben v rodové hrobce v Chyši, později bylo ale jeho tělo vyzvednuto a převezeno do Blovic. Nikdy se neoženil a zemřel bez potomků.

Jan Nepomuk Karel hrabě Krakovský z Kolovrat (21. prosince 1748, Praha – 5. června 1816, Praha) byl příslušník krakovské větve šlechtického rodu Kolovratů. Byl c. k. komořím a skutečným tajným radou, polním maršálem, dvorským válečným radou a velícím generálem v Čechách. Získal mnoho ocenění, byl držitel Zlatého civilního záslužného kříže, Velkokříže řádu Leopoldova a francouzského řádu Čestné legie. Byl také komturem řádu Maltézských rytířů v Měcholupech.


Umístění.

Most, pojmenovaný po osmanském sultánovi Selimovi I., se nachází v oblasti Odayeri – Paşaköy projektu dálnice O-6 (též zvané Northern Marmara Motorway). Železniční spojení bude sloužit cestujícím z Edirne do İzmitu a bude spojeno s železničním systémem, který propojí Marmaray a Istanbulské metro, letiště Atatürk a Sabiha Gökçen a v budoucnu i třetí letiště.

Lidé a společnosti zapojení do projektu.

Plánovaná dálnice O-6 a Most sultána Selima Hrozného jsou realizovány v režimu „Postav, provozuj a převeď“ (BOT).  Koncepční návrh mostu byl vyhotoven Dr. Jeanem Francoisem Kleinem a Dr. Michelem Virlogeuxem, projekt společností T engineering, Švýcarsko / Turecko. Další společnosti dodaly specifická řešení návrhu.  Realizace mostu byla zadána na základě výsledku mezinárodní veřejné soutěže tureckým ministerstvem dopravy KGM turecko-italskému konsorciu ICA tvořenému společnostmi Içtaş and Astaldi. Zahrnuje také provozování projektu – jedná se o investici v hodnotě 4,5 miliardy TL (1,5 miliardy USD) – konsorciem IC İçtaş – Astaldi po období 10 let, 2 měsíce a 20 dní. Na konci tohoto období bude projekt předán ministerstvu dopravy.  Korejské joint venture mezi Hyundai E&C a SK E&C s názvem HDSK bylo vybráno jako zhotovitel mostu v režimu EPC. Velké množství subdodavatelů se podílelo na specifických činnostech.

Popis a parametry.

Most kombinuje dva druhy dopravy – železniční a silniční – ve stejném dopravním koridoru a na jedné úrovni. Doprava je vedena po 58,5 m široké ocelové mostovce, což ji činí nejširší zavěšenou mostovkou na světě. Rozpětí hlavního pole je 1 408 m (v době dokončení mostu světový rekord pro železniční mosty) se dvěma betonovými pylony na pevnině vysokými 322 m (v době dokončení mostu druhé nejvyšší betonové pylony na světě). Dálnice je vedena ve dvou směrech, každý ve čtyřech pruzích, a je v ose mostu rozdělena dvěma tratěmi pro rychlostní železniční dopravu.

Hybridní systém.

Most sultána Selima Hrozného je visutý most kombinovaný se zavěšeným, což je tzv. hybridní řešení.

Založení.

Slavnostní položení prvních základů mostu se konalo 29. března 2013. Zemní práce pro založení mostu byly zahájeny v oblastech Beykoz-Poyrazköy a Sarıyer-Garipçe.

Pylony.

Pylony mají tvar písmene A. Každý pylon se skládá ze dvou kruhových železobetonových dříků pod zemí a dvou nohou s trojúhelníkovým průřezem. Výška pylonů je 322 metrů, což je v době dokončení mostu světový rekord u visutých mostů. Tloušťka betonových zdí je 1,5 m u základu, snižuje se až na 1 m ve výšce 208 m.

Mostovka.

Hlavní pole mostu má aerodynamickou ortotropní ocelovou mostovku, která zlepšuje jeho aerodynamické vlastnosti i estetický dojem. Kratší vedlejší pole mají mostovku betonovou, která působí jako protizávaží hlavnímu poli.  Celková délka ocelového pole je 1 360 m. Skládá se z prefabrikovaných ocelových segmentů, každý je 58,5 m široký a 24 m dlouhý.

Lana.

Hybridní systém zavěšení mostu má tři části:

Most sultána Selima I. Hrozného, též Třetí bosporský most (, ) je třetí most přes Bosporskou úžinu severně od Istanbulu uvedený do provozu 26. srpna 2016.


Hráčská kariéra.

Amatérská a juniorská kariéra.

