Životopis a vláda.

Původ.

Jeho rodinný původ je nejistý. Nejčastěji rozšířená obecná verze předpokládá, že byl synem Boggise (či Bodegisela), údajného akvitánského vévody ze 7. století a jisté Ody, franské merovejské šlechtičny, nejčastěji ztotožňovanou ze svatou Chrodoarou, jinak zvanou též Oda z Amay (podle místa, kde založila klášter – Amay v dnešní Belgii). Samotný Bodegisel je pak vydávaný za prvorozeného syna dřívějšího akvitánského krále Chariberta II., kterého nechal roku 631 nebo 632 jeho nevlastní bratr Dagobert I. odstranit.  Celá rodová konstrukce má však mnoho nesrovnalostí. U Ody z Amay je uváděno datum úmrtí před rokem 634, roku 588 nebo 589 měla po smrti manžela Bodegisela opustit Akvitánii a usadit se v Amay jako řeholnice. Tento manželský pár je někdy označován i za možné rodiče Arnulfa z Met, jednoho ze zakladatelů pozdějšího mocného rodu Karolingů. O smrti vyslance Bodigysela informuje k roku 588 i Řehoř z Tours, stejně tak se zmiňuje o úmrtí jiného Bodigysela (vévody) již roku 584. Ovšem ani jeden z nich nemůže být považován za rodiče vévody Oda, který se pravděpodobně narodil někdy mezi léty 660 až 680. Dílo jistého mnicha Mikuláše z Lutychu z 12. století "Vita Landeberti episcopi Traiectensis auctore Nicolao Vita (et passio sancti) Lamberti (episcopi et martyris) Leodiensis" se zmiňuje i o životních příbězích Svatého Huberta, kdy je zde uvedeno, že sv. Hubert pocházel z vysoce urozené rodiny z Toulouse, které bylo hlavním sídlem Akvitánského vévodství, kdy jeho tetou byla sv. Oda, vdova po nedávno zesnulém vévodovi Bohggisovi. Podle Katolické encyklopedie byl dokonce nejstarším synem akvitánského vévody jménem Bertrand a sv. Oda je sestrou vévodovi manželky Afre. Což ovšem nevylučuje jeho příbuzenský vztah s Odou (tedy že byla jeho tetou a Odo mohl být jeho bratranec).  Sigebert z Gembloux (kolem 1030 v Brabantě – 1112) se ve svém díle "Chronicon" zmiňuje k roku 711 o úmrtí sv. Ody, manželky (tedy nikoliv vdovy) vévody akvitánského Boggise. Zřejmě nejstarším pramenem o původu vévody Ody, vévody akvitánského, je dokument zvaný "Alaonská Charta", vytvořený údajně na zadání krále Zápafranské říše Karla II. Holého roku 845.. Účelem této listiny mělo být potvrzení vlastnictví kláštera a dalších statků v Alarconu.. V rámci tohoto díla vznikl účelově rodokmen akvitánsko-gaskoňských vévodů, odvozený od výše zmiňovaného Chariberta II., kdy Boggis (nebo Bertrand) měl být po smrti mladšího bratra Chilpericha ušetřen a Dagobert mu měl dát do držení Akvitánii. Jenže Charibert II. zemřel rukou vraha sotva mezi 14. až 15. věkem, což dokazuje dílo "Gesta Dagoberti I. regis Francorum" úmrtím druhé manželky jeho otce Chlothara II. Bertrady z Vermandois a sňatkem se Sichildou, matkou Chariberta, to přibližně k roku 618. Nelze tedy předpokládat, že by mohl mít staršího syna než Chilpericha, který jako dítě zemřel po vpádu jeho strýce Dagoberta do Akvitánie nejpozději roku 632.  Roku 1856 vydal francouzský historik Joseph-François Rabanis dílo "Les Merovingiens de Aquitanie, essay historique et critique de la Charte D'Alaon", kde dokázal, že Charta z Alaonu je falzum ze 17. století. Nelze-li na tomto dokumentu pro jeho nevěrohodnost stavět, znamená to, že rodový původ Ody Akvitánského je i podle historických pramenů velmi problematický. Snad jen s odkazem na jeho jméno lze usuzovat, že šlo o franského šlechtice s rodovou vazbou na Akvitánii a Gaskoňsko.

Období vlády do roku 720.

Počátek nástupu vlády Oda není historicky doložen. Vzhledem k jeho moci, která sahala až za Pyreneje, lze předpokládat, že využil občanské války ve Vizigótském království a následného vpádu muslimů na Pyrenejský poloostrov po roce 711 k rozšíření svého vlivu a území.  Počátkem druhého desetiletí 8. století jeho moc nebyla zatím na jihu ohrožena a v samotné Franské říši vypukly vnitřní rozbroje o moc po smrti majordoma Pipina II. Prostředního roku 714. Plectrude, vdova po tomto mocné majordomovi, musela čelit dvojí vzpouře, když neustrijská šlechta proti ní a jejímu nezletilému vnuku Theudoaldovi (s titulem majordoma) otevřeně povstala a vybrala si za svého majordoma jistého Raganfreda a její spojence porazila. Druhé nebezpečí vzniklo ze strany ambiciózního Karla Martela, který byl nelegitimním synem jejího manžela. Jeho příznivci ho osvobodili z vězení, kam ho Plectrude nechala vsadit a vyvolali proti ní povstání ve východní části Franské říše (v Austrasii).  O rok později, po smrti slabého merovejského krále Dagoberta III., se situace ještě více zkomplikovala, ale jisté bylo, že zkušený válečník Karel Martel má stále větší převahu. Porážka neustrijanů z roku 716 a především ta, která se odehrála 21. března 717 u Vinchy, přiměla neustrijského majordoma Raganfreda a krále Chilpericha II., který již ovládal pouze Neustrii a Burgundsko, aby začali jednat s novým spojencem – Odou Akvitánským, který jim tuto pomoc přislíbil. Za spojenectví mu byl údajně přislíben titul krále, což ovšem bývá historiky zpochybňováno.  Okolnosti na jižních a východních hranicích vévodství ohrožované muslimy však Odu přiměly k tomu, aby začal s Karlem Martelem vyjednávat. Následující události navíc změnily mocenskou rovnováhu ve Franské říši ještě více na stranu Karla Martela. Ten v bitvě u Soissons roku 718 zasadil Chilperichovi II. a jeho majordomu Raganfredovi definivní úder. Král vyhledal azyl u Ody a jeho majordomus se později opevnil (roku 720) v Avengers, kde vzdoroval až do roku 731. Když roku 719 zemřel mladý austrasijský král Chlothar IV., Odo s Karlem Martelem uzavřel smír, vydal mu krále Chilpericha a ten ho uznal králem všech Franků.

