Nahrávání.

"Painkiller" je první album Judas Priest, na kterém účinkoval bubeník Scott Travis. Jeho předchůdce, Dave Holland, ve skupině působil deset let (od roku 1979). Travis byl původně členem skupiny Racer X, původem z Los Angeles. Jeho styl hraní s dvojitými basovými bubny a technikou blast beat dal skupině nový, tvrdší zvuk.  Deska byla nahrána v Miraval Studios ve Francii na začátku roku 1990 a dokončeno později téhož roku ve Wisseloord Studios v Nizozemsku. Producentem byl Chris Tsangarides, poprvé od roku 1976.

Vydání.

Přestože album bylo hotové již v březnu roku 1990, vydání bylo odloženo kvůli probíhajícímu soudnímu procesu. Kapela byla obviněna z toho, že jejich nahrávka byla příčinou pokusů dvou mladých mužů o sebevraždu v Nevadě v prosinci roku 1985. V srpnu 1990 byl soud nakonec zrušen; skupina album vydala 3. září na LP, kazetách a CD.  V lednu 1991 se album stalo zlatým. V květnu 2001 vyšel jeho remaster na CD, s živou verzí skladby „Leather Rebel“ a s dříve nevydanou „Living Bad Dreams“. Album bylo nominováno na cenu Grammy za Nejlepší metalové vystoupení roku, ale prohrálo s coververzí „Stone Cold Crazy“ od skupiny Metallica.

Ohlas kritiky.

Drtivá většina reakcí na album byla pozitivní, zejména ze strany metalové komunity, ale i kritiky. Steve Huey z Allmusic album pochválil a prohlásil ho za jedno z nejlepší desku Judas Priest. Mikesn ze Sputnikmusic desku ohodnotil 5 hvězdičkami z 5 a uvedl: „Painkiller je plný nezapomenutelných riffů a sól od dua Glenn−K. K. Nejlepší momenty na albu jsou spojení ostrých riffů s ječivým Halfordovým zpěvem. Všechny skladby jsou nabité energií, členové skupiny jako by se ve skvělých výkonech navzájem ještě podporovali.“

Halfordův odchod.

Skupina se po vydání alba vydala na turné. Po jeho ukončení, v květnu 1992, zpěvák Rob Halford skupinu opustil a po zbytek 90. let se zbytkem kapely přerušil kontakt. Důvodem k odchodu bylo jednak rostoucí napětí mezi členy skupiny, jednak Halfordova touha objevovat nové hudební sféry − za tímto účelem založil metalovou skupinu Fight. Judas Priest zůstali několik let neaktivní, nakonec se znovu zformovali v roce 1996 s novým zpěvákem, Timem Owensem. Se skupinou nahrál dvě studiová alba, "Jugulator" a "Demolition".

Seznam skladeb.

Všechny skladby složili Glenn Tipton, Rob Halford a K. K. Downing, pokud není uvedeno jinak.

Painkiller je dvanácté studiové album britské heavymetalové skupiny Judas Priest. Poprvé se na něm objevuje nový bubeník – Američan Scott Travis − zároveň je to poslední deska skupiny se zpěvákem Robem Halfordem až do jeho návratu v roce 2005. Album je výrazně ovlivněno speed metalem a thrash metalem a oproti předchůdcům je výrazně drsnější a energičtější. Byla to poslední deska se zpěvákem Halfordem, který se později vydal na sólovou dráhu.


Úvod.

Po rozporuplném přijetí Chaplinových dvou předchozích filmů "Chaplin vesnickým hrdinou" ("Sunnyside"; 1919) a "V neděli odpoledne" ("A Day's Pleasure"; 1919) u diváků i kritiky, strávil Chaplin celý rok 1920 nad scénářem a přípravou nového filmu "Kid", svého druhého celovečerního filmu (prvním byl v roce 1914 film "Chaplin honí dolary"), do kterého promítl řadu autobiografických vzpomínek na své dětství prožité v chudobě na předměstských čtvrtích Londýna. Po jeho boku se ve filmu objevuje tehdy šestiletý Jackie Coogen (1914 - 1984), jenž se již objevil v Chaplinově filmu "V neděli odpoledne", ve kterém nalezl vynikajícího partnera a se kterým vytváří na filmovém plátně sehranou dvojici. Film měl premiéru v newyorské Carnegie Hall 21. ledna roku 1921, 6. února pak zahájil svou pouť kiny ve zbytku spojených států. Evropská premiéra filmu za účasti samotného Chaplina se odehrála v říjnu téhož roku. V Československu byl snímek uveden do kin až v listopadu roku 1922.  Po mimořádném úspěchu filmu u diváků v USA se Chaplin rozhodl, že jej osobně uvede v několika hlavních městech Evropy (Londýn, Paříž, Berlín). V září roku 1921 se Chaplin v New Yorku nalodil na transoceánský parník jménem "Olympic" a vyplul vstříc Evropě na své první turné na tomto kontinentu. Při této příležitosti se po deseti letech opět ocitl ve své rodné Anglii, kde neopomenul navštívit místa svého dětství. Všude, kde se v Evropě objevil, byl nadšeně vítán tisícovými davy svých fanoušků, i představiteli politického a kulturního života. Jedinou výjimkou byl Berlín, kde se jeho filmy do té doby nepromítaly.  V roce 1971 byl snímek s hudebním doprovodem složeným Chaplinem znovu uveden do kin, kde i po 50 letech od své premiéry slavil u diváků opět úspěch.

Synopse.

Film vypráví příběh mladé chudé ženy (Purviancová), která svou tíživou situaci řeší tím, že své nemanželské dítě odloží na sedadlo luxusní limuzíny stojící před vchodem přepychového domu s nadějí, že se bohatí lidé o něj postarají. Automobil je i s odloženým dítětem ukraden dvojicí zlodějů, kteří když zjistí, že se svou kořistí unesli i dítě, odloží nemluvně u popelnice. O pár chvil později prochází kolem tulák (Chaplin), který se po několika marných pokusech dítěte se okamžitě zbavit, malého sirotka ujímá. O pět let později již spolu vytváří sehranou pracovní dvojici - chlapec rozbíjí okenní tabule a on, pracujíc jako sklenář, je vždy nablízku, aby rozbité okno zasklil. Při tomto svém počínání se oba dva často dostávají do střetu se strážci zákona, ale vždy na poslední chvíli vyváznou bez újmy. Mladá žena, po pěti letech již úspěšná a bohatá, nemůže se zbavit myšlenek na své odložené dítě a proto se velkou měrou zapojuje do dobročinnosti. Díky tomu se nevědomky seznamuje se svým synem a jeho nálezcem.  Když malý chlapec onemocní, je k němu přivolán lékař, který když se dozví, že je vlastně sirotkem, který byl odložen, udá sklenáře úřadům. Za asistence úředníků chudobince a strážníka se vrací do jejich příbytku, kde je chlapec odebrán a odvážen do chudobince. Charlie rozhodnut získat chlapce zpět, vysmekne se strážníkovi, kterému pak uniká po střechách. V sousední ulici dostihuje vůz, který odváží chlapce do chudobince. Vysvobozuje jej z moci úřední a neodvažujíc se vrátit do svého příbytku, ubytují se společně v nedaleké noclehárně. Na schodech domu, kde oba bydleli se srazí lékař s chlapcovou matkou a vše ji dopodrobna vylíčí. Když jí ukáže lístek, který nechala matka u odloženého dítěte, okamžitě jej poznává. Ještě tentýž den je v novinách otisknuto oznámení, ve které je nabízena odměna za nalezení chlapce. Oznámení v novinách si přečte také majitel noclehárny, ve které se oba ubytovali. Když oba usnou, chlapce unese a předá jej na policii, kde se shledává se svou matkou. Když Charlie zjistí, že chlapec zmizel, opuštěn a na pokraji zoufalství, se vrací ke dveřím svého domu, kde vyčerpáním usne. Zdá se mu sen, ve kterém se ocitá v nebi. Probouzí jej strážník, který místo na policejní stanici, odvádí jej k domu bohaté dívky, kde se setkává s chlapcem i jeho matkou.

Kid () je americký němý film patřící do zlatého fondu světové kinematografie, který v roce 1921 natočil jako režisér, scenárista, producent a představitel hlavní role Charlie Chaplin. Film o tulákovi, který se ujme nalezeného sirotka, představoval do té doby nejúspěšnější snímek Chaplinovy kariéry a stal se druhým nejvýnosnějším filmem roku 1921 hned po filmu "Čtyři příšerní jezdci z Apokalypsy" ("The Four Horsemen of the Apocalypse"; 1921).


Námět a historie vzniku.

Námětem opery věnované dětem i jejich rodičům je příběh o tom, jak se věci, hračky, knihy, rostliny a zvířata v domě i na zahradě vzbouří proti zlobivému dítěti, které je ve chvíli vzdoru ničí a ubližuje jim. Teprve, když dítě projeví lítost a dobrotu, dají se věci zase do pořádku.  Libreto vzniklo z původního podkladu pro balet, který si objednal Jacques Rouché, ředitel Pařížské opery, u spisovatelky Colette. Ta svoje dílo nazvala "Ballet pour ma fille" ("Balet pro mou dceru"). Přání zhudebnit její text projevilo hned několik skladatelů. Colette si vybrala ke spolupráci Maurice Ravela a v letech 1919 – 1925 vznikla opera–balet s názvem "L'Enfant et les Sortilèges" ("Dítě a kouzla"), ve které vystupují kromě postav také věci, zvířata, ptáci, rostliny a jeden živel (oheň). Opera–balet měla premiéru v Monte Carlu 21. března 1925. Pocity publika i kritiky po monacké premiéře byly smíšené, ale pak následovala další úspěšná uvedení na světových operních scénách: Praha a Lipsko (1927), Vídeň (1929), San Francisco (1930), Florencie (1939), Oxford (1958). V Kanadě byla uvedena filmová verze vyrobená společností CBC Television v roce 1950.

Obsah.

Opera má jedno dějství, skládající se ze dvou částí  Místo: starý venkovský dům v Normandii

1. část.

"Bohatě zařízený pokoj ve starém venkovském domě"  Do pokoje venkovského domu vchází matka sedmiletého chlapce, aby se zeptala, zda má už hotový početní úkol do školy. Chlapec matce odmlouvá a ta ho nazve lenochem a rozzlobená odejde z místnosti.  Chlapec se ze vzdoru a vzteku, že byl pokárán, vrhá na věci, které ho obklopují, rozbíjí je a ničí. Když se mu únavou začnou zavírat oči zjistí, že nešťastné objekty v jeho pokoji ožívají. Slohový nábytek (židle a křeslo Ludvík XV.), čínský porcelán (konvice a šálek na čaj), hodiny–pendlovky, oheň v krbu, pohádkové postavy z knížky (princezna, pastýř a pastýřka), dokonce i jeho početní sešit v podobě muže se sborem číslic, kočka i kocour, začínají mluvit. Vznášejí svá obvinění proti dítěti, které jim ubližovalo a žádají pro něho přísný trest.

2. část.

" Zahrada u domu"  Scéna se mění na zahradu, kde rostliny, ptáci i zvířata, která tam žiji se přidávají k obžalobě za chování malého chlapce a všichni touží po pomstě. Dítě ve strachu volá svoji matku, ale všechny bytosti se na ně vrhnou. Dítě se je snaží zahnat a jak všichni prchají, dojde ke zranění malé veverky. Chlapec si s lítostí uvědomí, že tohle nechtěl a veverku ošetří.  Oživlé bytosti se vrací zpět a když vidí, že chlapec ošetřil veverku, usoudí, že dítě má dobré srdce a odpustí mu. Zatím co se dítě vyčerpáním zhroutí, rozhodnou se pomoci mu vrátit se do domu a spolu s ním v závěrečném sboru přivolávají jeho matku. Opera konči dvěma slabikami, které zpívá dítě „Maman“.

Hudba.

Pohádkovou atmosféru příběhu podtrhl autor impresionistickou hudbou pro velký orchestr, která byla na dobu vzniku velmi moderní a novátorská. Maurice Ravel uplatnil při komponování celou řadu hudebních žánrů od jazzu po foxtrot, ragtime, polku a valčík. Objevují se zde i netradiční hudební nástroje jako struhadlo na sýr, lomozící klika, bič ap.  V pěvecké části je zastoupeno osm hlasových oborů (tenor, kontraalt, soprán, koloraturní soprán, mezzosoprán, mezzo/kontraalt, baryton a bas). Jeden z hlasových oborů je tak přiřazen dvojicím nebo skupinám představitelů. Kromě sólových rolí jsou zastoupena i dueta, smíšený sbor dospělých a sbor dětí.  Celkové pojetí díla posouvá tuto operu– balet směrem k oblasti muzikálu.

Dítě a kouzla, v originále "L'Enfant et les Sortilèges" je opera–balet z roku 1925, druhá ze dvou oper francouzského skladatele Maurice Ravela. Jedná se o lyrickou fantazii, skládající se ze dvou částí, na libreto spisovatelky Colette. Premiéra opery se konala 21. března 1925 v Opéra de Monte-Carlo. Autorem choreografie byl George Balanchine, orchestr dirigoval Victor de Sabata.


Hudební a filmová kariéra.