S hokejem začal v rodném Pittsburghu a v dorosteneckém věku hrál za klub Pittsburgh Hornets. V draftu OHL 2008 si na něj zamluvil práva v 1. kole tým ze Saginaw. Saad ovšem do OHL neodešel a další rok hrál v NAHL v týmu Mahoning Valley, kde nasbíral 47 bodů ve stejném počtu utkání. Byl vyhlášen nováčkem roku NAHL a dále byl zařazen do 1. All-Star týmu NAHL a do All-Star týmu nováčků NAHL. V sezoně 2009–2010 sezonu nastoupil do národního rozvojového programu americké reprezentace, kde patřil mezi nejlepší hráče. Ve své první a jedné sezoně byl nejproduktivnějším hráčem a nejlepším střelcem programu.  Nakonec se rozhodl přece jen do OHL vstoupit a v nováčkovské sezoně 2010–2011 se mu nedařilo špatně. V základní části byl 2. nejlepším střelcem týmu a celkem nasbíral 55 bodů (27+28) v 59 utkáních. Také se předvedl na CHL Top Prospect Game (představení nejlepších nadějí z CHL pro nadcházející draft) v týmu Bobbyho Orra. V playoff pak byl 3. nejproduktivnější hráč svého týmu s 12 body (3+9) ve 12 utkáních.  V sezoně 2011–2012 si nejprve vybojoval v přípravném kempu místo v NHL, ale po 2 utkáních byl poslán zpět do juniorů. Po návratu z NHL se hned zařadil mezi lídry Saginaw a nejlepší hráče OHL. Měl nejlepší průměr bodů na zápas v OHL (1,73). Sice odehrál pouze 44 utkání základní části, ale celkem nasbíral 76 bodů (34+42). Během sezony byl zvolen kapitánem týmu po výměně toho dosavadního. V playoff byl ve 12 utkáních nejproduktivnějším hráčem Saginaw se 17 body a nejlepším střelcem s 8 góly. Byl zvolen do 1. All-Star týmu OHL a získal cenu Williama Hanleyho pro nejslušnějšího hráče ligy.

Profesionální kariéra.

Blackhawks si ho vybrali v draftu 2011 ve 2. kole, celkově jako 43. hráče. Následně se zúčastnil kempu nadějí Blackhawks, kde poprvé předvedl své kvality. V září předvedl kvalitní výkony i v přípravném kempu, kde dostal šanci předvést v 6 utkáních, ve kterých získal 3 body (1+2). Vedení Blackhawks přesvědčil natolik, že s ním 4. října 2011 podepsali nováčkovskou 3letou smlouvu a pro úvod sezony zůstal v hlavním týmu. Po 2. utkání byl ovšem odeslán zpět do OHL. Po vypadnutí Saginaw z playoff OHL byl opět povolán do Chicaga a odehrál 2 poslední utkání série proti Phoenixu, ve kterých si připsal první asistenci v NHL. Chicago ovšem podruhé za sebou vypadlo v 1. kole.  Kvůli výluce v NHL začal sezonu 2012–2013 v Rockfordu, kde ve 31 zápasech nasbíral 20 bodů (8+12). Po začátku zkrácené sezony se usadil v sestavě Blackhawks a rovnou zakotvil v 1. řadě. V 46 zápasech nasbíral 27 bodů (10+17) a byl 4. nejproduktivnější hráč Blackhawks. Byl nejlepší mezi nováčky NHL v +/- statistice s +17 body, v bodech byl mezi nováčky NHL 5. a v asistencích 3. Byl vybrán mezi 3 finalisty pro Calder Memorial Trophy pro nejlepšího nováčka NHL, ale cenu nakonec nezískal, nicméně byl zařazen do All-Star týmu nováčků NHL. V playoff se mu již tolik nedařilo, když nasbíral v 23 zápasech 6 bodů (1+5), ale i tak se mohl radovat ze svého prvního Stanley Cupu.  V sezoně 2013–2014 odehrál 78 zápasů v nichž nasbíral 47 bodů (19+28) a byl 6. nejproduktivnějším hráčem Blackhawks. V playoff přidal 16 bodů (6+10) v 19 zápasech a byl 3. nejproduktivnějším hráčem Blackhawks.  V sezoně 2014–2015 poprvé v kariéře odehrál všechna utkání základní části. Byl 3. nejlepším střelcem Blackhawks (23 branek) a 4. nejproduktivnějším hráčem týmu (52 bodů). Potvrdil, že je málo vylučovaným hráčem, když nasbíral jen 12 trestných minut. V playoff pak byl s 8 góly 3. nejlepším střelcem Blackhawks (2 byly vítězné) a mohl se radovat ze svého druhého Stanley Cupu.  Jelikož mu končila nováčkovská smlouva a jednání o nové smlouvě nesměřovala k dohodě, Blackhawks ho 30. června 2015 vyměnili do Columbusu společně s obráncem Michaelem Paliottou a útočníkem Alexem Broadhurstem za útočníky Artema Anisimova, Marka Daňa, Coreyho Troppa, Jeremyho Morina a volbu ve 4. kole draftu 2016. V novém působišti podepsal 3. července 2015 novou smlouvu na 6 let s celkovým příjmem 30 milionů dolarů. V první sezoně v novém klubu se mu dařilo, když si vylepši svá osobní maxima v gólech (31) a bodech (53). Byl nejlepším střelcem klubu a dělil se o první místo v klubové produktivitě. V lednu byl poprvé vybrán do NHL All-Star Game.  V sezoně 2016–2017 odehrál všech 82 zápasů a vyrovnal své bodové maximum (24+29). Byl 3. nejlepší střelec a 3. nejproduktivnější hráč Blue Jackets. Zaznamenal při tom pouhých 8 TM. Columbus do playoff tentokrát postoupil, ale vypadl v prvním kole s Pittsburghem. Saad si připsal 3 body v 5 utkáních. Den před draftem, 23. června 2017, byl vyměněn zpět do Chicaga společně s brankářem Antonem Forsbergem a 5. kolem draftu 2018 za útočníky Artemie Panarina, Tylera Motteho a 6. kolo draftu 2017.  V prvním utkání po návratu vstřelil Pittsburghu při výhře 10:1 vstřelil hattrick (1. v dresu Blackhawks), ale ve zbytku sezony 2017-2018 příliš produktivní nebyl a připsal si pouze 35 bodů (18+17), nejméně v kariéře s výjimkou sezony zkrácené výlukou. Byl nejlepší v týmu s 8 vítěznými góly a dělil se o 4. místo v NHL.