Saracénský vpád a bitva u Toulouse.

Po několika neúspěšných nájezdech se podařilo muslimským vojskům roku 720 pod vedením Al-Samh ibn Malika dobýt Narbonne a zachytit se ve vizigótské Septimánii. Odtud umajovský chalifát dobýval či ohrožoval další místa v septimánské Francii, například Béziers, Nîmes či Montpellier. O rok později se rozhodli k dobytí hlavního sídla Akvitánie – Toulouse. Tou dobou se vévoda Odo pokoušel vyjednat pomoc u Karla Martela, ovšem marně, do Akvitánie se vrátil jen s pomocnými sbory Franků. Jeho armádu však posílili Baskové. Obléhané Toulouse se dočkalo pomoci dne 9. června roku 721, kdy Odo ze svými oddíly zaskočil obléhatele a uštědřil jim porážku. Dobová zpráva hovoří o třech stovkách tisíc mrtvých na straně muslimů, ale reálné odhady se blíží ku čtyřem tisícům. Křesťanů padlo 1 200 až 1500. Samotný Al-Samh zemřel krátce po bitvě.  Zpráva o vítězství nad muslimskými dobyvateli se záhy dočkala odezvy až v Římě a byl veleben samotným papežem Řehořem II.  Saracéni nově obrátili svoji pozornost na oblast Burgundska. Sice již roku 722 utrpěli porážku v Hispánii v bitvě u Covadongy od asturského krále Pelaya, kterou se začíná období reconquisty, ale záhy napadli města Autun, Lyon a Avignon (725), tedy taková, která spadala pod přímou správu Franské říše. O této události informuje i "Anales et chronica aevi Caroli", ovšem s chybnými údaji v letopočtech.

Rok 732: Bitva u Bordeaux a Tours.

Situace se změnila roku 730, když se walim (správcem) Al-Andalusu stal Abdul Rahman Al Ghafiqi. Ten totiž dohled nad celou rozsáhlou oblastí muslimské Hispánie a Septimánie přebíral v době, kdy vypukly rozbroje mezi dvěma hlavními složkami dobyvatelů – Araby a Berbery, kteří se cítili být od svých arabských pánů nedostatečně oceněni. Obsadili severnější část al-andaluské provincie, tedy tu méně úrodnou a hraničící s křesťanskými nepřáteli, v Africe na nich Arabové požadovali daň. To vše vedlo k tomu, že berberský správce Cerdanye (tehdy rozsáhlého území v severním Katalánsku) Uthman ibn Naissa (zvaný v křesťanských dílech jako Munuza) se roku 731 otevřeně postavil na odpor proti arabským pánům. S Odem Akvitánským uzavřel nespecifikovanou mírovou dohodu, která byla stvrzena sňatkem mezi Munuzou a Lampegieou, dcerou Ody. Toto manželské spojení bylo vnímáno ze strany Karla Martela jako zrada a ze strany Abdula Rahmana jako porušení dohody.  Munuza byl záhy poražen, popraven a vítězný Abdul Rahman vtrhl se svým vojskem o počtu 70 000 až 80 000 válečníků do Akvitánie. Osud Lampegie není znám. Mezitím uspořádal proti Odovi výpravu i Karel Martel, byť se podle pokračovatelů Fredegarova díla Saracénská vojska s Odou střetla u Bordeaux, kde zvítězila. Vévoda ustoupil k řece Garonně, zde však byl zaskočen, protože muslimské vojsko obešlo jeho armádu a překvapivě zaútočilo ze zálohy. Následky byly pro vévodu katastrofální, jeho armádu Saracéni rozdrtili, bezbranné město Bordeaux jim bylo vydáno napospas a vydrancováno. Pak se vydali do Poitiers, kde vypálili kostel sv. Hilaria. Akvitánský vévoda se obrátil o pomoc k mocnému franskému majordomovi. Karel Martel si byl vědom, že je nutné zastavit muslimskou invazi a ochránit křesťanstvo a akvitánský vévoda musel zřejmě obnovit svůj vazalský slib k Franské říši.  Franská armáda čítala sotva třetinu oproti počtu nepřátel, ale Karel Martel dokázal několik dní úspěšně taktizovat, nakonec saracénské vojsko dne 23. října 732 porazil v bitvě u Tours a zastavil tak muslimskou invazi do Evropy. Abdul Rahman v bitvě padl a zbytek jeho vojska se stáhl zpět za Pyreneje.  O konci života akvitánského vévody toho příliš známo není. Některé zdroje mylně informují o úmrtí roku 728 a následné výpravě Karla Martela do Akvitánie, ale jde o špatnou interpretaci a spojení událostí roku 732 a následně roku 735, kdy Odo podle Fredegarových pokračovatelů skutečně zemřel a Karel Martel podnikl výpravu do Akvitánie.

Odo Veliký ve franských letopisech.

Odova katastrofální porážka u Bordeaux, oproti zářnému vítězství Karla Martela nad křesťanskými nepřáteli, na prestiži nepřidala, nehledě k tomu, že se spolčil s berberskými rebely. Franskými a později i francouzskými kronikáři byl v některý případech líčen jako zbabělec a křivopřísežník, ale takové hodnocení vévodových činů se stalo tendenčním, když bylo třeba zdůrazňovat oslavné činy významných představitelů karolínské dynastie a nikoliv jejich oponentů. Nakonec – vévoda Odo si i přes své formální vazalství k Franské říši udržel nezávislé postavení a v politické rovině je tedy srovnatelný s postavením prvních Přemyslovců.

Rodina.

Odo byl údajně ženat s Valtrudou (Waltrudou), dcerou vévody Walachia, který měl být údajně nejmladším synem Arnulfa z Met, což by znamenalo, že Valtruda a Karlův otec Pipin II. Prostřední byli bratranec a sestřenice, ovšem příliš průkazné to není.  Odo a Valtruda měli mít spolu čtyři děti:

Rozsah panství.