Během své kariéry Bators spolupracoval s mnoha kapelami a hudebníky, včetně Hormones, Dennise Comeau a Andre Sivy, Frankenstein, The Wanderers a The Whores of Babylon (s Dee Dee Ramonem a Johnnym Thundersem). Také nahrával jako sólový umělec pro vydavatelství Bomp! Records. Nicméně průkopníkem punk rockového soundu, vzhledu a přístupu se Bators stal až jako hlavní zpěvák clevelandské kapely The Dead Boys. Ta se rychle stala populární v CBGB, hudebním klubu v East Village v Manhattanu. The Dead Boys se objevili ve filmech "Punking Out" (1978), "Live at CBGB's" (1977) a "Crash 'n' Burn" (1977).  Po rozpadu The Dead Boys v roce 1979 začal spolupracovat s vydavatelstvím Bomp! Records a jeho předsedou Greg Shaw. Podle Shawa: „To, po čem nejvíce toužil, bylo uniknout z pout image The Dead Boys a získat si respekt jako zpěvák současného pop rocku... jinými slovy, chtěl být přemýšlejícím punkovým Ericem Carmenem.“ Nakonec spolu s prvními punk rockovými veterány nahrál několik singlů, z nichž mnoho zůstalo nevydaných, a v roce 1980 LP "Disconnected". V roce 1994 vyšlo retrospektivní album "L.A. L.A.", které dokumentuje Batorsovy úspěchy v roli punk rockového zpěváka.  Po rozpadu Sham 69 založil Bators, který nyní pobýval v Londýně, spolu s Davem Tregunnou, bývalým baskytaristou Sham 69, kapelu The Wanderers. Vydali jedno konceptuální album "Only Lovers Left Alive" (květen 1981) a dva singly. Na konci roku 1981 Bators s Brianem Jamesem z The Damned a Davem Tregunnou založili The Lords of the New Church. Ti se stali známí hlavně díky živým vystoupením. Jako fanoušek Iggyho Popa si Bators s The Dead Boys vydobil pověst neohroženosti a s podobnými kousky pokračoval i s The Lords of the New Church. Například se údajně během koncertu oběsil, což se mu vymklo z rukou a na několik minut byl prohlášen klinicky mrtvým. Nicméně přežil a The Lords of the New Church vydali dvě úspěšnější alba.  V roce 1981 se mu dostlo další publicity díky účinkování ve filmu "Polyester" režiséra Johna Waterse. O sedm let později ztvárnil nezapomenutelné cameo Dicka Slammera, hlavního zpěváka The Blender Children, v netradiční komedii "Tapeheads", v níž hlavní role ztvárnili John Cusack a Tim Robbins.  V prosinci 1985 Bators se svým nejlepším přítelem Michaelem Monroem letěli do New Yorku, aby se podíleli na hudebním klipu pro Artists United Against Apartheid. The Lords of the New Church se rozpadli v roce 1989, když si Bators poranil záda a kytarista Brian James začal tajně shánět nového zpěváka.

Smrt.

4. června 1990 Batorse v Paříži srazilo taxi. Byl převezen do nemocnice, ale údajně po hodinách čekání usoudil, že není zraněný, a bez ošetření odešel pryč. Zprávy naznašují, že zemřel ve spánku jako důsledek otřesu mozku. Dave Tregunna prohlásil, že Bators jako fanoušek rockové legendy Jima Morrisona žádal, aby byl jeho prach rozprášen na Morrisonův hrob v Paříži, což splnila jeho přítelkyně.  V komentáři Johna Waterse k filmu "Polyester" (ve kterém Bators hrál) Waters prohlásil, že Batorsova pařížská přítelkyně Caroline se mu pár let poté přiznala, že šňupala část Stivova prachu, aby mu byla blíže.

Stiv Bators (rodným jménem Steven John Bator; 22. října 1949, Youngstown – 4. června 1990, Paříž) byl americký punk rockový zpěvák z Youngstownu v Ohiu. Je známý především svými kapelami The Dead Boys a The Lords of the New Church.


Teorie.

Při modelování a vývoji aplikací je snaha co nejvěrněji zachytit realitu. Objekty reálného světa jsou v aplikaci reprezentovány jako entity. Zatímco je v relační databázi entita reprezentována jako řádek, resp. množina řádků v databázových tabulkách, tak v objektově orientovaném jazyce je entita zpravidla reprezentována jako instance nějaké třídy.  Tato rozdílná reprezentace entit vedla ke vzniku programovací techniky, označované jako ORM, která se stará o konverzi mezi relační databází a objekty, se kterými se pracuje v objektově orientovaném jazyce. Technika se tak snaží vývojáři dát unifikovaný přístup k libovolnému objektu, resp. entitě, se kterou v aplikaci pracujeme. Díky tomu je vývojář při práci s daty, které jsou v aplikaci reprezentovány právě pomocí objektů, do jisté míry odstíněn od nutnosti pracovat s SQL dotazy konkrétní relační databáze. Použití ORM usnadňuje zejména provádění běžných databázových operací jako je čtení, zápis, úprava a mazání dat. Zkráceně označované jako CRUD operace. Důležitou funkcí ORM je zajistit persistentní uchování dat, tedy aby data, která jsou v aplikaci uložena v operační paměti, zůstala nepoškozena po plánovaném či neplánovaném ukončení běhu aplikace.  ORM se dále stará o automatickou konverzi rozdílných datových typů mezi databázovým systémem a programovacím jazykem. Pokročilé techniky ORM také řeší například možnost využití objektové dědičnosti, kterou relační databáze nepodporují.  Nicméně hlavním cílem ORM je synchronizace mezi používanými objekty v aplikaci a jejich reprezentací v databázovém systému tak, aby byla zajištěna persistence dat. Vývojář potřebuje persistentně uchovávat objekty, ale nepotřebuje se starat, jak se tato persistence provede.

Využití ORM.

Řada implementací ORM se snaží v co největší míře odstínit vývojáře od nutnosti psaní SQL dotazů a pro selekci objektů z databáze používá raději objektový přístup. Takovýto postup však zpravidla umožňuje vyhledávat objekty jen podle databázového primárního klíče, což zpravidla nestačí. Proto některé implementace ORM využívají pro selekci objektů objektový dotazovací jazyk.  Jedna z výhod odstínění od práce s SQL může být i určitá nezávislost aplikace na konkrétním databázovém systému, resp. možnost zvolit databázový systém či jiné datové úložiště tak, aby vyhovovalo konkrétním podmínkám a požadavkům. Nezávislost na konkrétním databázovém systému a skrývání SQL dotazů jsou však již jen příjemné důsledky použití ORM, není to ale primárním cílem.

Nasazení.

Konverze mezi relační databází a modelovými objekty není bezproblémová, ale je spojena s řadou komplikací, souhrnně označovaných jako "object-relational impedance mismatch". Tyto problémy, resp. jejich možné řešení jsou důvodem pro existenci návrhových vzorů pro ORM. Martin Fowler ve své publikaci definoval návrhové vzory pro práci s ORM.

Dědičnost.

Dědičnost je jedna ze stěžejních vlastností objektově orientovaného programování. Pomocí dědičnosti lze vytvářet hierarchickou strukturu tříd a při správném návrhu zvýšit znovu-použitelnost kódu. Relační databáze však dědičnost (a tím pádem ani polymorfismus) nepodporují a proto je potřeba využít techniky, jak hierarchii tříd rozložit do databázových tabulek. V případě použití dědičnosti je typické, že podoba datového modelu závisí na vybraném návrhovém vzoru. Návrhové vzory pro dědičnost lze kombinovat se vzory "Row Data Gateway", "Active Record" a "Data Mapper". U vzorů "Row Data Gateway" a "Active Record" je nutné, aby entitní třída byla potomkem speciální třídy, která je součástí ORM knihovny. To může komplikovat návrh diagramu tříd. Proto je vhodné kombinovat vzory pro definování dědičnosti se vzorem "Data Mapper", jehož implementace zpravidla nevyžaduje, aby entitní třída byla potomkem speciální třídy, která by byla součástí ORM knihovny.

Objektově relační zobrazení (ORM, O/RM nebo O/R zobrazení) je programovací technika v softwarovém inženýrství, která zajišťuje automatickou konverzi dat mezi relační databází a objektově orientovaným programovacím jazykem.


Život.

Mládí.

Narodila se v Pointe-à-Pitre na Guadeloupu. Nejprve se zajímala o tanec, ale brzy převážil šerm.

Sportovní kariéra.

Od šesti let se začala věnovat šermu, v dospělosti se specializovala na šerm kordem. V roce 1990 opustila Guadeloupe a stala se členkou klubu Racing Club de France.  Jako rodačka z Guadeloupu mohla startovat na panamerických šampionátech a v letech 1991, 1992 a 1994 je vyhrála.  V 18 letech zazářila na Letních olympijských hrách 1996 v Atlantě. Ve finále soutěže jednotlivkyň porazila svou krajanku Valerie Barloisovou a společně vyhrály týmovou soutěž. Bylo to poprvé, co byl kord zařazen na olympijské hry i jako disciplína pro ženy.  V roce 2002 byla Flesselová potrestána zákazem startu na tři měsíce po pozitivním dopingovém testu, v jejím vzorku byla nalezena zakázaná látka niketamid. Vinu sváděla na lékaře, že jí podali přípravek, který je běžně dostupný v francouzských lékárnách.  Hbitým a útočným stylem a zejména schopností bodat své soupeře do nohou si vysloužila přezdívku "vosa" ().  Během tří olympijských účastí (1996, 2000 a 2004) vybojovala pět olympijských medailí, což z ní udělalo nejúspěšnější francouzskou ženu v historii olympiád.  Zúčastnila se pak ještě dalších dvou olympiád (2008 a 2012). Byla vlajkonoškou Francie na zahájení Letních olympijských her 2012 v Londýně. To byla její pátá a poslední účast na hrách. Následně v 41 letech ukončila kariéru.  Šestkrát vyhrála mistrovství světa.

Veřejná a politická kariéra.

Zúčastnila se třetí řady francouzské verze soutěže Danse avec les stars, obdoby české StarDance. Při Letních olympijských hrách 2016 v Riu komentovala pro televizi Canal+, a to jak šermířské soutěže, tak slavnostní zahájení a zakončení.  Založila společnost Flessel & Co. a také spolek Ti'Colibri, který se stará o podporu šermířských klubů na francouzské periferii.  V roce 2012 byla předsedkyní výboru pro uspořádání Gay Games v Paříži. V roce 2013 byla jmenována členkou Národní rady pro sport.  Je členkou organizačního výboru kandidatury Paříže na uspořádání Letních olympijských her 2024.  V květnu 2017 podpořila s dalšími sportovci před druhým kolem prezidentských voleb Emmanuela Macrona proti Marine Le Penové. 17. května 2017 byla jmenována ministryní sportu ve vládě Édouarda Philippa. Funkci zastávala až do 4. září 2018, kdy rezignovala.

Osobní život.

Od roku 1996 je vdaná za novináře Denise Colovika, spolu mají dceru Lelou (*2001).

Ocenění.

Za svou sportovní dráhu byla oceněna vysokými státními vyznamenáními:

Laura Flesselová-Colovicová (nepřechýleně Laura Flessel-Colovic, * 6. listopadu 1971 Pointe-à-Pitre) je francouzská šermířka a politička. Je nejúspěšnější francouzskou sportovkyní s pěti olympijskými medailemi.


Život.

Šarlota se narodila ve Stuttgartu jako nejstarší dcera Pavla Württemberského a Šarloty Sasko-Hildburghausenské. V dětství žila s otcem a mladší sestrou Pavlínou v Paříži. Jejich dům byl ve srovnání s královskými standardy velice skromný. V Paříži přišla Šarlota pod vedení několika intelektuálů.  V roce 1822 byla zasnoubena s otcovým bratrancem Michailem. Šarlota byla prý výjimečná dívka, vysoce inteligentní a zralá na svůj věk patnácti let. Na velkoknížete zřejmě zapůsobila svou krásou a držením těla, a během recepce, konané na její počest, okouzlila všechny hosty konverzací. 17. prosince 1823 přestoupila na pravoslavnou víru a přijala jméno Jelena Pavlovna. 20. února 1824 byl pár oddán v Petrohradu a usídlil se v Michajlovském paláci. Když v roce 1828 zemřela carevna vdova Marie Fjodorovna, přešel palác Pavlovsk na Michaila, který jej s Jelenou často navštěvoval. Jejich manželství nebylo šťastnéː Michailovou jedinou vášní byla armáda a Jelenu zanedbával. Z manželství se narodilo pět dcerː  Jelena si byla blízká se svým švagrem, carem Alexandrem I. a jeho manželkou Jelizavetou. Rychle se také spřátelila s plachou Marií Alexandrovnou, manželkou cesareviče Alexandra.  Když v roce 1849 zemřel Šarlotin manžel, stala se patronkou několika dobročinných organizací a umění. Založila například Konzervatoř N. A. Rimského-Korsakova v Petrohradu a podporovala skupinu sester s pečovatelskou službou, která se stala předchůdkyní červeného kříže v Rusku. Byla také iniciátorkou a donátorkou pravoslavného chrámu svatých apoštolů Petra a Pavla v Karlových Varech.  Jako patronka skladatele Antona Rubinsteina ho pověřila zkomponováním první z jeho tří operː "Fomka blázna" (1853), "Sibiřští lovci" a "Pomsta".  Jelena zemřela ve Stuttgartu ve věku 66 let.

Šarlota Württemberská, rozená Friederike Charlotte Marie von Württemberg, (9. ledna 1807 - 2. února 1873) byla jako velkokněžna "Jelena Pavlovna Ruská" manželkou velkoknížete Michaila Pavloviče Ruského, nejmladšího syna ruského cara Pavla I. a jeho manželky Marie Fjoforovny (Žofie Doroty Württemberské).


Vznik.

Inspiraci pro napsání píseň získal Seeger v říjnu roku 1955 na cestě letadlem na koncert do Ohia. Listuje ve svém sešitu narazil na citát z Šolochovova románu "Tichý Don" (1934), který podle pozdějšího vyjádření četl "aspoň rok nebo dva předtím". Úryvek odkazoval na kozáckou lidovou píseň "Tovchu, tovchu mak" a Seeger jej využil pro tři sloky své písně: Jako základ pro složení melodie Seegerovi posloužily ruská lidová píseň "Koloda Duda" a americká "Drill, Ye Tarriers, Drill", napsaná roku 1888 Thomasem F. Caseyem.  Seeger nazpíval první tři sloky písně a vydal je roku 1960 na svém albu "The Rainbow Quest". Ale teprve Joe Hickerson zavedl v tomtéž roce čtvrtou a pátou sloku a závěrečné opakování sloky první. Této konečné verze se ještě koncem roku 1960 ujali Peter, Paul and Mary, o rok později píseň proslavila nahrávka The Kingston Tria. (Jeho členové se zprvu domnívali, že jde o lidovou píseň, a uváděli ji bez autora; z omylu je vyvrátil teprve telefonát od samotného Seegera.)  Písně se poté ujalo i mnoho dalších interpretů a také byla přeložena do mnoha různých jazyků.  Píseň s českým textem "Řekni, kde ty kytky jsou", jehož autorkou je Jiřina Fikejzová, nazpívaly například Judita Čeřovská, Marie Rottrová či Marta Kubišová. Existuje také český text "Kdo těm růžím vůni vzal" od Jana Schneidera, nazpívaný v živém vystoupení Martou Kubišovou. Svou verzi nahrála i skupina Spirituál kvintet, s textem I. Macha a J. Tichoty "Kdepak všechny květy jsou".