Reprezentační kariéra.

Na Mistrovství světa hráčů do 18 let v roce 2010 v Bělorusku pomohl Spojeným státům ke zisku zlatých medailí. Pro rok 2011 byl v nominaci pro Mistrovství světa juniorů, ale těsně před startem šampionátu byl z týmu vyřazen. O rok později se do juniorské reprezentace pro MSJ 2012 prosadil, ale Spojeným státům se turnaj příliš nevydařil a skončili až 7.  Dne 27. května 2016 jej kanadský trenér Todd McLellan zařadil v dodatečné nominaci na svou soupisku Výběru severoamerických hráčů do 23 let pro Světový pohár v ledním hokeji 2016 v Torontu. S týmem obsadil konečné 5. místo, když nedokázali postoupit ze skupiny. Na turnaji nezaznamenal ve třech odehraných utkáních jediný bod.

Brandon Saad (* 27. října 1992 Pittsburgh, Pensylvánie) je americký hokejový útočník hrající v týmu Chicago Blackhawks v severoamerické lize (NHL). V tomto týmu získal 2x Stanley Cup, a to v letech 2013 a 2015. Po zisku druhého Stanley Cupu odehrál 2 sezony v týmu Columbus Blue Jackets a pak se vrátil do Chicaga. Pochází ze syrské křesťanské rodiny (matka je ale Američanka).


Život.

Narodil se v rodině bohatého rolníka. Od gymnaziálních studií v Kolomyji a Drohobyči se zapojoval do hnutí radikálního ukrajinského studentstva a polské sociální demokracie. V letech 1892–1898 studoval medicínu na Jagellonské univerzitě v Krakově. Studia ale pro nezájem o obor nedokončil a v roce 1900 univerzitu opustil. Poté se věnoval literární a politické práci. Spolu s Les Martovyčem a Marko Čeremšynou založili tzv. „Pokutskou trojici“ (název podle kraje Pokutí, východní Halič). Všichni tři byli žáky Ivana Jakovyče Franka. Úzce spolupracovali se skupinou polských spisovatelů „Mladé Polsko“ (Młoda Polska). V roce 1897 publikoval první díla v novinách "Pracja" a v roce 1899 první sbírku skic nazvanou "Syňa knyžečka", pak v letech 1900–1905 mu vyšly další tři sbírky.  Na počátku 20. století se zapojil i do celostátní politiky jako člen Ukrajinské radikální strany. V doplňovací volbách do Říšské rady roku 1908, konaných podle všeobecného a rovného volebního práva, získal mandát v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor) za obvod Halič 58. Nahradil poslance Ksenofonta Ochrymovyče, jenž rezignoval. Byl členem poslaneckého Rusínského klubu. Mandát obhájil za týž obvod i v řádných volbách do Říšské rady roku 1911. Usedl do poslaneckého klubu Ukrajinské parlamentní zastoupení. V parlamentu setrval do zániku monarchie v roce 1918. K roku 1911 se profesně uvádí jako spisovatel.  V poválečné, dočasně existující Západoukrajinské republice byl místopředsedou Ukrajinské národní rady.  V období svého působení v Říšské radě se literárně odmlčel. Od roku 1916 až do smrti se opět věnoval převážně literatuře. V roce 1926 vydal sbírku "Zemlja", která se řadí k nejvýznamnějším dílům ukrajinské moderny. Jazykově používal vrstvy spisovné řeči i dialektů.