Není přesně zdokumentován, ale dá se předpokládat, že hranice Akvitánského vévodství zůstalo ve svých hranicích tak, jak tomu bylo v dobách silných merovejských králů, zahrnovalo převážnou část jihozápadu dnešní Francie, tedy od pobřeží Atlantického oceánu od Pyrenejí až na sever k ústí řeky Loire, kdy tato řeka tvořila hranici se zbytkem Franské říše. Výjimku tvořila pouze Septimánie, která byla až do svého dobytí muslimskými nájezdníky součástí Vizigótského království. Odova moc údajně sahala až za Pyrenejské pohoří, a to přinejmenším do Baskicka, severní části historické Kantábrie a Navarry, to však zřejmě pouze v poměrně krátkém období, kdy se království Vizigótů rozpadalo pod náporem muslimského vpádu, až po ovládnutí samotnými muslimy či se stalo součástí Asturského království. Tento celek s částí jižní Akvitánie tvořilo Gaskoňské vévodství.  Obzvláště oblast Akvitánie byla vnímána jako vyspělá část Franské říše, více romanizovaná než její zbytek, bohatá na úrodu, zvěř i přírodní bohatství. Bohatá síť církevních sídel svědčila o kulturní vyspělosti, vzdělanosti a pro vznešené Franky bylo držení zdejší půdy nejen ekonomicky výhodné, ale i věcí prestiže. Na druhou stranu zde existovala jižní část vévodství – Baskicko, přijímána Franky jako barbarské území.

Odo ("Eudo", "Theudo") zvaný Veliký (třetí čtvrtina 7. století – 735) byl vévoda, vládnoucí v Akvitánském vévodství nejméně od roku 700 až do své smrti roku 735.


Biografie.

Už odmalička vášnivě četl. V roce 1956 úspěšně vystudoval anglickou literaturu na Kolumbijské univerzitě. Téhož roku se oženil s Barbarou Brownovou (v roce 1986 se rozvedl). Jeho druhou ženou se stala sci-fi autorka Karen Haberová v roce 1987.

Raná tvorba.

S tvorbou začal už ve svých nedospělých letech, kdy odesílal své příspěvky do různých sci-fi časopisů. V roce 1949 začal vydávat sci-fi fanzin "Spaceship" a o 4 roky později prodal svou první literární práci časopisu "Science Fiction Adventures".  Silverberg literárně debutoval v roce 1954 povídkou "Gorgon Planet" v magazínu "Nebula". Ve stejný rok mu byl publikován první sci-fi román pro mládež "Revolt on Alpha C". Sám přiznává, že šlo o dílo, které by co nejvíce splňovalo požadavky nakladatele. Příběh muže ve službách Hlídky je v duchu autorových oblíbených témat - nedůvěra v autoritu a v tradice.  Ve svém raném literárním období se autor řídil potřebami trhu a často i dobovým vkusem čtenářů. Nevyužil naplno svůj talent, přesto vytvořil některé čtivé a přímočaré příběhy.

Na vrcholu sil.

O Robertu Silverbergovi se tvrdí, že průměrně napsal milion slov za rok, chrlil jeden příspěvek za druhým převážně do časopisů. V té době byl literární veřejnosti znám jako dobrý řemeslník, kterému chybí osobitost. Během první poloviny šedesátých let se pod patronátem Frederika Pohla (tou dobou šéfredaktora tří sci-fi magazínů, jenž mu poskytl tvůrčí volnost) postupně vypracoval na jednoho z nejnápaditějších a nejplodnějších autorů. Přestal se koncentrovat především na komerční stránku a vypracoval si vlastní osobitý styl. V tomto zhruba desetiletém období došlo v autorově tvorbě k prouhloubení charakterových vlastností postav. Nepolevil ve své vysoké produktivitě, ačkoli omezil publikování nežánrových a teoretických děl psaných pod pseudonymy.  V roce 1959 ustal zájem o sci-fi literaturu a Silverberg dočasně přesunul své úsilí na jiné žánry. Jeho dílo čítá dvěstěpadesát erotických románů, okolo sta beletristických děl a nespočet povídek.  Po roce 1972 se autorův zájem odvrací od sci-fi a po dvou románech "The Stochastic Man" a "Shadrach in the Furnace" následuje několikaletá pauza, jež ukončila spisovatelovo nejsilnější období. V tomto období se stává významným sestavovatelem antologií, v letech 1974-1976 byl jako editor po tři roky za sebou nominován na cenu Hugo.

Změna stylu.

Po čtyřleté odmlce se vrátil k psaní fantastiky románem "Hrad lorda Valentina" (angl. "Lord Valentine's Castle", 1980), v němž je detailně zpracováno prostředí planety Majipoor. Tento postup se stává charakteristickým pro toto pozdější období tvorby. V osmdesátých letech se autor věnuje historické fantastice, i v povídkové tvorbě.  V rámci ambiciózního projektu transformoval Robert Silverberg trojici známých povídek Isaaca Asimova do románové podoby. Jde o následující povídky:  Za své literární díla si vysloužil 5x cenu Nebula (přičemž byl 20x nominován) a 4x cenu Hugo (27 nominací). Soupeřil (a často prohrával) hlavně s Isaacem Asimovem. V roce 1999 byl jako živoucí legenda uveden do Síně slávy science-fiction autorů, roku 2003 získal cenu L.Rona Hubbarda a roku 2004 mu byl po zásluze přiznán titul velmistra žánru, nejvyšší možné žánrové ocenění. V roce 2007 se stal prezidentem Fantasy Amateur Press Association.  Publikoval i pod pseudonymy Calvin M. Knox, Richard Greer, Bob Silverberg, Charles D. Hammer, David Challon, David Osborne, E. K. Jarvis, Hall Thornton, Ivar Jorgensen, Ivar Jorgenson, Ralph Burke, Alexander Blade, Clyde Mitchell, Gordon Aghill, Leonard G. Spencer, Robert Randall, S. M. Tenneshaw, Robert Arnette, Webber Martin, Dirk Clinton, Warren Kastel, T. D. Bethlen, George Osborne.

Dílo.

Tvorba Roberta Silverberga se vyznačuje psychologicky propracovanými postavami, problematickými sociálními tématy a pozoruhodně působivými popisy tísnivých a hostilních prostředí, s nimiž se člověk musí potýkat.  Silverberg napsal i řadu nebeletristických knih pro děti a sestavil více než sedmdesát antologií.

Robert Silverberg (* 15. ledna 1935, Brooklyn, New York, USA) je americký spisovatel, jeden z autorů zlaté americké generace science fiction.


Život.