Text písně.

Anglický originál (Pete Seeger, Joe Hickerson):  Český překlad "Řekni, kde ty kytky jsou" od Jiřiny Fikejzové:

Ohlasy.

V roce 2002 byla píseň uvedena do folkové síně slávy Grammy.  Britský magazín "New Statesman" ji roku 2010 zařadil mezi "Top 20 politických písní".

„Where Have All the Flowers Gone“ je folková protiválečná píseň amerického hudebníka Peta Seegera, v českém prostředí známá spíše jako Řekni, kde ty kytky jsou. První tři sloky byly napsány roku 1955 a vydány v časopise "Sing Out!"; další verše dodal v květnu 1960 zpěvák Joe Hickerson a píseň získala svou specifickou podobu, kdy poslední sloka odkazuje na první a všechny dohromady tak tvoří jakýsi kruh.


Vývoj a popis.

Letoun má svůj prapůvod v roce 1932, kdy Aéronavale vypsalo požadavky na nový torpédový bombardér. Tyto požadavky se podobaly i požadavkům letectva na nový těžký noční bombardér. Na základě tohoto požadavku vznikl bombardér MB.200.  Letečtí odborníci v předválečné Francii si dobře uvědomovali slabiny letounu Bloch MB.200, a proto se je pokusili zmírnit vytvořením odvozeného typu s označením Bloch MB.210. Byl to robustní celokovový dolnoplošník, na rozdíl od hornoplošníku MB.200, s velmi podobným trupem obdélníkového průřezu. Bylo plánováno jak použití plováků, tak i pevného nezatahovatelného podvozku. Později byl letoun však vybaven zatahovacím podvozkem.  Prototyp letounu označený Bloch MB.210-01 byl postaven jako soukromý vývoj společnosti Avions Marcel Bloch a poprvé vzlétl 24. listopadu 1934, přičemž byl poháněn dvojicí vzduchem chlazených hvězdicových motorů Gnome-Rhône 14Kdrs (vlevo) / Gnome-Rhône 14Kgrs (vpravo) o výkonu 596 kW (800 k). Tento letoun měl ještě pevný podvozek. První lety ukázaly mnoho nedostatků, které byly řešeny celou řadou úprav. Ty zahrnovaly přestavbu ocasních ploch a přemístění hřbetní střelecké věžičky. Po úspěšném ukončení testů u letectva byl letoun zkoušen francouzským námořnictvem v lednu 1936 na základně Marignane. Pro tuto příležitost byl letoun vybaven dvojicí velkých plováků. Další letoun MB.210 však již plováky vybaven nebyl.  Tento letoun byl následován druhým prototypem označeným MB.211-01 BN4 pokřtěným „Verdun“, který byl poháněn kapalinou chlazenými řadovými dvanáctiválci Hispano-Suiza 12Ybrs s výkonem 641 kW (860 k) a měl již zatahovatelný podvozek. Tento letoun poprvé vzlétnul až v srpnu 1935. Počáteční letové testy tohoto prototypu přinesly zklamání, letoun nebyl o mnoho lepší než MB.210, a proto již nebyl postaven další stroj tohoto typu. Tento prototyp byl nakonec zkušebně vybaven hvězdicovými čtrnáctiválci Hispano-Suiza 14Aa 01/02 pod označením MB.212.01. I tato verze nebyla nakonec vyráběna.  Podle francouzského letectva měl budoucnost typ MB.210 a objednalo 130 strojů této verze. Sériové letouny, z nichž první zalétal André Curvale 10. prosince 1935, nesly nejprve označení MB.210-BN4 (čtyřmístný) a později MB.210-BN5 (pětimístný). Od prototypu se sériové letouny lišily použitými motory. První letouny byly vybaveny motory Gnome-Rhône 14Kirs (vlevo) / Gnome-Rhône 14Kjrs (vpravo) o výkonu 649 kW (870 k). Letouny měly již zatahovací podvozek. Od druhého sériového stroje měly letouny zvětšenou šípovitost vnějších konců křídel.  Křídla letounu měla charakteristickou šípovitou náběžnou hranu. Letoun byl sice lepší než jeho předchůdce, ale nikoliv výrazně. Měl řadu konstrukčních chyb, které musely být odstraňovány během výroby, což tuto výrobu jen komplikovalo. Výzbroj letounu tvořilo až 1 600 kg leteckých pum v pumovnici a 3 obranné kulomety MAC 1934 v ručně ovládaných věžích na přídi, hřbetě a břiše letounu.  Letouny měly výkonově poddimenzované motory, které měly tendenci se přehřívat, což vedlo k řadě nehod. Proto byly letouny odstaveny z provozu do té doby, než byly jejich pohonné jednotky vyměněny za o něco silnější a podstatně spolehlivější motory Gnome-Rhône 14N. Nejprve se na letouny montovaly motory Gnome-Rhône 14N-10/11 s maximálním výkonem 686 kW ve výšce 3 700 m a později motory Gnome-Rhône 14N-20/21 s maximálním výkonem 754 kW.  Letouny vyráběla společnost Avions Marcel Bloch (později SNCASO) a v licenci společnosti Les Mureaux, Potez-CAMS, Breguet, Hanriot a Renault. Celkem bylo vyrobeno nejméně 253 strojů. Jiné zdroje uvádějí 283 nebo 298 vyrobených strojů. Dodávky letounů byly mnohem pomalejší, než se původně očekávalo, hlavně kvůli nedostatku vrtulí. V roce 1936 byl prototyp MB.210-01 upraven pro námořnictvo instalací plováků a byl zkoušen jako torpédový bombardér.

Operační historie.

Francie.

V září 1939 bylo letouny Bloch MB.210 vybaveno 12 bombardovacích skupin "Armée de l'Air". Deset těchto skupin se nacházelo ve vlastní Francii, GB I/11, GB II/11, GB I/23 a GB II/23 v Toulouse, GB I/12 s GB II/12 v Remeši, GB I/21 a GB II/21 v Bordeaux a GB I/51 s GB II/51 v Tours. Další dvě GB I/19 a GB II/19 byly v té době na manévrech v Tunisku na základně Kalaa-Djerda. V čase německého útoku na Francii na jaře 1940 byly tyto letouny již stahovány ze služby v první linii, ale přesto jimi bylo vyzbrojeno ještě 5 bombardovacích skupin. V té době již zcela zastaralé letouny byly používány k nočním náletům a průzkumným letům. Jedinou skupinou, která byla k 10. květnu 1940 vyzbrojena čistě tímto typem letounu, byla GB I/23 bázující tehdy v Istres.  Během bojů ve Francii bylo několik strojů ztraceno v boji. Po uzavření příměří 22. června 1940 zůstalo v neokupované části Francie okolo 100 strojů MB.210. Dalších více než 20 strojů se nacházelo v severní Africe, kam s nimi přelétly jejich posádky. Letouny byly rychle odstavovány z provozu, uskladněny nebo sešrotovány.  Pamětníci o letounu hovořili jako o pomalém, ale stabilním a poměrně spolehlivém stroji. Později šest strojů využívalo letectvo vichistické Francie k výcviku navigátorů a po jejím obsazení krátce i německá Luftwaffe.

Ostatní státy.

Po vypuknutí španělské občanské války hledaly obě strany konfliktu možnosti dodání vojenských letounů. Francie zpočátku podporovala republikány, a ti požadovali i stroje MB.210. V květnu 1937 měli republikánské síly k dispozici 15 letounů MB.210, přičemž je pro ohrožení ze strany nepřátelských stíhačů používali pro noční nálety. Létaly u Grupo 72 a později u Grupo 11 de Bombardeo Nocturno. Z operační služby byly vyřazeny v roce 1938.  Rumunsko objednalo původně 24 strojů MB.210, ale dodáno jich bylo pouze 10. Staly se výzbrojí Escadrile 82 Bombardement v lokalitě Craiova. Tyto stroje byly použity během útoku na Sovětský svaz v roce 1941. Pět jich bylo ztraceno v boji a při nehodách. Zbytek byl vyřazen v roce 1942. Německo dodalo získalo v roce 1942 celkem 37 strojů MB.210. Z nich bylo 6 strojů předáno Bulharsku. Jejich osud není znám.

Varianty.

MB.210-01 MB.211-01 MB.210-BN4 MB.210-BN5 MB.212 MB.218

Specifikace (MB.210 BN.5).

"Technické údaje pocházejí z publikace „War Planes of the Second World War: Volume Seven“".  Rumunsko Španělsko

Bloch MB.210 a stroje od tohoto typu odvozené byly francouzské celokovové dvoumotorové bombardéry stavěné společností Societé des Avions Marcel Bloch ve 30. letech 20. století. Jednalo se o pokračovatele hornoplošníků Bloch MB.200, od kterých se na první pohled lišily hlavně umístěním křídla.


Definice.

Stupeň je primárně definován výskytem určitých druhů fosilií (biostratigrafie) nebo konzistentní magnetickou polaritou (paleomagnetismus) v horninách. Obvykle se používá jeden nebo více nálezů fosilií, které se nacházejí po celém světě, jsou snadno rozpoznatelné a jejich výskyt se omezuje na jeden nebo několik stupňů. Pozice chronostratigrafické jednotky je v hierarchické stupnici určena vztahem mezi její horní a spodní hranici. Dolní hranice (báze) stupně je určena v GSSP ("Global Boundary Stratigraphy Section and Point"). Je to buď první výskyt nebo vymizení živočišných nebo rostlinných druhů z fosilního záznamu, začátek a konec chronozóny magnetické polarity, a nebo závažná zániková událost a nebo anomálie v rozložení prvků, případně jejich izotopů, v sedimentárních horninách jiných časových oblastí. Horní hranice stupně není výslovně definována, ale je jednoznačně určena spodní hranicí následujícího stupně. Jeden stupeň tedy začíná svou bází a končí bázi dalšího, vyššího stupně. Mezinárodně používané chronostratigrafické stupně jsou definovány a ratifikovány Mezinárodní komisí pro stratigrafii (ICS). Stupeň v původním významu je biostratigrafická jednotka definovaná prvním výskytem fosilií určitého rodu. Stupni odpovídá v geochronologii jednotka věk. Vzhledem k tomu, že stanovená stáří hranic chronostratigrafických stupňů se díky jiným nebo novějším metodám mohou stále ještě měnit, je nutno považovat tyto údaje za přibližné.

Rozdělení.

Stupeň představuje nejnižší úroveň v hierarchickém systému chronostratigrafie. Je to základní jednotka. Nejbližší vyšší jednotkou je oddělení, které se většinou skládá z několika stupňů. Stupeň může, ale nemusí, být rozdělen do několika podstupňů. Rozdělení stupně do nižších podstupňů bylo provedeno pouze v několika případech (např. stupeň v juře "Pliensbachium", kde existovaly historické důvody).  Dříve byla nejnižší chronostratigrafickou jednotkou chronozóna, v současnosti spadá mezi nehierarchické jednotky. Chronozóny mohou být založeny na různých stratigrafických jednotkách (biostratigrafii, magnetostratigrafii nebo dokonce litostratigrafii).

Pojmenování.

Pojmenování stupňů by mělo být odvozeno na místních jménech (názvů obcí, měst, regionů). V německém jazyce se názvy stupňů tvoří přidáním koncovky - "ium", v angličtině koncovky - "ian", ve francouzštině - "ien". V češtině jsou názvy stupňů bez přípon (např. prag, givet). Pravopis názvu se běžně řídí původním označením z oblasti vymezení, výjimky podléhají schválení České stratigrafické komise (tremadok, caradok). Nejstarší názvy stupňů jsou z první poloviny 19. století. V mnoha případech však stratotyp GSSP není v blízkosti původní typové lokality, která určovala její pojmenování. Důvody pro to mohou spočívat v tom, že se v oblasti původní typové lokality nenachází vhodný profil, který by byl přístupný a také chráněný pro vědeckou činnost. Dalším důvodem může být neúplnost profilu nebo nedostatek fosílií. Termín stupeň byl v minulosti také běžně používaný pro jiné jednotky chronostratigrafie nebo stratigrafie (např. "stupeň "Lias"": Lias = litostratigrafická jednotka nebo "stupeň "Jura"": Jura = útvar). Některé chronostratigrafické jednotky dříve řazené jako stupně, byly "povýšeny" na oddělení. (např. "Wenlock").

Regionální a historické stupně.

Kromě nyní mezinárodně uznávaných a celosvětově srovnatelných stupňů byla v minulosti definována ještě řada dalších chronostratigrafických stupňů. Důvody těchto návrhů byly rozmanité, stejně jako důvody pro jejich odmítnutí jako mezinárodně schválené nebo jejich snížení na regionální úroveň.

Historické stupně.

Mnoho historických návrhů na stupně se ve vědecké činnosti z různých důvodů neprosadilo. Nejběžnějším důvodem bylo odhalení pozdějšího výzkumu, že typové profily nejsou úplné, nebo že neobsahují žádnou skupinu vůdčích fosilií. Mohou však být často používány v dřívější literatuře a mohou být také nalezeny ve starších geologických mapách. Přesnější korelace těchto starších stupňů s dnešními mezinárodně uznávanými je proto stále nezbytná.

Regionální stupně.

Regionální stupně byly často zavedeny když korelace s mezinárodními stupni nebyla možná nebo jen částečně možná. To bylo například vždy v případě, když se vůdčí fosilie, používané k definování mezinárodního chronostratigrafického stupně v GSSP, v dané oblasti nevyskytují. To se stává například u kontinentálních sedimentů. Zde bylo zavedeno alternativní rozdělení stupňů, které je založeno například v neogénu na pozůstatcích savců (ELMMZ Neogen = "European Land Mammal Mega-Zones"). Nicméně jsou tyto stupně definovány biostratigraficky, a proto je velmi obtížná metodická korelace s mezinárodními chronostratigrafickými stupni. Ale také důvody politické, národní nebo prostě určitá historická tradice, mohou být důvodem pro zachování regionálních chronostratigraficky nebo biostratigraficky definovaných stupňů. Často používané a dobře definované regionální stupně jsou regionální chronostratigrafické stupně v terciéru: paratethys severoněmecké třetihorní pánve.