Dílo.

Těžištěm Stefanykova díla jsou mistrovské povídky a novely, které jakoby nezúčastněně popisují hrůzný život na haličském venkově se všemi osobními a rodinnými tragédiemi, bídou, alkoholismem, pogromy a emigrací za oceán.

Vasyl Semenovyč Stefanyk (ukrajinskou cyrilicí Василь Семенович Стефаник; 2. května 14. května 1871 Rusiv u Sňatyna, Halič — 7. prosince 1936 tamtéž) byl ukrajinský spisovatel a rakouský spisovatel a politik ukrajinské národnosti z Haliče, na počátku 20. století poslanec Říšské rady.


Děj.

V roce 2014 se k moci nad Spojenými státy dostali "Noví Otcové Zakladatelé", což je krajně pravicová politická strana inspirovaná Otci zakladateli Spojených států amerických, a to jen díky odhlasování amerického lidu v návaznosti na ekonomický kolaps a vysokou míru kriminality. V roce 2016 Noví Otcové Zakladatelé vyhlásili 28. dodatek k Ústavě Spojených států, díky němuž se každý rok koná tradiční svátek ""Očista"", přičemž vůbec první Očista se konala v roce 2017. Očista se koná po dobu 12 hodin - každý rok od 19:00, 21. března do 7:00, 22. března, při níž jsou všechny zločiny (včetně vražd) povolené a veškeré složky jako jsou policie, požární služba, záchranná a pohotovostní služba jsou nedostupné. Ale každoroční Očista má svá omezení jako je zákaz provádění Očisty na vládních úřednících nad hodnost 10 a použití zbraní nad třídu 4 (výbušná zařízení jako jsou granáty, raketomety, pancéřové pěsti či jakékoliv bomby). Porušení těchto dvou pravidel se trestá, nejčastěji smrtí. Očista má tedy za následek míru nezaměstnanosti na 1%, velmi nízkou kriminalitu a silnou ekonomiku Spojených států.  Dne 21. března 2022, se James Sandin (Ethan Hawke), což je bohatý prodavač propracovaných bezpečnostních systémů určených právě pro noc Očisty, vrací domů v bohaté obytné oblasti Los Angeles, kde hodlá přečkat noc se svou ženou Mary (Lena Headey) a jeho dvěma dětmi, Zoey (Adelaide Kane) a Charlie (Max Burkholder). James ujišťuje sousedy, kteří si zakoupili stejný bezpečnostní systém, že bezpečnostní systém vyráběný Jamesovou společností bude opravdu bezpečný. Jejich sousedé připisují velikost a vybavení domu Sandinů penězům, které James obdržel za prodej bezpečnostního systému právě těm sousedům. Za tyto utržené peníze si Sandinovi zvětšili dům. Ještě před odchodem do domu James na verandě vystaví kytici modrých baptisií symbolizující podporu Očisty.  Zatímco rodina čeká na příchod Očisty, Zoey si užívá chvíle s jejím přítelem Henrym (Tony Oller), osmnáctiletým chlapcem, kterého James nemá zrovna v lásce. Později rodina aktivuje bezpečnostní systém - veškerá okna a dveře se uzavřou za tlustou kovovou stěnou. Pro jistotu si však rodina rozdá zbraně. Následně se v televizoru spustí Bezpečnostní vysílací systém (v originále Emergency Broadcast System) oznamující zahájení Očisty, načež se symbolicky ozve šest krátkých zahoukání sirén - Očista začala. Následně se rodina rozprchne po celém domě a věnuje se svým běžným rutinám.  Zoey se vrátí do svého pokoje, kde nečekaně nalezne Henryho, který proklouznul do domu Sandinů. Hodlá čelit Jamesovi a říct mu o vztahu se Zoey. Mezitím Charlie sleduje bezpečnostní kamery a všimne si raněného, prchajícího muže (Edwin Hodge), který volá o pomoc. Charlie dočasně vypne bezpečnostní systém a vpustí muže do domu. James, který je silně rozrušený, drží hlaveň zbraně u krku neznámého muže. Ale v tu chvíli právě z pokoje Zoey vyleze Henry, který pistolí zaútočí na Jamese. Ten se kulce vyhne a sám Henryho zastřelí. V tomto chaosu neznámý muž prchne a zmizí kdesi v domě. James vezme Mary a Charlieho do ovládací místnosti bezpečnostního systému, kde budou v bezpečí.  Zatímco James kárá Charlieho za vpuštění muže do domu, přímo před dům Sandinů přijde gang mladých lidí v maskách vyzbrojených palnými zbraněmi, sekerami a kladivy. Jejich vůdce (Rhys Wakefield) si sundá masku a navrhne Jamesovi, aby jim onoho neznamého muže vydal, nebo "vypustí bestii" (násilně vnikne do domu a pozabíjí všechny). James se rozhodne přistoupit návrhu. Mary se diví, proč to dělá, když mají tak špičkový bezpečností systém, ale James připouští, že zas až tak bezpečný není. Má jen za úkol odradit potenciální útočníky od nájezdu, a ne dům regulérně chránit před násilným vniknutím. Rozhodnou se tedy najít neznámého muže a vydat jej gangu čekajícímu venku. Ale poté, co muže konečně najdou, si uvědomí, že nejsou o nic lepší než gang venku. Ušetří muže a rozhodnou se dům bránit.  Termín předání muže vypršel a proto se gang začne dobývat dovnitř. Nejprve odříznou dům od přívodu proudu, a následně pomocí čtyřkolek a nákladního automobilu vytrhají kovové stěny, čímž si uvolní cestu dovnitř. Propukne krvavá řežba, při níž je James smrtelně zraněn. Zároveň si však Charlie v kamerách všimne, že jejich sousedé opouští své domovy a masakrují gang venku. Mezitím jsou v domě Sandinovi pospolu, jelikož se je chystá jeden z Očistců - lidí účastňujících se Očisty, zabít. To se mu ale nepodaří, protože jej zastřelí sousedé přicházející Sandinovým na pomoc.  Když už se zdá, že je vše zdárně u konce, ukáže se, že ozbrojená sousedka Grace Ferrinová (Arija Bareikis) je zde za jiným účelem, než za pomocí. Sousedé cítí vůči Sandinovým nenávist za to, kolik peněz James utržel za prodej bezpečnostních systémů právě těm sousedům. Když se sousedé chystají popravit rodinu Sandinů, vrátí se neznámý muž a zastřelí jednoho ze sousedů (Tom Yi). Ostatní sousedy drží jako rukojmí a osvobodí rodinu Sandinů. Ptá se Mary, jestli je má zastřelit, ale Mary nesouhlasí. Proto společně v klidu počkají až do 7:00, kdy se ozvou sirény oznamující ukončení Očisty. Následně jdou sousedé pryč a Mary děkuje muži za pomoc, kterou jim nakonec poskytl. Ten se však rozloučí a odchází pryč.  Novinové zprávy později konstatují, že letošní Očista byla nejúspěšnější vůbec.