Miloš pocházel ze zemědělské rodiny, které se živila chovem dobytka a jeho prodejem. Jeho rodiče byli chudí zemědělci; on sám byl nejstarším ze tří synů. Jeho skutečné příjmení bylo Teodorović, ale po svém otci si jej nakonec změnil na Obrenoviće, pod kterým se stal později známý jako zakladatel srbské panovnické dynastie.  Jako mladý se účastnil prvního srbského povstání a vedl druhé srbské povstání. Jeho úspěch v boji proti turecké nadvládě vyústil jednání s Turky, ve kterých Osmanská říše přiznala Srbsku autonomní statut a Milošovi postavení knížete. Toto postavení bylo hatišerifem uznáno v roce 1830 jako dědičné a po Karađorđevićích se tak zrodila další srbská panovnická dynastie – Obrenovićové. Postupnými kroky se jako obratný diplomat pokoušel co nejvíce rozšířit míru autonomie Srbska v rámci Osmanské říše. V zahraniční politice se spoléhal na pomoc Ruska, která však byla značně omezena, neboť Rusko mělo s Tureckem četné dohody, které nechtělo kvůli malému Srbsku porušit.  Miloš zahájil proces modernizace a rozvoje Srbska. Cílem tohoto procesu však nebylo zemi dotáhnout na úroveň západních monarchií, nýbrž zajistit dostatečný počet vzdělaných lidí, kteří by dokázali spravovat stát. Podporoval proto studium některých studentů v zahraničí (Německu, Rakousku a Rusku) a také příchod zahraničních odborníků. Ti přicházeli především z Ruska.  Jako panovník vládl Miloš autokraticky a neustále se musel střetávat s četnou opozicí, která toužila získat v rodícím se nezávislém Srbsku významné posty. Odmítal celou řadu demokratických a prozápadních reforem (které měly za cíl omezit jeho poměrně širokou moc); zrušil progresivní Sretenjskou ústavu a nechal vraždit své oponenty, učinil tak i u vůdce prvního povstání Karađorđeho Petroviće. Tvrdě potíral konkurenční rod Karađorđevićů. Ti měli – stejně další odpůrci Miloše – zájem na ovládnutí země a návrat svého příslušníka na trůn. Poté, co myšlenka pokrokové ústavy u Miloše narazila, byla otázka nové ústavy po dlouhou dobu široce diskutována. Po několika letech neúspěšných řešení vydal nakonec sultán hatišerif, který měl de facto roli nové srbské ústavy. Milošova moc v něm byla omezena tzv. Radou (Sovjetem), což bylo pro srbského panovníka nepřijatelné. Členové této rady byli zvoleni doživotně a zodpovídali se přímo sultánu v Cařihradu.  Miloš tak nakonec abdikoval a přenechat trůn svému mladšímu synovi Milanovi. Nejprve žil v Zemunu, později se přestěhoval se do Valašska v dnešním Rumunsku, kde žil v exilu.  Na trůn se vrátil nakonec v roce 1858. Vládl pouhé dva roky, přesto se vypořádal s ustavobraniteli (Garašanin musel odejít z politiky, Toma Vučić byl uvězněn), zahájil protitureckou politiku a prohlásil knížectví za dědičné. V roce 1860 zemřel.  Během své vlády patřil Miloš Obrenović k nejvlivnějším a nejbohatším lidem na Balkáně.

Miloš Obrenović (celým jménem Miloš Teodorović Obrenović, v srbské cyrilici Милош (Теодоровић) Обреновић; 18. března 1780 Gornja Dobrinja – 28. září 1860, Bělehrad) byl v letech 1815–1839 a 1858–1860 srbským knížetem.


Geografie.

Salina, stejně jako ostatní ostrovy Liparského souostroví, je sopečného původu, avšak zdejší sopky jsou již vyhaslé. Nejvyšším vrcholem ostrova a zároveň i celého souoostroví je hora Monte Fossa delle Felci vysoká 962 m n. m, druhý vrchol, stratovulkán Monte dei Porri, měří 860 metrů. Tyto vrcholy jsou oddělené hlubokou průrvou. Ve skutečnosti se však jedná o tři masívy, jež kromě Monte Fossa delle Felci a Monte dei Porri tvoří ještě Monte Rivi. Geologický původ těchto sopečných vrcholů je datován do pleistocénu, staršího období čtvrtohor, a do nejmladšího období pleistocénu – würmu. U pobřeží na severozápadě ostrova, kde se nachází malá rybářská vesnička Pollara, lze spatřit pozůstatky stěn velkého kráteru z doby poslední sopečné aktivity na Salině před zhruba 13 000 lety.  Salina je výjimečná svou vegetací – vrcholové partie jejích šesti vyhaslých sopečných kuželů jsou na rozdíl od ostatních ostrovů pokryty hustým lesem. Tyto horské lesní partie s topoly, kapradinami a kaštany a s porosty typických středomořských křovin (tzv. macchie), tvořených hlodášem, myrtou a planikou a obklopených zemědělskými terasami, na nichž se pěstuje vinná réva a kaparovníky, jsou chráněny jako přírodní rezervace.  Na ostrově jsou tři samostatné obce: Santa Marina Salina, která je největším přístavem, dále Malfa a Leni, a menší sídla Lingua, Pollara, Valdichiesa, Capo Faro a Rinella. Podle údajů italského statistického úřadu (ISTAT) k 31. srpnu 2018 měla obec Malfa 992 obyvatel, Santa Marina 887 a Leni 700 obyvatel, což úhrnem představuje 2579 trvale žijících osob na ostrově Salina.

Historie.

Původní řecké jméno ostrova bylo "Didyme" (Διδύμη, z řeckého δίδυμος, tj. dvojčata), inspirované jeho dvěma výraznými vrcholy.  Na ostrově však byly nalezeny stopy osídlení již z doby bronzové od 18. až po 14. století př. n. l. V lokalitě, zvané "Villaggio di Portella", která se nachází mezi obcemi Santa Marina Salina a Malfa, bylo odkryto velké sídliště, které násilně zaniklo kolem roku 1270 př. n. l. Byly nalezeny též stopy řecké kolonizace ze čtvrtého století př. n. l. a na ostrově se nacházejí i pozůstatky římských staveb z 1. až 2. století n. l. Archeologické nálezy jsou umístěny v muzeu ve městě Lipari a některé ukázky také v muzeu v přístavním městečku Santa Marina. Ještě v 7. století n. l. byl jedním z nejhustěji osídlených míst v Eolském souostroví, protože do té doby byly stále aktivní sopky na ostrově Lipari. Po arabské invazi v závěru prvního tisíciletí našeho letopočtu se ostrov přechodně vylidnil, ale později byl vzhledem k příhodným ekonomickým a přírodním podmínkám opět hustěji osídlen, a to i přistěhovalci z jiných italských regionů. Tímto způsobem bývá vysvětlováno například jméno obce Malfa, které byla údajně takto pojmenována příchozími z Amalfi, kteří se měli přistěhovat na Salinu ve 12. století.

Ekonomika.

Ekonomika ostrova je založena především na zemědělství a lesnictví. Mimo jiné se zde produkují kapary a malvazové víno. V minulosti byla v jihovýchodní části ostrova u vesnice Lingua tzv. salina, umělé jezero, z něhož se získávala mořská sůl. Podle této saliny dostal ostrov také své nynější jméno. Od konce 20. století stoupá na ostrově význam turismu, zejména pak od roku 2000, kdy byly Liparské ostrovy zapsány na seznam Světového dědictví UNESCO.