Stupeň (angl. "stage") je v geologické historii Země celosvětově užívaný název nejnižší geologické jednotky ve chronostratigrafii. V geochronologii jí odpovídá jednotka věk (angl. "age"), která představuje absolutní časový interval a obvykle se jedná o časová rozpětí od stovek tisíců, po miliony let, vzácně více než deset milionů let.


Vývoj a popis.

V roce 1936 francouzské ministerstvo letectví vypsalo požadavek na univerzální letoun, který by mohl sloužit jako průzkumný, značkovací a lehký bombardovací letoun. Konstrukční kancelář společnosti Bloch navrhla celokovový dvoumotorový vícemístný dolnoplošník MB.170, který byl postupně modifikován až k sériovým verzím. První prototyp MB.170-01 poprvé vzlétl v únoru 1938.  Letouny měly dvojité svislé ocasní plochy, které stejně jako křídlo měly poměrně velké pozitivní vzepětí. Letoun byl poháněn dvojicí čtrnáctiválcových hvězdicových motorů Gnome-Rhône 14N-06/07. První prototyp však posléze havaroval a tak byl ke zkouškám použit druhý prototyp MB.170-02, který však byl koncipován jako bombardér. Konstruktéři, nyní již ve znárodněném podniku SNCASO, postupně pracovali na verzích MB.171, 172, 173 a 174. Poslední z uvedených verzí si nakonec francouzské ministerstvo letectví objednalo. Prototyp MB.174-01 se od původního MB.170 lišil dozadu posunutou kabinou, prosklenou přední částí trupu a motory Gnome-Rhône 14N-20/21 o výkonu 754 kW. Tento prototyp poprvé vzlétl 5. ledna 1939. Výsledky zkoušek byly povzbudivé, a tak byla zahájena výroba padesáti sériových průzkumných strojů MB.174-A3, které byly na rozdíl od prototypu vybaveny motory Gnome-Rhône 14N-48/49 o výkonu 849 kW. V září 1939 byl také dodán první letoun MB.176 vybavený americkými motory Pratt & Whitney R-1830 Twin Wasp.  Letoun byl vybaven pevnou dvojicí kulometů ráže 7,5 mm v křídlech letounu, dále dvojitým kulometem stejné ráže vzadu v kabině střílející dozadu nahoru a trojicí kulometů střílejících dozadu dolů.  Souběžně s typem MB.174 byl vyvíjen i bombardovací MB.175. Tato verze měla prodloužený a rozšířený trup, aby mohl pojmout větší náklad bomb. Letoun mohl nést až 600 kg bomb v pumovnici a na vnějších závěsech. První letoun vzlétl 3. prosince 1939 a první sériový MB.175-B3 byl francouzskému letectvu dodán v dubnu 1940. Tyto letouny sloužily u průzkumných jednotek jako běžné letouny MB.174.  Konečnou verzí byl torpédový bombardér MB.175T, který byl objednán v roce 1945 a vyráběn až do roku 1950 pro francouzské námořní letectvo. Poslední MB.175 byl od školních jednotek vyřazen v roce 1960.

Operační historie.

Bloch MB.174 vstoupil do aktivní služby v březnu 1940. Letouny byly přiděleny k jednotkám strategického průzkumu (GR II/33), kde nahradily letouny Potez 637, které se ukázaly během „podivné války“ příliš zranitelné. Na jeho první operační úkol s ním vzlétnul 29. března 1940 známý pilot a spisovatel kapitán Antoine de Saint-Exupéry. Bloch MB.174 se projevil jako výjimečně efektivní letoun. Kvůli své rychlosti a obratnosti i ve velkých výškách dokázal uniknout většině moderních stíhaček "Luftwaffe". Francouzské letectvo je používalo téměř výhradně k průzkumu. Během bitvy o Francii bylo zničeno 24 strojů, ale z toho jen 4 v důsledku bojových akcí. Zbylé byly zničeny záměrně při ústupu nebo havarovaly. Avšak, tak jako v případě většiny dalších moderních letadel ve výzbroji francouzského letectva, letoun přišel do výzbroje pozdě a v zanedbatelných počtech. V době uzavření příměří byla většina letounů MB.174 a MB.175 evakuována do severní Afriky. Několik jich získali Němci a byly používány pro výcvik pilotů. Během služby u letectva Vichistické Francie byly letouny MB.174 často používány k letům nad Gibraltarem, kde sledovaly britskou flotu.  V březnu 1941 němečtí inženýři odebrali z některých letounů MB.175 motory (a také z jiných francouzských letadel), které použili pro pohon obřích nákladních letounů Messerschmitt Me 323.  Po operaci Torch působilo několik letounů na straně Spojenců. Zbývající exempláře se na straně Spojenců zúčastnily akcí během bitvy o Tunisko. Poté byly nahrazeny průzkumnými variantami letounů P-38 Lightning. Zbylé letouny byly používány k dopravním účelům a k vlekání cvičných cílů.

Varianty.

MB.170-01 MB.170-02 MB.174-01 MB.174-A3  MB.175-01 MB.175-B3 MB.175T MB.176-01 MB.176-B3 MB.177 MB.178

Specifikace (MB.174-A3).

"Technické údaje pocházejí z publikace „Letadla 1939–45: Stíhací a bombardovací letadla Francie a Polska“".  Třetí říše

Bloch MB.170 a letouny od tohoto stroje odvozené (nejvýznamnější byly verze MB.174 a MB.175) tvoří rodinu francouzských průzkumných bombardérů navržených a stavěných krátce před 2. světovou válkou. Byly to zdaleka nejlepší soudobé stroje svého typu, které měla ve výzbroji "Armée de l'Air" při vypuknutí 2. světové války. Díky jejich rychlosti a ovladatelnosti, mohly letouny uniknout tehdejším německým stíhačům. Vzhledem k jejich malým počtům byl jejich vliv na průběh bitvy o Francii zanedbatelný. Letouny dále zůstaly ve službě i v letectvu Vichistické Francie po podepsání příměří. Letoun MB.174 je také zmiňován v souvislosti se spisovatelem Antoine de Saint-Exupéry autorem "Malého prince", který na tomto typu létal u průzkumné jednotky GR.II/33. Jeho práce "Pilote de Guerre" ("Válečný pilot") vydaná v roce 1942 je založená na průzkumné misi provedené v roce 1940 na tomto typu letounu.


Život.

Narodil se ve farářské rodině ve vesničce nedaleko tehdejšího pruského Königsbergu (Královce, dnes Kaliningrad na území Ruska). Vystudoval umění, filologii a filozofii v Královci. Aby se vyhnul vojenské službě v pruské armádě, prchl s bratrem roku 1724 do Lipska, kde se stal vychovatelem v rodině známého polyhistora profesora Menckea.  Roku 1725 začal učit na Lipské univerzitě, jeho první přednášky byly věnovány filozofii Leibnizově a Wolffově. Roku 1730 zde byl jmenovan profesorem poetiky, roku 1737 logiky a metafyziky. Nakonec na Lipské univerzitě získal místo "decemvira" ("decanus") a "seniora".  Roku 1726 se Gottsched stal předsedou "Poëtische Gesellschaft", za rok ji přejmenoval na "Deutsche Gesellschaft". Později se s ní rozešel a založil vlastní spolek "Gesellschaft der freien Künste".  K šíření svých názorů a prezentování uměleckých kritik vydával časopisy "Die vernünftigen Tadlerinnen" (Rozumné pomlouvačky, 1725-1726), "Der Biederman" (Poctivý muž, 1726), "Beiträge zur kritischen Historie der deutschen Sprache, Poesie und Beredsamkeit" (Příspěvky k dějinám německé řeči, poesie a výmluvnosti, 1732), "Neuer Büchersaal, der schönen Wissenschaften und freien Künste" (Nový knihovní sál krásných věd a svobodných umění, 1745 – 54), "Das Neueste aus der anmuthigen Gelehrsamkeit" (Poslední novinky z vlídné učenosti, 1751-1762).  V teorii i tvorbě věnoval se zejména dramatu. Kritizoval, že jak z komedie, tak z opery byla vypuzena figura Hanswursta, tedy komická figurka typická pro německojazyčné divadlo v 16. a 17. století, která měla kořen patrně ve středověkých karnevalech. Ve svém díle se snažil tuto postavu navrátit na jeviště. Usiloval rovněž o návrat tzv. "Hauptaktionen" a "Staatsaktionen", tedy typu her velmi populárních v 17. století, jimž dominovala postava kašpara, a které se vyznačovaly častým roztodivným dováděním mnoha postav na jevišti. Když do Lipska zavítala roku 1727 divadelní společnost Caroline Neuberové, Gottsched ji přesvědčil, aby stála v čele jeho divadelní reformy a začal pro ni překládat francouzské hry a psát hry vlastní. Tragédie "Der sterbende Cato" z roku 1732 byla napsána dle Addisonova vzoru a přísně v ní bylo dodržováno Aristotelovo pravidlo tří jednot. Gottsched a jeho žáci toto dílo považovali za prototyp a formální vzor žánru tragédie.  Vydal také sbírku "vzorových her", kam zařadil práce své, Schlegelovy, Quistorpovy, Uhlichovy, Racinovy, Corneillovy, Voltairovy, Destouchesovy, Molièrovy aj.  Dnes je však nejvíce ceněna jeho kniha "Nöthiger Vorrath zur Geschichte der deutschen dramatischen Dichtkunst" (Nezbytný materiál k dějinám německé dramatické poezie, 1757–65), kde chtěl sepsat celou německou dramatickou produkci z let 1450-1760. Ač dílo nedokončil, je dnes cenným pramenem poznání starého německého divadla.  Usiloval též o obrodu němčiny a snažil se z ní vyloučit cizí slova.  Ottův slovník naučný ho hodnotil takto: "V l. 1729 – 40 pokládán Gottsched za jedinou autoritu ve věcech týkajících se theorie poesie, ač jemu samému rozdíl mezi rhétorikou a poesií jasný nebyl, což bylo v podstatě příčinou, že zaujal v kritice postavení nesprávné. Bylť ostatně Gottsched muž příliš střízlivý a pedantický, kterýmiž vlastnostmi sice vystačil, aby kritisoval bombast a nechutnou rozplizlost Lotensteinovy slezské školy, aby však mohl býti aesthetickým kritikem nebo docela básníkem, na to byl zase příliš prost veškeré fantasie. Počátkem let čtyřicátých zahájená polemika se Švýcary Bodmerem a Breitingerem valně jeho jménu ublížila. Přívrženstvo jeho se menšilo, a když ve své domnělé neomylnosti docela i proti Lessingovi a Klopstockovi se obrátil, stalo se jméno jeho k posměchu a trvalo dlouho, než novějším badáním (Gervinus, Wackernagel a hlavně Danzel) opět povznesen byl a zásluhy jeho oceněny.""

Johann Christoph Gottsched (2. únor 1700, Judithenkirch — 12. prosinec 1766, Lipsko) byl německý dramatik, literární kritik a divadelní teoretik, představitel raného osvícenství. Jeho hlavním cílem bylo povýšit německou kulturu na úroveň francouzské, jeho vzorem byl zejména francouzský klasicismus. Divadlo pojímal jako nástroj morální výchovy. Rozvinul vlastní koncepci rétorické gestikulace, jíž se dnes někdy říká "lipský styl". Spolupracoval s divadelním souborem herečky Caroliny Neuberové. V jeho době byla nejvíce ceněna hra "Umírající Cato", která byla dlouho považována za vzor německé tragédie. Byl profesorem na univerzitě v Lipsku.


Situace před ofenzívou.

Rudá armáda pronikla do příhraničních oblastí Pruska do hloubky 30 – 60 km již při Baltické operaci v říjnu 1944. Protože zde bylo silné opevnění, útok byl zastaven a s další akcí se počítalo až roku 1945, kdy mělo dojít k všeobecnému útoku, při kterém mělo dojít k dobytí Třetí říše. Přípravy na závěrečnou ofenzívu proti Německu byly urychleny v souvislosti s těžkými boji západních spojenců v Ardenách.

Východopruská operace.

12. ledna byla zahájena Viselsko-oderská operace a o den později i Východopruská operace. Útok začal mohutnou dělostřeleckou přípravou 1. baltského a 2. a 3. běloruského frontu. Poté vyrazily do útoku pozemní síly, které však narazily na tuhý německý odpor. Rudá armáda přesto postupovala dále a útoky mechanizovaných svazků se snažila rozdělit německé obranné síly. Mezitím docházelo k útěku německých civilistů před postupujícími sovětskými vojsky. Počátkem března došlo k závažné změně situace, kdy Rudá armáda dobyla Pomořansko a oddělila tak po souši Prusko od mateřské země. Evakuace civilistů a vojáků či přísun zásob se tak mohl realizovat pouze po moři, ovšem zde se lodě stávaly často kořistí sovětských ponorek. Mezi nejznámější akce sovětské flotily a největší námořní katastrofy patří potopení německých lodí Wilhelm Gustloff a General von Steuben ponorkou S-13 či potopení dopravní lodě Goya ponorkou L-3.

Dobytí Königsbergu.

Do dubna 1945 Rudá armáda prakticky obsadila celé Východní Prusko, přičemž zde zůstalo nedobyto jeho hlavní město Königsberg a několik německých uskupení na pobřeží. Ve dnech 6. – 9. dubna probíhal na toto starobylé město a pevnost útok Rudé armády, který skončil obsazením jeho významné části. Německé jednotky v neobsazených částech města se však stále bránily. 17. dubna dobyli Sověti město Fischhausen (nyní Primorsk), 25. dubna obsadili Pillau (nyní Bałtijsk) a 26. dubna byl proveden výsadek na „Baltické kose“. Tím ztratili Němci poslední evakuační možnosti. Přesto se některé německé jednotky bránily v Königsbergu a na Baltické kose u Vislanského zálivu až do kapitulace Německa.