Obsazení.

Rodina Sandinů  Sousedi  Lidé účastňující se Očisty  Ostatní

Premiéra.

Film měl premiéru na Stanley Film Festival 2. května 2013 a pro kina byl oficiálně vydán 7. červa 2013 ve Spojených státech.  Očista byla vydána na DVD a Blue-ray 8. října 2013.

Příjem.

Příjem.

Rotten Tomatoes eviduje hodnocení na 37% na základě 139 recenzí s váženým průměrem 5,1/10, přičemž většina recenzí film okomentovala slovy „Z části alegorie o společnosti, z části thriller o invizaci do domu. Očista se pokouší použít thrillerové prvky pro dosažení inteligentního bodu, ale nakonec to končí v bezhlavém násilí a únavném klišé. " Film má skóre 41 ze 100 na Metacritic, založený na 33 kritiků, což znamená „smíšené nebo průměrné hodnocení". Entertainment Weekly komentuje film se slovy, že sice má potenciál, ale není schopen jej využít.

Tržby.

Ve svém zahajovacím víkendu, Očista dosáhla tržby 16,8 milionů dolarů v den zahájení a 34,1 milionu dolarů následující den. Film utržel 64,47 milionů dolarů v tuzemsku a 24,85 milionů dolarů mimo Spojené státy, tedy celkem 89,3 milionů dolarů po celém světě, a to s výrobním rozpočtem pouhých tří milionů dolarů.

Pokračování.

Vzhledem k celkovému úspěchu prvního filmu bylo natočeno pokračování jménem, vytvořeného na základě Universal Pictures a Blumhouse. Očista: Anarchie měla premiéru po celém světě dne 18. července 2014. Film je zasazen v roce 2023, rok po prvním filmu. Edwin Hodge (Cizinec z prvního filmu) byl jediný člověk, který si zopakoval roli.  Třetí film s názvem byl propuštěn 1. července 2016. Odehrává se osmnáct let po prvním filmu a sleduje kandidátku na prezidentku USA, která by po úspěšném zvolení mohla každoroční Očistu zakázat.  Čtvrtý film, který je zároveň prequelem k prvnímu filmu - První očista -, odehrávající se během vůbec první Očisty, byl propuštěn 4. července 2018. Stejně tak i v létě 2018 začala stanice USA Network vysílat seriál The Purge.