Salina s rozlohou 26,38 km2 je druhý největší z Liparských ostrovů. Patří k nim však pouze geograficky, nikoliv administrativně, neboť od roku 1867 je nezávislá na správě z Lipari a její území je rozděleno mezi tři samostatné obce. Z hlediska správního rozdělení Itálie Salina náleží do oblasti Metropolitního města Messina (dříve provincie Messina) italského autonomního regionu Sicílie.


Popis.

Baobaby jsou dlouhověké opadavé stromy dosahující výšky 5 až 30 metrů.

Kmeny, větve a kůra.

Pro většinu druhů baobabů jsou charakteristické lahvicovitě ztluštělé kmeny a kompaktní koruna. Kmeny jsou neotrněné, pouze u druhu "Adansonia rubrostipa" se objevují kuželovité trny. Již mladé rostliny mívají stonek na bázi ztluštělý. Primární větve jsou tlusté, horizontálně rozložené nebo šikmé. Dřevo baobabů je měkké, vláknité, v soustředných kruzích. Dřevo je schopno zadržovat vodu a průměr kmene se tak mění v závislosti na množství srážek. Dřevo při poranění často roní bělavý latex, který je bez zápachu. Borka je hladká nebo plátkovitá, červenavě hnědá až šedá. Pod borkou kmene je často přítomna tenká žlutá až zelená fotosyntetizující vrstva a mezi kůrou a dřevem je vrstva dlouhých podélných tuhých vláken. Výhony baobabů bývají dvojího druhu. Nekvetoucí mladé větve bývají zelené, tenké, s dlouhými články, zatímco plodné větve jsou dřevnaté, tlustší a s články zkrácenými a listy nahloučenými na konci. Tyto dva typy větví se mohou lišit také v odění, délce řapíků, tvaru lístků a přítomnosti nebo nepřítomnosti zubů na okraji čepele.

Listy.

Listy baobabů v období sucha opadávají, jsou střídavé, dlanitě složené z 5 až 11 lístků, bylinné až kožovité, s palisty. Palisty jsou opadavé, až 2 mm dlouhé, u druhu "Adansonia perrieri" jsou vytrvalé a dosahují velikosti až 1,5 cm. Čepel lístků baobabů je celokrajná nebo zubatá, lysá nebo pokrytá jednoduchými či hvězdovitě nahloučenými chlupy. Pouze u semenáčků a regeneračních výhonků mohou být listy i jednoduché, přičemž celkový počet jednoduchých listů u semenáčků je druhově charakteristický. Řapíky jsou na obou koncích charakteristicky válcovité ztluštělé (tzv. pulvinus).

Květy.

Květy baobabů se vyvíjejí v paždí listů při vrcholu plodných větévek, výjimečně se objeví květy dva, na jediné stopce květenství. Květy jsou velké, nápadné, oboupohlavné, vonné a vždy se otevírají se soumrakem nebo záhy po soumraku. U některých druhů (ze sekce "Longitubae") se květ otevírá velmi rychle, asi 30 sekund, a pohyb je vnímatelný pouhým okem. Ačkoliv květy někdy zůstávají na stromě i několik dní, proces opylení může probíhat pouze v průběhu první noci.  Kalich je pětičetný, na vnější straně drsný, zelený nebo hnědý, na vnitřní straně chlupatý, smetanově, červeně zbarvený. Laloky kalicha jsou v pupenu téměř až k vrcholu srostlé a rozdělují se až v průběhu vývoje květu. U rozvitého květu jsou stočené nebo nazpět ohnuté na bázi květu. Občas se 2 laloky neoddělí a květ se deformuje. Kališní trubka může být krátká nebo dlouhá a je spolu s vytrvalostí kalicha podstatným znakem k dělení rodu do sekcí. Při bázi kalicha je kruh tkáně produkující nektar, u sekce "Longitubae" v podobě ztluštělého prstence. Kalich je buď opadavý spolu s květem nebo vytrvává. Koruna je pravidelná nebo mírně dvoustranně souměrná, pětičetná, přirostlá k bázi trubky ze srostlých tyčinek, korunní lístky jsou volné, smetanově bílé, jasně žluté až tmavě červené. Barva čerstvých květů bývá odlišná od barvy květu spadaných na zem. Při sušení se květy zbarvují hnědočerveně.  Tyčinky jsou na bázi srostlé do masívní trubky, v horní části se rozdělující do množství nitek tyčinek. Délka srostlé a nesrostlé části tyčinek je důležitým znakem. Semeník je svrchní, kuželovitý až protáhlý, hustě hnědě nebo nažloutle pýřitý, ukrytý v trubce ze srostlých tyčinek. Čnělka je dlouhá, přesahující z trubky, bílá nebo tmavě červená, s vrcholovou bliznou s 5 až 10 krátkými laloky. U některých druhů je čnělka ohnutá nebo zkroucená.

Plody.

Plody baobabů jsou velké, suché, s tvrdým oplodím, vejčitého až protáhle válcovitého tvaru, většinou popisované jako bobule. Oplodí je červenavě až černě hnědé, dřevnaté, 5 až 15 mm tlusté, s podélnými vlákny na vnitřním povrchu, většinou nepukavé. Výjimku tvoří druh "Adansonia gibbosa", jehož plody již na stromě nepravidelně pukají. Uvnitř plodu je houbovitá až křídovitá dřeň, v níž je ukryto množství ledvinitých semen. Semena dosahují délky 10 až 15 (až 20) mm, přičemž jejich velikost je dosti variabilní. Plody některých populací druhu "Adansonia za" mají nápadně ztluštělou stopku.

Rozšíření.

Rod baobab zahrnuje 8 druhů. Centrum druhové diverzity je na Madagaskaru. Pouze 2 druhy se vyskytují mimo Madagaskar: nejznámější druh baobab prstnatý ("Adansonia digitata" L.) je rozšířen na savanách subsaharské Afriky a baobab Gregorův v severozápadní Austrálii. Baobaby jsou téměř výlučně tropické stromy, přesahující svým areálem Obratník Kozoroha maximálně o několik stupňů. Baobab prstnatý je dnes pěstován v klimaticky příhodných oblastech celého světa, např. i na Floridě.  Disjunkce sekce "Longitubae" mezi Madagaskarem a Austrálií byla v minulosti vysvětlována kontinentálním driftem, dnes se však tato teorie jeví jako nepravděpodobná a předpokládá se, že se baobab dostal do Austrálie dálkovým přenosem, k němuž došlo v průběhu posledních 30 miliónů let.

Ekologické interakce.

Opylování.