Východopruská operace byla sovětská útočná akce Velké vlastenecké války proti Východnímu Prusku, která trvala od 13. ledna do 9. května 1945 a skončila dobytím Königsbergu.


Historie.

Nejstarší osídlení tohoto strategického místa na soutoku řek sahá do pravěku. Podle archeologických výzkumů z let 1997 - 2003 zde byla rybářská osada již v období paleolitu, většina nálezů v místním muzeu pochází z období kultury laténské. Později zde galský kmen Andecavů vybudoval galorománskou pevnost, o níž bojoval Gaius Iulius Caesar v galské válce. Poté se na osídlení podíleli Římané.  Křesťanská komunita se zformovala za vlády dynastie Karlovců. Za vlády krále Karla Lysého roku 851 již bylo společenství natolik početná, že k jejímu vedení byl instalován Dodon, první biskup z Angers. V pevnosti stála galorománská kaple sv. Jenovéfy, kterou dal biskup přestavět na jednolodní katedrálu s jižní kaplí. Ta byla koncem 9. století po přenesení relikvií sv. Lauda nově zasvěcena tomuto patronovi. Biskupská katedrála sv. Mořice je vystavěna na jejím místě v gotickém slohu.  Pevnost dal Fulko Nerra, hrabě z Anjou v 10. století přebudovat na aulu lichoběžníkového půdorysu s velkým sloupovým sálem, zvanou později hrad. Tato stavební konfigurace byla zničena roku 1131 nebo 1132, a poté obnovena v románském slohu s válcovými bastiony po obvodu hradební zdi. Benediktinský klášter sv. Sergia ze 12. století byl centrem písemnictví. Místo bylo proslulé také jako zastávka na poutní cestě do Compostely. Od 12. století byly zakládány poutní kaple podél jedné z vedlejších cest, kterou poutníci chodili přes Angers do Saint-Jean-d ́Angely, kde se připojili na hlavní cestu z Tours do Bordeaux a k průsmyku Roncevaux.  Hrad roku 1204 dobyl a po vítězství v bitvě u Bouvines roku 1214 obsadil a konfiskoval francouzský král Filip II. V královském majetku již zůstal. Dnešní podoba pochází ze 13. století, kdy hrad nechal znovu upravit francouzský král Ludvík IX. Ten mu vtiskl obranný charakter umocněný použitím černé břidlice kombinované s bílou bretaňskou žulou.  Pro české dějiny je významný květen roku 1464, kdy sem přišlo diplomatické poselstvo českého krále Jiřího z Poděbrad jednat o mírové unii evropských států. Vedli je Lev z Rožmitálu a humanista Antonio Marini z Grenoblu. Vévoda René z Anjou, budoucí mnohonásobný král, poselstvo přijal poté na hradě Saumur.  Sedmnáct věží opevnění bylo sníženo na úroveň hradeb v 16. století během náboženských válek. V původní výšce se dochovala pouze jedna z nich, Věž mlýna ("Tour du Moulin"). René z Anjou a měl v zahradách zvěřinec plný exotických zvířat, dokončený v roce 1450.

Hrad.

Hrad je situován ve strategické výšinné poloze, nad soutokem řek Loiry s Maine, pod jejím soutokem řek Mayenne a Sarthe. Převážně je to gotická stavba krále Ludvíka IX. z let 1228-1238. Opevnění tvoří dvojitý pás hradebních zdí s ochozem a 17 věžemi, vysokými původně 40 metrů, jak je doloženo v 15. století, dnes o 10 metrů nižších. Aulu založil biskup Dodon, v 10. století na jejím místě vznikl první hrad ("castrum"), ve druhé čtvrtině 13. století přestavěný na typickou královskou stavbu gotického hradu s palácem, kaplí a mohutnými pevnostními zdmi. Stavbu řídila královna - regentka Blanka Kastilská jako protiváhu k hradům mocných velmožů. Mohutné fortifikace tohoto stavebního období jsou v půdorysu jednoduché, stylově obdobné stavbám římských císařů dynastie Hohenštaufů. Velké bloky kamene jsou opracované do kvádrů v tzv. kyklopském zdivu. Zde byly po antickém způsobu zvýrazněny střídáním pásů černé břidlice, šedé žuly a žlutého pískovce, a tím se docílil výrazný estetický účinek.  Hradní kapli sv. Jana Křtitele založil král René a dostavěl ji roku 1410 král Ludvík II.  Hrad zaujímá plochu 25 tisíc metrů čtverečních. Hradby o délce přes 600 m stavbu obíhají na půdorysu pětiúhelníku. Jsou prolomeny dvěma branami: Městskou branou ("La porte de la ville") a Polní branou ("La porte des champs"). Uvnitř areálu hradu jsou stavby ze 13. - 15. století. Nejstarší je jádro královského paláce a královské kaple, ve zdivu ze 13. až 14.století. Interiéry byly během 14. století dovybaveny luxusními prvky včetně krbu v kapli. Dvůr je dále zastavěn kasárnami pro vojenskou posádku, která toto strážní místo stále hlídala, a správní budovou. Během 16. století gotická pevnost byla upravena na zámek s geometricky řešeným parterem parku.  Před hradem stojí socha „Dobrého krále“ Reného z Anjou, mnohonásobného krále i z Jeruzaléma, který svou kariéru zakončil jako panovník Provence.

Tapisérie.

Interiéry královského paláce zdobí od roku 1954 v nové instalaci proslulé nástěnné koberce - tapisérie ze 14.-18. století. Nejstarší a nejvýznamnější je soubor sedmi tapiserií s cyklem biblických scén Apokalypsy podle Zjevení sv. Jana. Na plochu o celkové délce 140 metrů a o výšce 4,5 metrů bylo původně zavěšeno devět kusů tapisérií, z nichž se zachovalo sedm.  Kromě Apokalypsy do souboru patří také pozdější starozákonní historie hrdiny Samsona, dále pašijové scény se skupinou Ukřižování uprostřed, Dva andělé s nástroji Kristova utrpení a znakem objednavatele, Ľegenda o životě sv. Saturnina a Legenda o životě sv. Maurilla. Angerské tapisérie s Apokalypsou vytvořil v Paříži tkadlec Robert Poincon v tkalcovské dílně Nicolase Bataille, podle kreslených kartonů královského malíře Hennequina z Brugg, zvaného také Jean, ve stylu vrcholné gotiky. Kompozice zářivou barevností, kresebností a sledem scén ve dvou patrech nad sebou připomíná knižní iluminace nebo cykly nástěnných maleb. Vedle newyorského fragmentu tapisérie je to jediný (a rozsahem největší) příklad výtvarně kvalitních tapisérií ze 14. století na světě. Tapisérie vznikly na objednávku vévody Ludvíka I. z Anjou, mecenáše umění tohoto panství a bratra francouzského krále Karla V. Sloužily k výzdobě stěn katedrály sv. Mořice v Angers až do 17. století, pak byly srolovány a nevhodným uložením došlo k jejich poškození, jeden kus byl zničen.

Angers je hrad ve stejnojmenném městě na západě Francie v departementu Maine-et-Loire a regionu Pays de la Loire. Historicky jde o bývalou provincii Anjou, připojenou k Francii roku 1481 (nyní část departementů Maine-et-Loire a Indre-et-Loire)). Jejím hlavní město dosáhlo největšího významu ve středověku jako sídelní město hraběcího rodu Anjou, jehož někteří potomci dosáhli královské hodnosti ve Francii, Anglii, Neapolsku, Uhrách a Jeruzalémě, a Plantagenetů.


Námět.

Mladý muž Alvin vyšel ze Sálu stvoření do města Diaspar, jehož obyvatelé jsou přesvědčeni, že žijí v jediném lidském sídle na Zemi. Lidská zvědavost a touhy po nových objevech zakrněly, město nabízí vše, co jeho konformní společnost potřebuje. Alvinovi tyto možnosti nestačí, touží poznat to, z čeho mají ostatní panický strach - venkovní prostor za zdmi města.

Historie románu.

Dílo "Město a hvězdy" vzniklo přepisem autorova románu "Proti pádu noci", s nímž A. C. Clarke nebyl (na rozdíl od velké většiny čtenářů) nikdy zcela spokojen. Příležitost k revizi původního díla nadešla během plavby z Anglie do Austrálie, když Clarke uspořádal podvodní expedici na Velký bariérový útes s Mikem Wilsonem. Text byl dokončen v Queenslandu mezi výpravami na Velký bariérový útes a do perlonosných polí v Torresově průlivu a poprvé vyšel v nakladatelství Harcourt, Brace & World v r. 1956.  Autor předpokládal, že nový román "Město a hvězdy" zcela nahradí svého předchůdce "Proti pádu noci", ale mnoho čtenářů zachovalo přízeň i staršímu dílu. Obě knihy se dočkaly dalších vydání.

Děj románu.

Alvin se cítí mezi svými vrstevníky nesvůj. Před 20 lety vyšel ze „Sálu tvoření“ a nyní se přehoupl do další etapy svého života. Za jeho rodiče byli vybráni Etanie a Eriston, kteří se o něj starali tak, jak je od osob plnících tuto funkci vyžadováno. Alvin cítí, že je jiný než ostatní, zajímá se o věci, které ostatní děsí a naopak různé společenské konvence mu mnoho neříkají. Jeho učitel Jeserac mu prozradí, že je unikátní tím, že se v Diasparu „narodil“ poprvé, ostatní už prodělali mnohočetný cyklus znovuzrození.  Alvin silně pociťuje svou odlišnost. Láká jej venkovní prostor, své procházky směřuje k hradbám města, kde se v noci dívá na rozprostírající se poušť a na hvězdy (samotné město je v noci osvětleno). Přemýšlí, jak by se dalo z města uniknout. Pomůže mu Khedron - šašek, jenž jej vezme do ústředí Rady. Zde si může Alvin prohlédnout model města, jak je uložen v paměti počítače. Pomocí projektoru prozkoumá venkovní zdi a je zklamán, žádný východ nenalezne. S Khedronem využijí možnosti počítače a dají zpětný chod historie města. Město se na monitoru přetváří, pulzuje, až se scvrkne do miniaturní plochy. Z raných časů zůstal v současnosti zachován pouze centrální park. Zdá se, že může poskytnout vodítko pro další pátrání. Oba dobrodruzi se vydají do nedalekého mauzolea Yarlana Zeye - zakladatele parku (a podle mnohých i města). Netuší, že jsou sledováni Alystrou - dívkou Alvina. Naleznou zde šachtu vedoucí do podzemní stanice dopravního systému. Aktivní je pouze trasa do Lys. Khedron nedokáže překonat svou „vrozenou“ fobii a tak do dopravního prostředku nastoupí jen Alvin. Khedron se vrací do mauzolea, kde na něj čeká Alystra. Netuší, co se stalo s Alvinem a když jí šašek není schopen dát uspokojivou odpověď, umíní si, že to zjistí sama.  Alvin přijíždí do Lys. Khedron vyslovil domněnku, že Lys bude velmi podobné Diasparu, ale mýlil se. Není zde žádné město, jen vesničky obývané lidmi, kteří se věnují zemědělství a chovu, stroje používají jen v nejnutnějších případech. Alvin je přijat Seranis, představenou vesničky Airlee v Lys. Místní lidé vypadají zdravě, vitálně a navíc mají schopnost telepatie. Řeč používají pouze děti - které v Diasparu nejsou a dospělí při rozmluvě s Alvinem. Alvin se dozví, že se sice může vrátit do Diasparu, ale bude mu vymazána paměť, Lys tak chce bránit svou nezávislost. Alvinovi se zdá, že to není vše a rád by záhadě přišel na kloub. Je udiven, že se Lys natolik obává o své bezpečí. Souhlasí, že se jistou dobu zdrží a pozná zdejší zvyky a prostředí. Seranis mu poskytne lekci z historie.  Po aklimatizaci v novém prostředí se nový návštěvník vydává s Hilvarem, synem Seranis na výpravu po Lys. Dostanou se až k Shalmirane, pradávné pevnosti, která nebyla nikdy dobyta a to zažila i útok Nájezdníků. Pevnost je ponořena v temném jezeře, které je Alvinovi i Hilvarovi něčím podezřelé. Žije v něm již miliardu let obrovský polyp, jenž je tvořen mnoha koloniemi. Prodělává obdobné znovuzrození jako lidé v Diasparu, ale přirozenou cestou. Polyp je věrným následníkem Mistra, dávného náboženského mesiáše, jenž dokázal obrátit na svou víru příslušníky lidských i mimozemských ras. Mistr byl vyhnán z rodné Země a když se vrátil, měl sebou i své následovníky. Neustále zmiňoval „Velké“, kteří se odebrali mimo známý vesmír, ale kteří se podle jeho slov jednou vrátí. Přikázal svým vyznavačům, aby je přivítali, až jednoho dne přijdou. Dlouhověký polyp se poslušen jeho slov snaží o kontakt pomocí robota, kterého tu Mistr zanechal, ale doposud nepřišla žádná odpověď. Alvina vznášející se robot zaujme, musí znát spoustu tajemství z dávné minulosti. Robot však nemluví, jeho řečové schopnosti byly zablokovány Mistrem, jenž si nepřál, aby tento svědek mnoha událostí vydal svá mystéria. Polypa čeká přechod do nevědomé fáze své existence a tak souhlasí, aby robot následoval Alvina.  Hilvar a Alvin se společně vracejí do Airlee, kde na ně čeká Seranis. Oznamuje Alvinovi, že jí je líto, ale situace se změnila, Lys se cítí ohroženo nastalými událostmi po příchodu Alvina. Bude mu vymazána paměť. Alvin nyní cítí, že správnou cestou do budoucna by byla vzájemná spolupráce obou oddělených civilizací. S pomocí robota se vrátí zpátky do Diasparu, aniž by přišel o své vzpomínky.  V Diasparu se událo několik věcí. Šašek se odebral do paměťové banky, neboť se mu věci vymkly z ruky a on nedokázal čelit nové neznámé situaci. Po městě se navíc pohybují cizinci z Lys, kteří mají za úkol odstranit vzpomínky z myslí lidí, kteří věděli o Alvinově plánu. Avšak díky Alystře je o tom informováno příliš mnoho lidí. Alvin je předveden před Radu, kde má promluvit o svém zmizení. Lidé zpočátku nejsou schopni pojmout jeho tvrzení, ale jasný důkaz - cizí robot - je příliš přesvědčivý. Alvin poukazuje na všeobecný strach obyvatel města, kteří se ukrývají před již neexistujícím nebezpečím a nechtějí překonat své po miliony let zažité návyky. Vyžádá si konfrontaci centrálního počítače s neznámým robotem. Je dopraven i s robotem do sálu, kde požádá počítač o zrušení jeho bloku řeči. Stroj může po mnoha milionech let promluvit.  Alvin vyslechne usnesení Rady. Nebude nijak potrestán za opuštění Diasparu, město si cení toho, že poukázal na slabinu. Nechá zatím uzavřít přístup k podzemní dráze. Tedy žádný pokrok směrem ke sblížení oddělených společenství. Alvin přijme rozhodnutí v klidu, jeho učitel Jeserac tuší, že už má něco v záloze. Je to tak, Alvin vezme svého lektora do věže Loranne, kde robot vzkřísí v písku pohřbenou kosmickou loď Mistra. Jeserac překoná svoji bázeň k otevřenému prostoru a stane se svědkem Alvinova odletu. Neodletí s ním, Alvin jej poprosí, aby informoval Radu, že její zákaz byl marný. Alvin směřuje do Lys, tentokrát je opatrnější a vyšle svého robota. Setká se s Hilvarem a dozví se, že se koná konference. Zde vystoupí a promluví o Diasparu. Doufá, že si lidé uvědomí, že vzájemnou izolací se zmenšuje šance na lepší budoucnost. Ukáže představenstvu Lys kosmickou loď, s Hilvarem podnikne krátký let k Shalmirane.  Ledy se pohnuly, delegace Lys se chystá do Diasparu. Alvin se vydává se svým přítelem Hilvarem na pátrání po inteligentních bytostech. Instruují robota, aby dopravil jejich vesmírné plavidlo k Sedmi sluncím. Sedm sluncí je pravidelný šestiúhelník stejně jasných hvězd s jedním centrálním sluncem. Je zřejmé, že je to dílo nějaké inteligentní rasy. Badatelé pátrají na planetách centrální hvězdy, ale nacházejí pouze ruiny a mrtvé světy. Výjimkou je planeta s divokou vegetací, na níž zuří nelítostný boj o přežití mezi jednotlivými druhy. Když se zdá, že nenarazí na žádnou stopu po inteligenci, objeví se zvláštní stvoření Vanamond. Nejeví nepřátelské úmysly a zná mnoho z minulosti. Vanamond nemá fyzickou podobu, je pouhou myšlenkou a možnosti jeho vědění se zdají být nedozírné. Alvin s Hilvarem se vracejí na Zemi, Vanamond už je předstihl a nyní ho zkoumají mentalici z Lys. Zrekonstruují z jeho odpovědí historii lidské rasy.  Impérium bylo tvořeno mnoha rasami a trvalo minimálně miliardu let. Vědci mnoha sjednocených ras Impéria dospěli k závěru, že vytvoří čistou inteligenci zbavenou hmoty. Experiment se nepodařil a vznikla „Šílená mysl“, která pustošila vesmír. Nebylo možno ji zničit, byla nesmrtelná. Impériu se podařilo za cenu odčerpání obrovské energie z hvězd odklidit „Šílenou mysl“ na okraj Galaxie do umělé hvězdy zvané „Černé slunce“, kde stále přetrvává. Experiment s vývojem ryzí inteligence pokračoval, ačkoli měl řadu odpůrců. Tentokrát se zdařil a dal vzniknout Vanamondovi. Impérium se záhadným způsobem přemístilo mimo kosmos a prostor. Jednou se možná vrátí. Ve vesmíru zůstalo jen několik starších ras, které nechtěly opustit své domovy. Člověk se začal izolovat na své planetě a vytvořil legendy o Nájezdnících, které vycházely ze zápasu se „Šílenou myslí“. Shalmirane bylo vytvořeno za účelem zničení Měsíce, který se začal nebezpečně přibližovat k povrchu zemskému. Dvě enklávy, které přežily eony věků - Lys a Diaspar - byly deformovány strachem a zděděnými mýty.  Nyní se před oběma společenstvími otevírá nová budoucnost, v níž obě mají potenciál odvrhnout své komplexy z minulosti. První kroky již byly podniknuty. Lysský psycholog Gerane programuje v Diasparu „Ságy“ - virtuální reality, aby se s jejich pomocí obyvatelé Diasparu pokoušeli odstranit svou agorafobii. Prvním, komu se to podaří je Alvinův učitel Jeserac.  Alvin sám ví, že jeho budoucnost neleží ve hvězdách, nýbrž na Zemi. Možná člověk jednoho dne opět získá to, co ztratil, ale nyní na něj čeká mnoho práce na Zemi. Je potřeba zastavit postup pouští a obnovit oceány. Hilvar ví, že osud známého vesmíru bude záležet na Vanamondovi, protože až se jednou vyčerpá energie „Černého slunce“ a „Šílená mysl“ se dostane z jeho zajetí, bude to právě Vanamond, který se s ní bude muset utkat.