Očista (v anglickém originále The Purge) je americký dystopický akční a hororový film z roku 2013. Režie a scénáře se ujal James DeMonaco. Ve snímku hrají hlavní role Ethan Hawke, Lena Headey, Max Burkholder, Edwin Hodge, Adelaide Kane, Rhys Wakefield. Film je prequelem filmu "". Film byl oficiálně uveden do kin 7. června 2013. Přes smíšené recenze, film byl komerčně úspěšný, vydělal 89,3 milionů dolarů, což daleko předčilo 3 miliónový rozpočet. Jedná se o první díl série Očisty, v níž jsou na jednu noc v roce legalizovány všechny zločiny.


Život.

V červnu 1976 složil Manfred Curbach maturitu na střední škole Alberta Einsteina v Dortmundu. V letech 1977–1982 studoval stavební inženýrství na Technické univerzitě v Dortmundu, obor pozemní stavby. Od roku 1980 byl podporován nadací Studienstiftung des Deutschen Volkes. Po obdržení diplomu získal stipendium od této nadace pro studium na Princetonově univerzitě kde pracoval pod vedením Davida P. Billingtona na tématech „Mostní stavitelství v USA“ a „Robert Maillart“.  Od roku 1982 do roku 1988 byl Manfred Curbach vědeckým pracovníkem v týmu prof. Josefa Eibla, nejprve na univerzitě v Dortmundu a posléze na univerzitě v Karlsruhe, kde získal v roce 1987 doktorát. Od roku 1988 pracoval jako projektový manažer v inženýrské kanceláři Köhler + Seitz kde byl také v letech 1994 až 2004 partnerem.  Od srpna 1994 je Manfred Curbach profesorem a vedoucím katedry betonových konstrukcí na TU Dresden, což je dosud jeho hlavním oborem činnosti. Od roku 1997 je autorizovaným inženýrem (Prüfingenieur) pro obor Statika konstrukcí se specializací na betonové konstrukce a od roku 2005 je partnerem v nově založené inženýrské kanceláři Curbach Bösche Ingenieurpartner, Dresden. V prosinci roku 2014 byla založena společnost CarboCon GmbH, která se specializuje na návrh, výpočet a výstavbu konstrukcí z betonu vyztuženého uhlíkovými vlákny. Curbach je jedním ze tří zakládajících akcionářů.

Výzkum.

Textilní beton / beton s uhlíkovou výztuží (Carbonbeton).

Manfred Curbach pracuje na základním i aplikovaném výzkumu textilního betonu a uhlíko-betonu a to od jeho vývoje až do převodu do praxe. Od roku 1999 do roku 2011 byl Curbach mluvčím Centra pro spolupráci SFB (Sondernforschungbereich) 528 s názvem "Textilní výztuže pro zesílení a sanace konstrukcí“. Jako součást tohoto výzkumného programu byl vyvinut a zkoumán nový kompozitní materiál vyrobený z vysokopevnostního jemnozrnného betonu a vysokohodnotných vláken (vyrobených z různých materiálů, jako je alkalicky rezistentní sklo a pozdějších fázích výzkumu především uhlíková vlákna). Nově vyvinutý matriál byl také odzkoušen v praxi v pilotních projektech ve spolupráci s firmami, především ze stavební branže.  Manfred Curbach je vedoucím konsorcia v jednom z deseti projektů, které jsou financovány z projektu spolkového ministerstva pro vzdělání a výzkum (Bundesministerium für Bildung und Forschung, BMBF) s názvem Zwanzig20 až do výše 45 milionů eur. Cílem tohoto konsorcia C3 - Carbon Concrete Composite je podpora zavedení zcela nového způsobu výstavby na základě betonu s uhlíkovou výztuží (Carbonbeton) do praxe.  Dalšími výzkumnými tématy jsou materiálové chování betonů při víceosém zatěžování nebo při vysokých rychlostech deformace.

Zatížení rázem (impact).

Manfred Curbach pracuje v základním výzkumu na tématu vysokorychlostní dynamika a zatížení betonu a betonových konstrukcí rázem. K této problematice vytvořil globálně uznávané centrum.

Víceosé namáhání.

Manfred Curbach se intenzivně podílel na výzkumu chování obzvláště vysokopevnostního a vysokohodnotného betonu při víceosém zatížení. V tomto, z experimentálního i teoretického hlediska vysoce náročném předmětu, založil a vedl Curbach výzkumnou skupinu.