Baobab prstnatý je opylován kaloni a v menší míře i poloopicemi z čeledi kombovití, u ostatních druhů tomu však je většinou jinak. Květy obou madagaskarských druhů ze sekce "Brevitubae" jsou opylovány savci (kaloni u druhu "A. suarezensis" a lemurem maki kočičí ("Phaner furcifer") u "A. grandidieri"), navštěvovány jsou však i rozličným hmyzem a strdimily. Květy druhů ze sekce "Longitubae" jsou opylovány lišaji, na Madagaskaru zejména druhy "Coelonia solanii", "Coelonia brevis", "Coelonia mauritii" a "Xanthopan morgani", v Austrálii lišajem svlačcovým ("Agrius convolvuli"). Květy madagaskarských druhů z této sekce jsou navštěvovány také nočními lemury, australský baobab také kystráčky. Květy baobabu prstnatého volně visí na dlouhých stopkách a vydávají v noci vůni podobnou vůni sýru feta, čímž lákají kaloně. Květy madagaskarských druhů rozkvétají vzpřímené.

Šíření semen.

Semena afrického baobabu prstnatého a australského baobabu Gregorova jsou šířena savci vyhledávajícími výživné plody. Semena projdou zažívacím traktem bez porušení, u baobabu prstnatého dokonce tento proces podstatně zvyšuje klíčivost semen. Naproti tomu u madagaskarských druhů není znám žádný savec schopný šířit semena a má se za to, že po příchodu člověka na Madagaskar před 1 500 až 2 000 lety došlo k vyhubení těchto zvířat. Uvažuje se v této souvislosti zejména o velkém lemurovi rodu "Archaeolemur" nebo o obřím nelétavém ptákovi "Aepyornis".

Stáří baobabů.

Stáří některých afrických baobabů se odhaduje na 1 000 až 2 000 let. K určení věku stromů se obvykle používá radiokarbonová metoda. Podle některých autorů letokruhy baobab, díky poréznosti dřeva, nemá,

Taxonomie.

Baobab byl v roce 1798 Jussieuem zařazen do čeledi slézovité ("Malvaceae"). Později, v roce 1822, Kunth přeřadil 10 rodů včetně baobabu do nové čeledi cejbovité ("Bombacaceae"). Zde byl baobab zařazen až do roku 1998, kdy byla publikována 1. verze systému APG. Čeleď cejbovité je zde spolu s některými dalšími čeleděmi řádu slézotvaré ("Malvales") vřazena do čeledi slézovité ("Malvaceae"), neboť jen tak se jedná o monofyletickou skupinu.

Etymologie a historie.

První literární zmínky o baobabu pocházejí ze 14. století. Evropští botanici se s plody baobabu poprvé seznámili v Egyptě, kam byly dováženy místními obchodníky. Benátský botanik Prospero Alpini v roce 1592 tyto plody popsal pod jménem "Bahobab", a to včetně jejich vyhlášených léčivých účinků. Jméno "Bahobab" pochází pravděpodobně z arabštiny a je odvozeno z arabského "bu hibab", což znamená mnohasemenný plod. V polovině 18. století navštívil francouzský přírodovědec a objevitel Michel Adanson oblast nynějšího Senegalu a zhotovil první detailní popis a ilustrace baobabu prstnatého. Uvědomil si souvislost s plody popsanými Alpinim a nazval strom "Baobab". Ačkoliv později Linné zvolil ve svém díle Species Plantarum z roku 1753 jméno na počest Adansona, jméno baobab se udrželo do dneška a přešlo do mnoha jazyků.  První zmínky o baobabech na Madagaskaru jsou z roku 1605, první zdejší druhy však začaly být popisovány až na přelomu 19. a 20. století. Na začátku 18. století objevil Allan Cunningham baobab v severozápadní Austrálii, zprvu jej však považoval za vzhledově poněkud podobnou stromovitou kaparu "Capparis gibbosa".

Význam.

Africký baobab prstnatý má všestranné využití. Plody obsahují kyselinu vinnou a domorodci z nich připravují osvěžující nápoj. Ze semen je získáván jedlý olej. Dřeň plodů se konzumuje čerstvá nebo sušená a navlhčená. Moučnaté míšky vařené ve vodě poskytují náhražku mléka. Jádra jsou bohatá na bílkoviny a olej a chutnají po mandlích, velmi obtížně se však loupou. Rozemleté slupky plodů se používají jako lulkový tabák a z popela se vyrábí mýdlo. V některých zemích se pije vodnatá šťáva, tvořící se v kmeni v místech poranění. Mladé listy a výhony jsou používány jako zelenina. Z oplodí plodů se získávají pevná vlákna, používaná na plachty, koše a textilie. Kůra je bohatá na třísloviny a používá se na vyčiňování kůží. Také z kůry kmene jsou získávána vlákna, používaná domorodci na výrobu provazů, rybářských sítí a šňůr, váčků a podobně. Pražená semena slouží jako náhražka kávy. Baobaby slouží také jako rezervoáry na vodu. V některých případech je dokonce úmyslně ve středu kmene vytvořena dutina, v níž se zachycuje voda na období sucha. Velké duté kmeny baobabů jsou využívány rozličným způsobem jako obytné prostory, garáže, bary a podobně.  Z madagaskarských druhů je nejvšestranněji využíván baobab Grandidiérův. Dužnina a semena jsou konzumovány syrové. V některých vesnicích v okolí města Morondava jsou plody krmeny kozy a ze semen která vycházejí neporušená ze zažívacího traktu, je získáván kvalitní olej. Olej je získáván také ze semen baobabu suarézského. Plody všech baobabů jsou jedlé, pouze u baobabu madagaskarského nejsou příliš chutné. Jako zelenina jsou využívány kořeny semenáčků baobabu madagaskarského a baobabu za. Dřevo baobabu Grandidiérova a baobabu "Adansonia rubrostipa" je využíváno k výrobě došků.  Odvar z kůry baobabu prstnatého je v Africe používán proti horečkám a rozemletá dužnina plodů bez semen se přidává do vody nebo mléka proti úplavici. Odvar z kůry madagaskarského baobabu suarézského je používán při léčení cukrovky.  Australský baobab Gregorův má jedlé plody, které jsou také používány proti kurdějím. Duté kmeny a vodnaté dřevo slouží jako nouzový zdroj vody. Listy a guma z poraněných kmenů jsou konzumovány, z kůry jsou zhotovovány provazy a z pylu lepidlo.

Baobab ("Adansonia") je rod rostlin z čeledi slézovité ("Malvaceae"). Jsou to opadavé stromy s nápadně tlustými kmeny a s dlanitě složenými listy, rostoucí v oblastech s obdobím sucha. Baobaby se vyskytují na Madagaskaru, v Africe a v severozápadní Austrálii, ale není jasné, jak k jejich rozšíření mezi kontinenty došlo. Baobaby poskytují všestranný užitek.