Prostředí.

Město Diaspar.

Město Diaspar existuje už více než 1 000 000 000 (1 miliardu) let. Lidé dříve obývali zemský povrch a vydávali se do kosmu, vybudovali Galaktické impérium, ale po střetu s Nájezdníky byli nuceni uchýlit se zpátky na svou mateřskou planetu a své síly vrhli do vybudování velkého města, které odolá toku času. Legenda tvrdí, že lidé uzavřeli s Nájezdníky dohodu - ponechají si svou planetu a jim přenechají vesmír. Během tisíciletí vybudovali dokonalý hermeticky uzavřený mikrosvět, v němž není nouze ani nedostatku. Postupem času si vypěstovali fobii z otevřeného prostoru a zapomněli mnohé ze své minulosti.  Diaspar má dokonalé samoopravovací systémy a je řízeno centrálním počítačem. Jakákoli porucha je ihned odstraněna, opotřebení taktéž. Ve městě se nachází Hlavní elektrárna a palác Rady - jedna z největších budov ve městě, v němž pracují roboti a stroje, faktičtí administrátoři Diasparu. Do paláce Rady není povolen vstup každému, je to jeden z mála zákazů ve městě. Nacházejí se zde matrice v paměťových bankách uchovávající informace o všech obyvatelích, změnách v architektuře města atp.  Centrem města je zelený park o průměru 3 mil, tady se scházejí všechny pohyblivé i nepohyblivé cesty. Jeho tvůrce Yarlan Zey zde má hrobku, která je klíčem k opuštění města. Šachtou se lze dostat do podzemí, kde je stanice dopravního systému spojující Diaspar s Lys (toho před Alvinem využilo pouze několik lidí). Jedním z nejvyšších bodů je věž Loranne na okraji města.  Město před okolními vlivy chrání Pole, které zajišťuje i umělé osvětlení během noci.  Obyvatelé Diasparu se dožívají kolem 1000 let. Bylo by možno žít i déle, ale tato doba stačí na to, aby mozek pojal maximum informací, poté je třeba vymazat vzpomínky a opustit existenci. Díky velmi vyspělé technologii lidé prakticky dosáhli nesmrtelnosti, naučili se přechovávat informace v tzv. matricích, které jsou uchovávány. Za několik tisíc let může být člověk opět oživen, bez vzpomínek. Ty se mu postupně vrací v pozdějším věku. V Diasparu žije stabilně pouze 1 procento obyvatel, ostatní odpočívají v paměťových bankách. Je to určitá cirkulace, cyklicita obyvatel města. Reinkarnovaným lidem jsou přiděleni opatrovníci - „rodiče“, kteří jim věnují část svého času po dobu prvních 20 let. Každý v Diasparu už prodělal mnoho reinkarnací, včetně Šaška. Jednou za dlouhou dobu se vyskytne člověk - tzv. „Odlišný“, který ještě nikdy dříve nežil - takovým případem je po 10 000 000 let i Alvin. Odlišných bylo před Alvinem v historii Diasparu celkem 14 a všichni zmizeli.  Model lidského těla je po celou dobu existence uložen v paměťové bance, proto se změnilo jen mírně. Zmizelo ochlupení, zuby a nehty, pouze vlasy zůstaly. Protože odpadlo biologické rozmnožování, zmizel i pupek. Mužům se penis uložil dovnitř těla. Zmizela i potřeba spánku, lidé spí jen výjimečně po velmi namáhavém duševním výkonu.  Přestože obyvatelé Diasparu oplývají vysokou inteligencí a město je proti stagnaci pojištěno (např. osoba Šaška, mírné změny v uspořádání), Alvinovi se zdá, že lidé mají omezené zájmy. Věnují se sice různým filozofickým otázkám, debatám s centrálním počítačem, luštěním logických paradoxů, ale naprosto pozbyli zvědavost a touhu po dobrodružství. Téměř každý člen společnosti se stává v určitém období života umělcem a tvoří více či méně zdařilá díla, jakmile si však má představit otevřený prostor, jímá ho strach. Pěstují se i sporty (mnohé jsou ulehčeny díky ovládání gravitace), lidé se vydávají na dobrodružství do tzv. „Ság“ - umělých realit.

Společenství Lys.

Lys vzešlo z odlišné civilizace než Diaspar. Na počátku jeho historie byla malá společenství tvořená lidmi, kteří necítili potřebu sdílet městskou kulturu s mnoha miliony dalších. Lys se rozrostlo a vytvořilo nezávislou společnost opírající se o sílu mysli. Jeho obyvatelé ovládli telepatii a rozšířili tak propast mezi sebou a městskými společenstvími. Lys mělo vůdčí roli během velkých krizí, jeho vědci zničili Měsíc, jenž svým přibližováním se ohrožoval Zemi. Podle legend se v bitvě o Shalmirane Lys postavilo Nájezdníkům. Později si zabezpečilo svou nezávislost a důsledně si ji chrání do současnosti. Ačkoli sem přicházeli v dobách Úsvitu lidé z měst a byli přijati, v dobách jejich úpadku se Lys nevměšovalo do záležitostí metropolí. Postupně kontakt ochabl, vzdušná doprava ustala a zbyla pouze jediná cesta - podzemní dopravní systém z Diasparu.  Lys je tvořeno mnoha vesničkami v přírodě. Je obklopeno mohutným horským řetězcem. Každá vesnička má svá specifika. Nejblíže podzemní dráze je vesnice Airlee. Další zmíněnou vesnicí v Lys je Grevarn.  Obyvatelé v Lys ovládají telepatii, čili nepotřebují používat ve vzájemné komunikaci řeč. Ta přežila pouze díky oblibě zpěvu. Obvyklou řečí hovoří pouze děti. Obyvatelé pěstují zeleninu a ovoce. Nejběžnějším způsobem dopravy je pěší chůze. Jedná-li se o delší vzdálenost, využívají zvířata. Stroje používají pouze v nejnutnějších případech. Lidé se zde rodí a umírají přirozeným způsobem po dosažení cca 200 let. V ohrožení jsou schopni působit společně mocnou telepatickou silou.  Lys ponechávalo podzemní dráhu z Diasparu otevřenou, občas z města někdo utekl do Lys a zde přispěl něčím hodnotným.

Město a hvězdy je vědeckofantastický román britského spisovatele Arthura C. Clarka vydaný v roce 1956. V anglickém originále se kniha jmenuje "The City and the Stars". Dílo je přepisem autorova staršího románu "Proti pádu noci".


Reprezentace.

Poprvé se objevil na velké mezinárodní akci v roce 1979, kdy nastoupil za juniorskou reprezentaci na mistrovství světa do 20 let ve Švédsku, mladí Američané zde obsadili až šesté místo. V sezoně 1979/80 si jej trenér Herb Brooks vybral do týmu, který se po celou sezonu připravoval na v USA pořádané olympijské hry. V rámci přípravy sehrál za reprezentaci 55 utkání a nastřádal v nich 55 bodů (25 branek a 30 asistencí). Na olympijském turnaji v Lake Placid se podařilo týmu, který byl poskládán z hráčů z univerzit, vybojovat šokující zlaté medaile po vítězství nad silným výběrem Sovětského Svazu. Dodnes je tento výsledek považován za jeden z nejpřekvapivějších v dějinách hokeje (označováný jako Zázrak na ledě).  Jako čerstvý hráč NHL byl zařazen do nominace na Kanadský pohár 1981, ocitl se tedy v nejlepším možném americkém výběru. Ten ale obsadil v šestičlenném turnaji až čtvrtou pozici. Byl vybrán i na další ročník turnaje v roce 1984, kde Spojené státy po základním turnaji obsadily druhé místo, ale v semifinále nestačily na Švédy. Po vyřazení svého klubu v prvním kole play off NHL se zúčastnil v roce 1990 i mistrovství světa ve Švýcarsku, kde skončil americký výběr pátý. Rok po ukončení aktivní kariéry – v roce 1998 – navlékl spolu s dalšími bývalými hráči NHL dres USA v kvalifikačním turnaji, aby pomohl zabránit blamáži v podání sestupu z mistrovství světa. I díky jeho třem gólům a stejnému počtu asistencí ve třech utkáních si Američané zachránili účast mezi elitou.

Kariéra v NHL.