Mosty.

Organizací každoročního symposia o mostním stavitelství „Dresdner Brückenbausymposium“ se prof. Curbachovi podařilo vytvořit národní a posléze i mezinárodní platformu pro setkávání projektantů a expertů z oboru mostního stavitelství. Prostřednictvím tohoto sympozia, ale také díky vlastním návrhům, výpočtům a realizaci velkých mostů se Curbach podílí na vývoji mostního stavitelství v Německu.

Historie použití železobetonu.

Prostřednictvím výzkumu národních i mezinárodních dějin železobetonové výstavby zvýšil Curbach celosvětové povědomí betonářské komunity o vlastní historii.

Členství v organizacích.

Od roku 1999 je členem vědecké redakční rady časopisu Beton- und Stahlbetonbau, od roku 2010 je vedoucím německé delegace Mezinárodní federace pro konstrukční beton (fédération internationale du béton, fib) a od února 2012 je členem kontrolní komise Německé společnosti pro výzkum (Deutsche Forschungsgemeinschaft, DFG). Je členem představenstva a výzkumného poradního výboru německého výboru pro železobeton (Deutscher Ausschuss für Stahlbeton, DAfStb), kde byl v letech 2004 až 2012 předsedou výkonné rady. Od roku 2002 do roku 2008 byl členem senátu Německé společnosti pro výzkum (DFG) a od roku 2003 do roku 2008 předsedou představenstva společnosti německých inženýrů pro pozemní stavitelství (VDI-Gesellschaft Bautechnik). Curbach je od roku 2011 členem vědeckého poradního výboru Spolkového institutu pro vodní stavitelství (Bundesanstalt für Wasserbau, BAW) a od roku 2015 je předsedou tohoto výboru.  Dále vede Curbach německou delegaci v Mezinárodní federaci pro konstrukční beton, fib (fédération internationale du béton) a předsedá pracovním skupinám pro textilní beton a pro historii betonových konstrukcí.

Ocenění.

Patnáctého listopadu 2011 získal Manfred Curbach čestný doktorát z univerzity v Kaiserslauternu za vynikající vědecké úspěchy v oblasti stavebního inženýrství, za důslednou aplikaci výsledků výzkumu do stavební praxe a za jeho příkladnou osobnost.  Od června 2013 je Curbach členem Leopoldina – německá národní akademie věd. V roce 2017 získal tu čest pronést prestižní vánoční přednášku Leopoldina. V září 2014 udělila společnost německých inženýrů VDI-Gesellschaft Bauen und Gebäudetechnik na své výroční konferenci Manfredu Curbachovi ocenění za vynikající úspěchy v oblasti stavebních technologií (Wolfgang-Zerna-Ehrenmedaille).  V roce 2016 byl Curbach zvolen do Saské akademie věd.  V roce 2016 obdržel Manfred Curbach spolu s Chokri Cherifem a Petrem Offermannem německou cenu budoucnosti (Deutschen Zukunftspreis), která je udělována německým spolkovým prezidentem.  V roce 2019 mu bude uděleno ocenění Carl-Friedrich-Gauß-Medaille.

Publikace.

Další publikace.

Podrobný seznam publikací je k dispozici na internetových stránkách katedry pro betonové konstrukce univerzity TU Dresden.

Manfred Curbach (* 28. září 1956, Dortmund) je německý stavební inženýr a univerzitní profesor. Je jednou z předních osobností ve vývoji textilního betonu, resp. betonu s uhlíkovou výztuží.


Biografie.