Popis algoritmu.

V případě grafů se záporně ohodnocenými hranami není Dijkstrův algoritmus obecně vždy použitelný. Proto nasazujeme Bellmanův–Fordův algoritmus, který stejně jako Dijkstrův algoritmus využívá metodu relaxace hran, jež zjišťuje aktuálně nastavenou hodnotu nejkratší vzdálenosti od uzlu formula_1. Jestliže je zjištěno, že hodnota v uzlu je vyšší než hodnota z nynějšího uzlu plus ohodnocení hrany z nynějšího uzlu do uzlu, v kterém bychom chtěli změnit jeho hodnotu, pak tuto hodnotu změníme (snížíme). Hlavní rozdíl oproti Dijkstrovu algoritmu spočívá ve způsobu průchodu grafu. Jelikož Dijkstrův algoritmus, jestliže projdeme všechny následníky jednoho uzlu, tak tento uzel „uzavře“ a poté ho už neupravuje. Toto se v Bellmanově–Fordově algoritmu neděje, jelikož tyto uzly neuzavírá takto ihned, ale prochází několikrát všechny uzly a upravuje postupně hodnoty vzdáleností nejkratších cest.

Implementace.

Obecná implementace v pseudokódu.

První cyklus inicializuje graf – nastaví všem vrcholům kromě zdroje nekonečné vzdálenosti, zdroji nulovou. Druhý cyklus upravuje relaxací hodnoty vzdáleností nejkratších cest mezi zdrojem a ostatními uzly. Pokud třetí cyklus zjistí, že některá už určená hodnota nejkratší cesty mezi uzly by mohla být ještě zkrácena (snížena hodnota vzdálenosti nejkratší cesty), graf obsahuje záporně ohodnocený cyklus. V takovém případě postrádá úkol nalezení minimální cesty smysl (opakovaným průchodem cyklem získáme neomezeně krátkou cestu) a hodnoty vykonstruované algoritmem nemůžeme brát za správné.

Implementace – Perl.

use warnings; use strict;  my $INFINITY = 10**24;  print "bellmanuv–forduv algoritmus\n";  my $graf = {  my %distance = (); my %predek = ();  my ($vrchol, $hrana);  foreach $vrchol ( @{ $graf->{vrcholy} } ) $distance{ $graf->{pocatek} } = 0;  foreach $vrchol ( @{ $graf->{vrcholy} } )  foreach $hrana ( @{ $graf->{hrany} } )  foreach $vrchol ( @{ $graf->{vrcholy} } )  exit(0);

Implementace – C.

/* Let INFINITY be an integer value not likely to be  typedef struct { } Edge;  void BellmanFord(Edge edges[], int edgecount, int nodecount, int source)  int main(void)

Složitost.

Složitost algoritmu je formula_2, kde formula_3 je počet vrcholů a formula_4 počet hran.

Bellmanův–Fordův algoritmus počítá nejkratší cestu v ohodnoceném grafu z jednoho uzlu do uzlu dalšího (do ostatních uzlů), kde mohou být některé hrany ohodnoceny i záporně. Dijkstrův algoritmus tento problém řeší sice v kratším čase, ale vyžaduje nezáporné ohodnocené hrany. Proto se Bellmanův–Fordův algoritmus používá i pro grafy se záporně ohodnocenými hranami.


Biografie.

Narodil se 18. prosince 1904 v kalifornském Oaklandu jako George Cooper Stevens do herecké rodině. Jeho rodiče provozovali v Oaklandu divadelní společnost Oakland's Ye Liberty Playhouse, ve které jako malé dítě vystupoval. U filmu začínal jako kameraman na počátku dvacátých let. Jako kameraman a od počátku třicátých let také jako režisér natočil celou řadu krátkých grotesek pro Hala Roache, mj. i s populární dvojicí Laurel & Hardy. V roce 1933 natočil svůj první celovečerní film "The Cohens and Kellys in Trouble". Zlom v jeho kariéře přišel v roce 1935 s filmem "Alice Adamsová" ("Alice Adams"; 1935) s Katharine Hepburnovou a Fredem MacMurrayem v hlavních rolích. Po tomto úspěchu následovala celá řada úspěšných veseloher s Fredem Astairem a Ginger Rogersovou jako "Svět valčíků" ("Swing Time"; 1936), "Nevěsta v rozpacích" ("Damsel in Distress"; 1937) nebo "Rozmarná žena" ("Vivacious Lady"; 1938). V roce 1939 převedl na filmové plátno dobrodružný příběh na motivy Rudyarda Kiplinga "Gunga Din" ("Gunga Din"; 1939) s Cary Crantem, Douglasem Fairbanksem ml. a Victorem McLaglenom v hlavních rolích. V roce 1943 natočil situační komedii o bytové krizi ve Washingtonu za války "Veselá tlačenice" ("The More The Merrier"; 1943). Poté se jako režisér na několik let odmlčel.  K režii se vrátil až v roce 1948, kdy natočil svou poslední komedii, sentimentální příběh "Vzpomínám na maminku" ("I Remember Mama"; 1948). V následujících letech natočil několik klasických hollywoodských filmů jako "Místo na výsluní" (A Place in the Sun; 1951), šestioscarový přepis Dreiserova románu "Americká tragédie" s Montgomery Cliftem, Shelley Wintersovou a Elizabeth Taylorovou, za který získal svého prvního Oscara za režii, klasický western "Shane" ("Shane"; 1953), "Gigant" ("Giant"; 1956), za který získal svého druhého Oscara za režii a ve kterém se naposledy na plátně objevil James Dean nebo výpravný biblický snímek "Největší příběh všech dob" ("The Greatest Story Ever Told"; 1965). V letech 1958–1959 působil jako prezident americké Akademie filmového umění a věd. Svůj poslední film "Jediná hra" ("The Only Game in Town"; 1970) natočil v pařížských ateliérech na konci šedesátých let. George Stevens zemřel na infarkt 8. března 1975 na svém ranči v kalifornském Lancasteru. Za svůj přínos filmovému průmyslu získal hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy (1709 Vine Street).

George Stevens (18. prosince 1904, Oakland, Kalifornie, USA – 8. března 1975, Lancaster, Kalifornie, USA) byl americký filmový režisér, producent, scenárista a kameraman. Jedná se o držitele tří cen americké Akademie filmového umění a věd Oscar (v letech 1958–1959 také zastával funkci jejího prezidenta).


Brzká kariéra.