Broten byl draftován v roce 1979 klubem ze svého rodného státu – Minnesota North Stars. V té době hrál za minnesotskou univerzitu. Dres North Stars oblékl poprvé v závěru základní části ročníku 1980/81, s klubem absolvoval i play off, ve kterém došly "Severní hvězdy" až do finále, kde podlehly New York Islanders. Broten patřil mezi opory celku a v sezoně 1990/91 byl i u druhého nezdaru ve finále Stanley Cupu s Pittsburgh Penguins. V úvodu sezony 1991/92 se nedohodl s Minnesotou na smlouvě, tak nastoupil osmkrát za BSC Preussen v německé lize. Zbytek sezony už dohrál za svůj tým v NHL. V létě 1993 mužstvo z Minnesoty ukončilo působnost a přesunulo se do Dallasu, kde působí od té doby jako Dallas Stars. Neal Broten je tak nesmazatelně nejproduktivnějším hráčem a nejlepším nahrávačem v historii North Stars. V sezonách 1982/83 a 1985/86 byl vybrán do utkání hvězd NHL.  Za nový klub odehrál ročník 1993/94 a začal v něm i novou sezonu 1994/95. V únoru 1995 byl vyměněn do celku New Jersey Devils a v novém angažmá se mu podařilo hned vyhrát Stanley Cup, přičemž ve vyřazovacích bojích byl druhý nejproduktivnější hráč Devils. V úvodu sezony 1996/97 byl vyměněn do Los Angeles Kings a sezonu dohrál v Dallas Stars. Během ročníku nastoupil i v jedenácti utkáních IHL za klub Phoenix Roadrunners. Po sezoně svoji kariéru ukončil.  V roce 1998 obdržel Lester Patrick Trophy za přínos hokeji v USA a v roce 2009 ho v anketě pořádané klubem NHL Minnesota Wild fanoušci označili za největší osobnost hokeje ve státě Minnesota. Číslo dresu 7 bylo na jeho počest vyřazeno ze sady dresů Dallas Stars.

Zajímavost.

O olympijském triumfu v Lake Placid 1980 byl v roce 2004 natočen film, ve kterém Brotena hrál Trevor Alto.

Neal LaMoy Broten (* 29. listopadu 1959 v Roseau, Minnesota, Spojené státy americké) je bývalý americký hokejový reprezentant a dlouholetý hráč NHL. Jedná se o jednu z významných postav historie amerického hokeje.


Dětství.

Princezna Marie se narodila 25. dubna 1776 v Buckingham House v Londýně. Jejím otcem byl vládnoucí britský panovník Jiří III. a matkou královna Šarlota, dcera meklenbursko-střelického vévody.  Marie byla pokřtěna 19. května v St James's Palace arcibiskupem canterburským Frederikem Cornwallisem. Jejími kmotry byli lankrabě Fridrich Hesensko-Kasselský (otcův bratranec zastoupen markýzem z Hertfordu), sasko-gothajsko-altenburská vévodkyně (manželka otcova bratrance zastoupena vévodkyní z Argyllu) a meklenbursko-střelická princezna (její vzdálená sestřenice zastoupena hraběnkou vdovou z Effinghamu).  Král byl oddaný otec, který si vždy našel čas na návštěvu svých dětí. Při hraní se svými malými dětmi se choval docela neformálně, na rozdíl od důstojné královny Šarloty, která měla větší potíže s opuštěním formálního chování očekávaného od jejich postavení. Přesto však byla Šarlota při výchově dětí svědomitá. Královna pečlivě ohlížela na blaho, vzdělání a vývoj morálních hodnot královských princezen. Kvůli královským povinnostem a manželství s králem měla na děti méně času, a tak jmenovala Lady Charlotte Finchovou, aby vela výchovu jejích dívek.  Podle spisovatelky Flory Fraserové byla Marie považována za nejkrásnější dceru Jiřího III.; Fraserová ji nazývá "jemně krásnou". Marie poprvé tančila menuet na veřejnosti v šesti letech na dvorském plesu na královy narozeniny v červnu 1781. Na jaře 1792 oficiálně debutovala u dvora. Kolem roku 1796 se zamilovala do nizozemského prince Frederika, který se svou rodinou pobýval v Londýně v exilu. Frederik byl synem nizozemského místodržitele Viléma V. a mladším bratrem budoucího krále Viléma I. Nizozemského. Frederik s Marií se však nikdy nevzali, protože král Jiří III. stanovil, že nejdříve se musí provdat její starší sestry. V roce 1799 Frederik zemřel a Marii byl povolen oficiální smutek.  Mariina nejmladší sestra a milovaná společnice Amélie jí pro její poslušnost říkala "Mama ́s tool" (matčin nástroj). Améliina předčasná smrt v roce 1810 Marii, která o nemocnou sestru pečovala, silně zasáhla.

Manželství.

Mariina výchova byla velmi chráněná a princezna trávila většinu času s rodiči a sestrami. Král s královnou horlivě chránili své děti, především dcery. Marie se však 22. července 1816 provdala za svého bratrance Viléma Frederika, vévodu z Gloucesteru a Edinburghu, syna otcova bratra Viléma Jindřicha. Ve svatební den povýšil ženicha Mariin bratr princ regent z "Výsosti" na "královskou Výsost".  Vilém Frederik se chtěl původně oženit s Mariinou neteří Šarlotou, princeznou z Walesu. Historik A. W. Purdue navrhuje za Mariin motiv provdat se za svého bratrance kvůli její nechuti k omezující domácnosti královny Šarloty.  Pár žil v Bagshot Park, ale po Vilémově smrti se Marie přestěhovala do White Lodge v Richmond Park. Manželé spolu neměli děti. Marie zemřela jako poslední potomek Jiřího III. a prý byla oblíbenou tetou královny Viktorie.  Marie si byla blízká se svým nejstarším bratrem a sdílela s ním jeho nenávist k jeho manželce, jejich sestřenici Karolině Brunšvické.  Princezna Marie Hannoverská zemřela 30. dubna 1857 v 81 letech jako poslední potomek Jiřího III. a královny Šarloty.

Marie Hannoverská (25. dubna 1776, Londýn – 30. dubna 1857, Weymouth) byla jedenáctým dítětem a čtvrtou dcerou britského krále Jiřího III. a jeho manželky Šarloty Meklenbursko-Střelické.


Život.

Mládí (1841 – 1865).

Narodil se 21. ledna 1841 ve Štrasburku, v rodině protestantského lékaře Jeana Frédérica Schuré a jeho ženy Sophie Pauline Bloechelové jako jediný syn. Jeho starší sestra Pauline Adèle zemřela na zápal plic, když jí bylo pět měsíců. Matka zemřela na zánět pobřišnice, když mu byly 4 roky. O deset let později zemřel i jeho otec a mladý Édouard žil až do svých 20 let u svého profesora historie na gymnáziu Jeana Sturma.  Po maturitě se zapsal ke studiu na Právnické fakultě, aby udělal radost svému dědečkovi z matčiny strany, který tam byl děkanem. Studia práv ho ale příliš nebavila a většinu odpolední trávil na Filozofické fakultě, kde sympatizoval s mladými studenty a umělci a zamiloval si především literaturu a umění. Mezi jeho nejbližší přatele patřili hudební skladatel Victor Nessler, s jehož sestrou Mathildou se oženil, a historik Rodolphe Reuss. Ještě před dokončením studií práv se rozhodl, že se bude věnovat poezii. V roce 1860, po smrti obou prarodičů, zdědil jejich majetek a renta mu umožnila věnovat se bez obav svým zájmům. V roce 1861 získal právnický titul ale právnickou praxi nenastoupil a s velkým zájmem se pustil do studia děl proslulých filozofů. (Descartes, Spinoza, Kant, Hegel, Schelling, Schopenhauer). Největší vliv na něj mělo dílo Georga Friedricha Creuzera "Symbolik und Mythologie der alten Völker", které ho inspirovalo v jeho další literární činnosti.  V roce 1864 odcestoval do Německa, aby shromáždil materiál pro svoji práci "Histoire du Lied ou de la chanson populaire en Allemagne", na které začal pracovat již na gymnáziu, pod vedením jednoho ze svých učitelů, německého uprchlíka Alberta Grüna, který v něm vzbudil zájem o německou kulturu a filozofii. Alsasan Édouard Schuré tak získal otevřený přístup k oběma kulturám, německé i francouzské.  Tři hlavní etapy jeho následujícího života ovlivnily zásadním způsobem tři osoby: Richard Wagner, Marguerite Albana Mignaty a Rudolf Steiner.

Richard Wagner (1865 – 1876).

10. června 1865 se Édouard Schuré zúčastnil premiéry Wagnerovy opery Tristan a Isolda v Mnichově a setkal se osobně se skladatelem. Na Wagnerův podnět následovalo několikeré setkání a když Schuré odjel z Německa, rozvinula se mezi nimi přátelská korespondence. Schuré byl Wagnerovým dílem hluboce ovlivněn a věnoval mu později jeden svazek svého díla "Histoire du Drame musical" nazvaný "Richard Wagner, son œuvre et son idée" (1895) a vzpomínkovou knihu " Souvenirs sur Richard Wagner".  18. října 1866 se oženil s Mathildou Nesslerovou, sestrou svého přítele ze studií Victora Nesslera; manželé se usadili v Paříži.  Když vypukla v roce 1870 prusko-francouzská válka, ovlivnilo to i vztah Francouzů k německé kultuře a umění. Schuré se však svého obdivu k dílu Richarda Wagnera nevzdal a navzdory Wagnerovým protifrancouzským výpadům, obhajoval jeho hudbu jako hluboce univerzální. V roce 1873 se setkal s německým filosofem Friedrichem Nietzschem s nímž sdílel své nadšení pro dílo Richarda Wagnera.  Schuré se setkal s Wagnerem naposledy v roce 1876 na prvním ročníku Hudebních slavností v Bayreuthu. Pak ale přestal přijímat Wagnerovo pozvání k dalším setkáním a přestože byl i nadále zastáncem univerzálního charakteru jeho hudby, stále více mu vadily Wagnerovy útoky proti Francii, jeho extrémní nacionalismus a pruský šovinismus. Schuré naopak začal ve svém díle oslavovat vše keltské (Francie) a negativně se stavěl k teutonismu (Německo).

Marguerite Albana Mignaty (1871 - 1887).

Při cestě do Itálie v roce 1871, kam cestoval na pozvání německé spisovatelky a překladatelky Malwidy von Meysenburg, se Schuré ve Florencii setkal s o dvacet roků mladší literátkou a spisovatelkou jménem Marguerite Albana Mignaty, původem z Korfu, která zde pořádala literární salon. Její krása, řecké kořeny, anglické vzdělání, esoterické zkušenosti nabyté v Indii, spolu se smyslem pro umění a literaturu způsobily, že k ní byl Schuré neodolatelně přitahován. Každé léto pak pobýval v Itálii, ve Florencii, aby mohl být Marguerite nablízku. Později ji označil za svoji osudovou ženu a múzu, přestože byl ženatý. Jejich vztah trval až do Margueritiny smrti v roce 1887. Napsal jí téměř 9000 dopisů, které jsou nyní uloženy v archivu ve Strasbourgu. Byla hlavní iniciátorkou jeho nejznámějšího díla "Les Grands Initiés..." (1900), které věnoval její památce. Schuré také napsal její životopis, který vyšel knižně spolu s její esejí o italském renesančním malíři Correggiovi pod názvem "Le Corrège, sa vie et son œuvre, précédé́ d'un essai biographique sur Marguerite Albana".

Rudolf Steiner (1900-1929).

V roce 1900 dílo "Les Enfants de Lucifer", publikované spolu s "La Sœur gardienne". vzbudilo pozornost Marie von Sivers, teosofistky a pozdější druhé ženy Rudolfa Steinera. Aniž by se s Édouardem Schuré znala osobně, projevila přání přeložit jeho díla do němčiny. Jejím prostřednictvím se Édouard Schuré v německé sekci Teosofické společnosti setkal s rakouským filosofem a později i zakladatelem antroposofie Rudolfem Steinerem.  V roce 1906 přijel Rudolf Steiner, jako generálním tajemník německé sekce Teosofické společnosti, do Paříže, aby zde uspořádal cyklus přednášek o esoterii. Jeho přednášky spolu s příspěvky Éduarda Schuré byly publikovány v časopise La Science Spirituelle pod názvem "Esquisse d'une Cosmogonie psychologique" a shrnuty v knize "L'ésotérisme chrétien".  V roce 1907 se Édouard Schuré stal členem Teosofické společnosti. Na jeho pozvání ho navštívili Rudolf Steiner a Marie von Sivers v jeho venkovském domě poblíž městečka Barr v Alsasku. Na požádání hostitele zde Rudolf Steiner napsal krátkou autobiografickou esej, která je známá jako "Document de Barr". Schuré zase souhlasil s tím, aby jeho drama " Les Mystères d'Eleusis" bylo hráno na Teosofickém kongresu v Mnichově.  V roce 1913 vystoupil Schuré z Teosofické společnosti, podporuje Steinerův názor o univerzální roli Krista a nemožnosti nové inkarnace, jak tvrdili britští teosofisté Annie Besant a Charles W. Leadbeater.  Po vyhlášení 1. světové války se Schuré cítil příliš obklopen pangermanismem a přes přetrvávající obdiv a úctu k Rudolfu Steinerovi, opustil Antroposofickou společnost, kterou Steiner založil, což bylo pro něho velmi bolestné.  Ke smíření se Steinerem došlo v roce 1921 na akci "Francouzské týdny", pořádané v sídle Antroposofické společnosti Goetheanum v Dornachu.  Čtyři roky po Rudolfu Steinerovi, v roce 1929, zemřel Édouard Schuré v Paříži ve věku 88 let.

Philippe Frédéric Édouard Schuré (21. ledna 1841, Štrasburk – 7. dubna 1929, Paříž) byl francouzský spisovatel, filozof a muzikolog. Světovou proslulost mu přineslo jeho dílo "Les Grands Initiés. Esquisse de l’histoire secrète des religions" ("Velcí zasvěcenci: tajné dějiny náboženství"), které věnoval významným mytologickým postavám a myslitelům jakými byli Rama, Kršna, Hermés, Mojžíš, Orfeus, Pythagoras, Platon a Ježíš Kristus, a které je stále znovu vydáváno a překládano do řady jazyků.


Předcházející útoky.

Do dubna roku 1944 se podařilo Rudé armádě v rámci Leningradsko-novgorodské operace prorazit blokádu Leningradu a postoupit až k hranicím Estonska. Počátkem června 1944 začaly v této oblasti další útoky, které byly předzvěstí Operace Bagration. V rámci této mohutné ofenzívy postoupily sovětské jednotky na území pobaltských států, ovšem do jejího skončení se jim nepodařilo postoupit až k Baltskému moři. Zatímco v případě Ukrajiny, Běloruska a Polska, kde Rudá armáda překonala několik stovek kilometrů a byla vyčerpána, a proto přechodně ukončila boje a přešla do strategické obrany, v případě útoků proti Pobaltí a Besarábii bylo rozhodnuto o tom, že k dalším ofenzívám dojde ještě roku 1944.