Narodil se jako Jicchak Rudnicki v polské obci Święciany (dnes jde o město Švenčionys v Litvě). V mládí byl členem mládežnického sionistického hnutí ha-No'ar ha-cijoni. Během druhé světové války byl, jak sám uvedl v rozhovoru s Harry Cargasem, v letech 1942 až 1944 aktivní v podzemním hnutí v ghettu. V únoru 1943 se přidal k sovětským partyzánům v Markovově brigádě, což byla primárně nežidovská jednotka, v níž se setkal s antisemitismem. S výjimkou průniku do ghetta ve Vilně v dubnu 1943, kde se setkal s partyzánským vůdcem Abou Kovnerem, zůstal až do konce války se sovětskými partyzány, s nimiž bojoval proti německé armádě (podílel se například na podminování železničních tratí a přepadech v oblasti Naroczského lesa). Podle Arada bylo oficiálním postojem sovětského partyzánského hnutí neumožnit samostatnou aktivitu židovských jednotek.  Historik Mark Paul vysvětlil, že Arad (tehdy osmnáctiletý Rudnicki) náležel k partyzánské skupině, která byla součástí Vorošilovovy brigády u Naroczského lesa, která se účastnila trestných misí vůči jiným partyzánským skupinám, jež považovali za nepřátele. Partyzáni z Vorošilovovy brigády zastupovali sovětské zájmy v této oblasti a poslouchali rozkazy NKVD v řadě odvetných akcí. Partyzán Noah Shneidman odhadl, že součástí brigády bylo nejméně 300 židovských partyzánů, tedy přibližně pětina její velikosti. Polský historik Piotr Zychowicz zmínil, že podle důkazů litevské prokuratury se Arad dal k NKVD koncem roku 1944 a aktivně bojoval s protikomunistickým litevským odbojem. Měl se podílet na akci NKVD, jíž byla zničena Tigrasova brigáda v rámci litevské osvobozenecké armády. Arad trval na tom, že nebyl příslušníkem NKVD a rozporoval tak důkazy, které předložil Rytas Narvydas z litevského Centra pro výzkum genocidy a odboje. Arad měl být z řad NKVD údajně propuštěn pro nedisciplinované chování. Z jednoho z rozhovorů vyšlo najevo, že dokumenty, údajně prokazující Aradovu účast na zmíněných trestných činech během války, jsou tajné a nepřístupné veřejnosti. Řada činů partyzánské jednotky, k níž Arad náležel, které by mohly být považovány za válečné zločiny, jsou popsány v knize "The Partisan" z roku 1979, jejímž autorem je sám Arad. Patří mezi ně například zastřelení důstojníka Zemské armády či litevského policisty, kteří byli válečnými zajatci, nebo podpálení domů v rámci odvetné akce proti litevské vesnici, která organizovala sebeobranu proti partyzánům a byla vyzbrojena Němci.  V prosinci 1942 nelegálně imigroval do britské mandátní Palestiny na uprchlické lodi "Chana Seneš" (pojmenované po židovské partyzánce a parašutistce téhož jména). Ve své vojenské kariéře v řadách izraelských obranných sil dosáhl hodnosti brigádního generála a byl jmenován do funkce vrchního vzdělávacího důstojníka. Z armády odešel v roce 1972.

Akademická kariéra.

Během svého akademického působení učil o židovských dějinách na Telavivské univerzitě, a bádal o druhé světové válce a holocaustu, o čemž publikoval řadu knih, převážně v hebrejštině. V pozdější době se zabývá tématem holocaustu v Sovětském svazu. Celkem dvacet jedna let působil ve funkci ředitele památníku holocaustu Jad vašem v Jeruzalémě, a to mezi lety 1972 až 1993. I po odchodu z této pozice s památníkem spolupracuje jako poradce.

Vyšetřování válečných zločinů v Litvě.

V červnu 2007 oslovila Litva Izrael s žádostí o vyslechnutí Jicchaka Arada kvůli podezření ze spáchání válečných zločinů a zločinů proti lidskosti. Litevské vyšetřování mělo prokázat, že Arad sloužil v sovětské NKVD. Vilniuský prapor, v němž Arad sloužil, byl přitom obviněn z vraždění litevských civilistů a příslušníků protisovětského odbojového hnutí v letech 1943 až 1944, a litevský generální prokurátor měl podezření, že se Arad na těchto zločinech podílel. Izrael žádost odmítl a označil ji za „nehoráznost“. Arad obvinění odmítl a tvrdil, že jde o pomstu za seznam, jenž vypracoval, v němž vyjmenovával zvěrstva prováděná litevskými kolaboranty. Litevský prokurátor Rimvydas Valentukevicius následně tiskové agentuře AFP oznámil, že jeho podezření je založeno na Aradových memoárech a dokumentech získaných z litevského Centra pro výzkum genocidy a odboje. Úřad generálního prokurátora nakonec vyšetřování zastavil v září 2008, jelikož dle jeho slov, „nebylo možné získat dostatečné důkazy“.

Dílo.

Níže jsou uvedena díla publikovaná Aradem v angličtině.

Jicchak Arad (: יצחק ארד, rodné jméno Jicchak Rudnicki, hebrejsky: יצחק רודניצקי; * 11. listopadu 1926, Święciany) je izraelský historik, penzionovaný brigádní generál Izraelských obranných sil a někdejší sovětský partyzán, který v letech 1972 až 1993 zastával pozici ředitele památníku Jad vašem. Počátkem 21. století bylo odhaleno, že sloužil v sovětské tajné službě NKVD, a od roku 2006 byl vyšetřován v Litvě pro podíl na válečných zločinech a zločinech proti lidskosti. Litevský generální prokurátor nakonec obvinění stáhl s odůvodněním „nebylo možné získat dostatečné důkazy“ poté, co Izrael odmítl v této záležitosti spolupracovat.