Baltická operace.

Ve dnech 14. až 17. září začal útok sovětského leningradského, 1., 2. a 3. pobaltského a 3. běloruského frontu. Proti zhruba 900 tisícům rudoarmějců stálo 730 tisíc příslušníků Wehrmachtu a jednotek Waffen-SS. Rudá armáda měla ale významnou převahu v dělostřelectvu, tancích i letadlech. První úder byl veden na Rigu, čímž mělo dojít k rozdělení německých vojsk na dvě skupiny. Následovala útočná operace na Tallinn a na Klaipėdu. 3. běloruský front útočil ve směru na Prusko. Riga byla sice sovětskými jednotkami obklíčena, ovšem velice úspěšně se jim bránila. Stejná situace nastala i v případě Klaipėdy, kde se bránily německé jednotky, jejichž snahou byla evakuace po moři do Německa. Útok na Estonsko byl ukončen 26. září a poté provedly sovětské paradesantní jednotky výsadek na Západoestonské souostroví. Klajpedu dobyla Rudá armáda 22. října, rižská ofenzíva byla dovršena 24. října a v Pobaltí tak zůstaly uvězněné německé jednotky pouze v Kuronsku, které kapitulovaly v počtu asi 200 tisíc mužů až v květnu 1945 současně s ukončením války.

Důsledky operace.

Obsazení Pobaltí mělo důsledky vojenské i politické. Sovětská vojska stanula na hranicích Pruska, přičemž v některým místech již do příhraničních oblastí východního Pruska pronikla. Sovětská baltská flotila měla již plně otevřeny dveře k akcím v Baltském moři, kdy nebyla limitována minovými poli a protiponorkovými zátarasy a mohla využívat přístavy pobaltských republik. Díky tomu mohla vést efektivní boj proti německým námořním silám v Baltském moři. Mezi nejznámější akce sovětské flotily z této doby patří potopení německých lodí Wilhelm Gustloff a General von Steuben ponorkou S-13 či potopení dopravní lodě Goya ponorkou L-3.  Hlavním politickým důsledkem operace bylo obnovení sovětské okupace Estonska, Lotyšska a Litvy. Snahy představitelů pobaltských národů o znovuobnovení suverenity během léta 1944 byly ofenzívou zmařeny, pobaltské republiky se staly na více než čtyřicet dalších let součástí Sovětského svazu.

Baltická operace (14. září – 24. listopadu 1944) byla strategická ofenzíva Velké vlastenecké války, jejímž cílem bylo znovuobsazení Estonska, Lotyšska a Litvy a proniknutí k Baltskému moři.


Největší úspěchy.

Je trojnásobnou juniorskou mistryní světa. Na juniorském mistrovství světa v běhu na lyžích 2006 ve slovinském Kranji byla 1. v kombinaci a 3. v běhu na 5 km. Na juniorském mistrovství světa v běhu na lyžích 2007 v italském Tarvisiu byla 1. v kombinaci a v běhu na 5 km a 2. ve sprintu.  V závodě Světového poháru dospělých poprvé startovala v osmnácti letech 15. 3. 2006 v čínském Čchang-čchunu a ve sprintu tam obsadila 14. místo. Startovala na Mistrovství světa v klasickém lyžování 2007 v japonském Sapporu – v běhu na 10 km byla pátá, v kombinaci sedmá. Na medailové pozice v individuálním závodě SP poprvé dosáhla 24. 11. 2007 v norském Beitostølenu, kde v běhu na 10 km skončila třetí. Jejím prvním životním úspěchem bylo vítězství v Tour de Ski 2007/08, když v závěrečném běhu do vrchu v přímém souboji porazila obhájkyni vítězství Finku Virpi Kuitunenovou. První medaili z Mistrovství světa získala v Liberci 2009 za 3. místo v závodu štafet. Při svém prvním staru na ZOH získala ve Vancouveru 2010 zlatou medaili v běhu na 10 km volně a stala se tak teprve druhou švédskou běžkyní na lyžích, která vyhrála olympijský závod (po Toini Gustafsson). Mistryní světa v kategorii dospělých se poprvé stala na MS 2011 v Oslu v týmovém sprintu (spolu s Idou Ingemarsdotter). Úspěšné pro ní byli i Olympíjské hry v Soči, kdy švédky vyhrály štafetu, a Kallaová přidala dvě stříbra ze závodů na 2x 7,5Km a na desítce volně. Další zlatou medaili získala na domácím Mistrovství světa v klasickém lyžování 2015, kdy vyhrála závod na 10 km volným stylem. Toto MS pro ní bylo nejúspěšnější, ke zlaté medaili přidala i jedno stříbro a dva bronzy. Překonala tak dosavadní švédskou rekordmanku v počtu medailí z Mistrovství světa Toini Gustafsson, která v letech 1962 až 1968 získala 2 zlata, 3 stříbra a 2 bronzy. Na Mistrovství světa v klasickém lyžování 2017 získala bronz v závodě na 2 x 7,5 km. V závodě na 10 kilometrů klasicky získala stříbrnou medaili. Na ZOH 2018 v Pchjongčchangu získala zlato ve skiatlonu.

Osobní život.

Je svobodná a žije ve městě Sundsvall. Jejím přítelem je švédský běžec na lyžích Tiio Soederhielm.

Charlotte Kalla (* 22. července 1987 v Gällivare, Švédsko) je švédská běžkyně na lyžích. Jde o olympijskou vítězku a mistryni světa. Závodí na lyžích značky Fischer. Závodí za klub "IFK Tärendö". Měří 162 cm a váží 60 kg.


Reprezentace.

Urostlý obránce si zahrál na mistrovství světa 1978, které hostilo Československo a americká reprezentace na něm obsadila šesté místo. V sezoně 1979/80 si jej trenér Herb Brooks vybral do týmu, který se po celou sezonu připravoval na v USA pořádané olympijské hry. V rámci přípravy sehrál 56 utkání a nastřádal v nich 22 bodů (4 branky a 18 asistencí). Na olympijském turnaji v Lake Placid se podařilo týmu, který byl poskládán z hráčů z univerzit, vybojovat šokující zlaté medaile po vítězství nad silným výběrem Sovětského Svazu. Dodnes je tento výsledek považován za jeden z nejpřekvapivějších v dějinách hokeje (označováný jako Zázrak na ledě) a Morrow byl členem zahajovací sestavy v tomto utkání. Hráč si zahrál ještě na Kanadském poháru 1981, kde Američané vypadli v semifinále.

New York Islanders.

Morrow byl v roce 1976 vybrán v draftech klubem NHL New York Islanders a celkem WHA New England Whalers. V té době hrál za Bowling Green University, kterou opustil až v roce 1979. Po olympijském triumfu v Lake Placid se již v závěru sezony 1979/80 zařadil do sestavy Islanders a hned byl u triumfu v podobě zisku Stanley Cupu. Silná generace "Ostrovanů" dokázala pohár obhájit i v sezonách 1980/81, 1981/82 a 1982/83. V pátém finále v řadě v ročníku 1983/84 newyorský klub podlehl Edmonton Oilers. Po sezoně 1988/89 ukončil kariéru kvůli přetrvávajícím potížím s kolenem.  V sezoně 1991/92 působil u Islanders jako asistent trenéra a od roku 1995 se věnuje skautingu. V roce 1995 byl zařazen do americké hokejové síně slávy a o rok později obdržel Lester Patrick Trophy za přínos hokeji v USA. Na konci roku 2011 byl uveden také do síně slávy klubu New York Islanders.

Zajímavost.

O olympijském triumfu v Lake Placid 1980 byl v roce 2004 natočen film, ve kterém Morrowa hrál Casey Burnettelcik.

Kenneth Arlington Morrow(* 17. října 1956 ve Flintu, Minnesota, Spojené státy americké) je bývalý americký hokejový obránce, který nastupoval v NHL za New York Islanders. V tomto klubu pracuje dnes v oblasti rozvoje skautingu a mládeže.


Životopis.

Valerij Legasov se narodil v Tule jako dítě z dělnické rodiny. Vystudoval Chemicko-technickou univerzitu Dmitrije Mendělejeva a pracoval v Institutu pro atomovou energii I. V. Kurčatova. V roce 1967 dosáhl akademického titulu a v roce 1972 získal doktorát v oboru chemie. Od roku 1983 až do své smrti byl vedoucím katedry chemického inženýrství na Chemické fakultě Moskevské státní univerzity M. V. Lomonosova. V roce 1981 se stal členem Ruské akademie věd.  Legasov a další vědci již při zavádění reaktoru RBMK do sovětských elektráren upozorňovali na rizika vyplývající z jeho nebezpečné konstrukce (reaktor bez kontejnmentu). Dalším problémem byly zavádějící informace pro operátory, kteří neznali kritické chování reaktoru v nestabilních podmínkách (obecně pod 30 % nominálního výkonu), nevěděli o nebezpečně vysokém kladném dutinovém koeficientu reaktivity (velmi rychlý nárůst výkonu reaktoru při ztrátě chladicího média) a neměli ponětí o specifické konstrukci regulačních tyčí (které při zavádění do běžícího reaktoru zpočátku zvyšovaly jeho výkon, místo aby omezily štěpnou reakci a výkon snižovaly).  Po katastrofě v Černobylu se Legasov stal klíčovou postavou vládní komise, která měla zkoumat příčiny katastrofy a vypracovat plán na odstranění jejích následků. Přijal důležitá rozhodnutí v zájmu odvrácení dalších škod a informoval vládu o situaci v oblasti. Informoval své kolegy a tisk o bezpečnostních rizicích zničeného reaktoru a vyzval k okamžité evakuaci města Pripjať. Také navrhoval zrušit prvomájové oslavy v Kyjevě, které následovaly krátce po havárii v Černobylu, ale nepovedlo se mu přesvědčit komunistické špičky.  V srpnu 1986 přednesl zprávu sovětské delegace na zvláštním zasedání Mezinárodní agentury pro atomovou energii ve Vídni.  Valerij Legasov byl 27. dubna 1988, dva roky po výbuchu v Černobylu, nalezen mrtev ve svém domě u Moskvy. Má se za to, že spáchal sebevraždu oběšením. Předtím nahrál ještě zvukový záznam, v němž uvedl více podrobností o katastrofě v Černobylu.  Po této jeho tragické smrti byly jeho názory, publikace a zvukový záznam šířeny mezi sovětskými vědci a samotný Sovětský svaz přiznal chyby v konstrukci reaktoru RBMK-1000 a to, že operátoři řídícího centra nevěděli o těchto skutečnostech, a faktech, o tlačítku AZ-5 i tomu, že při situaci ke které osudné noci došlo ve 4 bloku tlačítko AZ-5 a grafitové hroty bórových tyčí ještě více zvyšují výkon a tudíž v okamžiku,kdy bylo tlačítko stisknuto nešlo výbuchu vzhledem k vysoké nestabilnosti v jádře a otravě Xenonem, který otrávil jádro a vzniku dutiny způsobené vysokým teplem v jádře bez chladící vody zabránit.

Ocenění.

V září 1996 byl Valerij Legasov posmrtně „za odvahu, pevnost a hrdinství, které osvědčil při likvidaci následků nehody v jaderné elektrárně v Černobylu“ vyznamenán titulem Hrdina Ruské federace, který mu udělil tehdejší ruský prezident Boris Jelcin.

Valerij Alexejevič Legasov (; 1. září 1936 v Tule, Sovětský svaz – 26. dubna 1988 v Moskvě) byl sovětský vědec v oboru anorganické chemie, člen Akademie věd Sovětského svazu. Známý je především díky své funkci vedoucího vyšetřovací komise černobylské havárie z 26. dubna 1986.


Děj.

Tři dospívající dívky, "Rikki Chadwick" (Cariba Heine), "Emma Gilbert" (Claire Holt) e "Cleo Sertori" (Phoebe Tonkin), ztroskotají za úplňku na tajuplném ostrově Mako, kde vstoupí do měsíčního jezírka a stanou se z nich mořské panny s kouzelnými schopnostmi. Rikki umí vodu zahřívat, Emma ji může zmrazit a Cleo dokáže s vodou manipulovat. Ve druhé sérii se k základním schopnostem ovlivňování vody přidají další, mnohem silnější – Rikki začne ovládat oheň a blesky, Emma dokáže tvořit sníh a Cleo získá schopnost manipulace s větrem. Dívkám pomáhá "Lewis McCartney" (Angus McLaren), začínající vědec, věrný kamarád a později i přítel Cleo. Ten ze začátku jako jediný zná jejich skutečnou identitu a snaží se jejich tajemství dopodrobna prozkoumat. Ve 3. sérii nahradí Emmu nová mořská panna "Bella Hartley" (Indiana Evans) se schopností proměnit vodu v látku podobnou želé.  Jejich osudy jim komplikují nejen vodní živly, jejich tajemství mořských panen, ale i obyčejní lidé. V první sérii to byl "Zane Bennet" (Burgess Abernethy), jeho otec a především mořská bioložka, doktorka "Linda Denmanová" (Lara Cox), která odhalila tajemství mořských panen, ve druhé sérii žárlivá Lewisova přítelkyně "Charlotte Watsford" (Brittany Byrnes), která se později stala nebezpečnou mořskou pannou se všemi schopnostmi, které byly spravedlivě rozděleny mezi hlavní trojici a ve třetí sérii sestra potápěče a přítele Belly "Willa" (Luke Mitchell) – "Sophie Benjamin" (Taryn Marler). V poslední třetí sérii si zároveň mořské panny projdou nejtěžší zkouškou. Zjistí, že byly předurčeny k tomu, aby pomocí svých sil zastavily kometu, která míří přímo na planetu Zemi.

HO: Stačí přidat vodu (v anglickém originále HO: Just Add Water) je australský televizní seriál pro děti a mladistvé natočen v lokacích mořského světa Sea World v Queenslandu a v okolí města Gold Coast. Děj seriálu pojednává o třech dívkách, které řeší každodenní problémy mladistvého života, zároveň jsou však mořské panny.