Villars se narodil v Moulins (dnes department Allier) do šlechtické, ale chudé rodiny, jako syn diplomata Pierra de Villars. V roce 1671 Claude vstoupil do francouzské armády. Během francouzsko-holandské války se zúčastnil obléhání Maastrichtu (1673) a po krvavé bitvě u Seneffe (1674) byl povýšen na plukovníka jezdeckého pluku.  Na další povýšení musel čekat dlouho, i přes vynikající službu pod Turennem, Condém a Luxembourgem a svůj šlechtický původ. Důvodem bylo nepřátelství s mocným Louvoisem.  V době mezi válkou s Holandskem a válkou proti Augsburské lize, byl Villars nějakou dobu na neoficiální diplomatické misi v Bavorsku, kde byl stálým společníkem Maxmiliána II. Emanuela.  Do Francie se vrátil roku 1690 a dostal velení nad jízdou francouzské armády ve Flandrech, ale ke konci devítileté války byl vyslán do Vídně jako vyslanec.

Válka o španělské dědictví.

Roku 1702 vyhrál u Friedlingenu a obdržel hodnost maršála. Další rok porazil Rakušany u Hochstadtu. Poté potlačil povstání v Cevénnes. Za tento úspěch získal titul vévody. Friedlingen a Hochstadt byla neplodná vítězství a operace, jichž byla součástí, jsou plná nevyužitých příležitostí. Villars se tedy proslavil až roku 1709, kdy byla Francie na pokraji prohry.  V tomto roce stál na severní frontě proti Evženu Savojskému a vévodovi z Malborough, dvěma největším vojevůdcům své doby. Tehdy se starý maršál Boufflers podvolil sloužit pod ním a Villars vyzval Francouze, aby něco dali pro blaho vlasti. Tím získal nové prostředky. Následovala krvavá Bitva u Malplaquet, v níž se Villarsovi i přes ústup jeho armády a těžké zranění na koleně, podařilo zastavit postup nepřátel. Po bitvě mohl králi právem říci: "„Připustí-li Bůh ještě jednu podobnou porážku, může Vaše Veličenstvo počítati s porážkou nepřátel.“"  Další dvě tažení proběhla bez boje, ale pak byl Malboroughem vymanévrován. To vedlo k dobytí pevnosti Bouchain. Pak se Angličané stáhli. Následně Villars Evžena Savojského vymanévroval a rozdrtil jeho vojska u Denainu (1712). Tím zachránil Francii. Další rok dobyl na Rýně Landau a zvítězil u Freiburgu. Poté uzavřel s Evženem mír v Rastattu.

Regentství.

V době regentství hrál Villars důležitou roli jako soupeř kardinála Duboise. Účastnil se, již s titulem generalissima králových armád, války o polské nástupnictví (1734), ale brzy po začátku vojenských akcí zemřel 17. června 1734 v Turíně.

Charakteristika.

Villars na jednu stranu byl vychloubačný, toužící po vyznamenání a bohatství, ale na druhou stranu vysoce odvážný, morální.

Claude Louis Hector de Villars (8. květen 1653–17. červen 1734) byl poslední velký generál Ludvíka XIV. a jeden z nejlepších francouzských vojevůdců. Později získal titul generalissima.


Dějiny chovu habešských koček.

Jejím předkem je pravděpodobně divoká africká kočka, přebývající na území Habeše, dnešní Etiopie. V 60. letech 19. století britští vojáci dovezli tuto kočku z Etiopie do Velké Británie, kde ji začali šlechtit. První záznamy o chovu habešských koček pocházejí z roku 1896. Do roku 1905 bylo evidováno 12 záznamů, z nichž 6 z registrovaných zvířat mělo některého z rodičů neznámého. Až v roce 1929 existoval dostatečný počet jedinců na to, aby se mohl založit první Abyssinian Cat Club a mohl se sestavit první standard.  Dvě světové války napáchaly značné škody na chovu všech plemen a chov habešských koček nebyl v žádném případě výjimkou, spíše naopak. Už po první světové válce byla chovatelská základna zdemolovaná, zrušená a kočičí jedinci zabiti; po druhé světové válce žilo už jen několik chovných jedinců a mezi chovatele začala pronikat panika a strach o případné vymizení posledních chovných jedinců. Opravdový zájem o habešské kočky přišel v 50. letech 20. století, kdy se začaly stávat známými a oblíbenými domácími mazlíčky.  V 70. letech 20. století utrpěl velké rány chov habešských koček ve Spojených státech amerických. Zmenšující se počet chovných zvířat způsobil výskyt rozličných genetických nemocí a postižení, např. postižení obličeje, ale i postižení zubů a dásní. Proto nakonec organizace CFA (The Cat Fanciers' Association, Inc.) z obavy o přežití chovných zvířat povolila křížení s cizí krví, aby tak zachránila plemeno před vyhubením. Dnes už jsou na tom habešské kočky několikanásobně lépe a jejich chov se rozšířil téměř do celého světa. Je dnes také přísně zakázáno křížení s jinými, i příbuznými plemeny (např. s příbuznou somálskou kočkou).

Název.

Odborníci si na přelomu 19. a 20. století často lámali hlavu nad správným pojmenováním nového a neobvyklého plemene. Někteří poukazovali na podobnost kočky hlavně se srstí králíka divokého, což vedlo v USA k takovým vtipným pojmenováním jako „bunny cats“ (zaječí kočky) či „rabbit cats“ (králičí kočky).  V Česku se obvykle používá termín „Habešská kočka“. Občas se u nás objeví i název „Abesínská kočka“ (z anglického "Abyssinian cat"), ale tento termín se používá hlavně na Slovensku.

Vzhled.

Habešské kočky jsou charakteristické především nezaměnitelným zbarvením srsti. Charakteristickým znakem je jejich kresba, tzv. ticking. Tato kresba spočívá ve zvláštním zbarvení chlupů a prvně byla definována v chovatelských kruzích králíků. Každý chlup obsahuje dva až tři proužky. Světlé proužky se střídají s tmavými a dávají kočce její typický přírodní vzhled. Je to zjevné především u jedinců s tradiční barvou sorrel a divokým zbarvením (barva podobná barvě divokého králíka).  Habešské kočky jsou středně velké, temperamentní a mrštné kočky. Mají dlouhé, štíhlé končetiny s oválnými tlapkami. Ocas je u zdravé kočky dlouhý, široký v místě, kde vyrůstá, sbíhající se do špičky. Měl by ladit s tělem kočky. Jejich nos je rovný a středně dlouhý. Přechod od čela na čumák je naznačen slabě. Mají poměrně velké uši, postavené vzhůru, s širokým základem a zakulacenými konci a „šošolkou“ chlupů.  Mají kulatou hlavu klínovitého tvaru, velké, daleko od sebe posazené uši a dlouhý krk. Výrazné a krásné oči mandlového tvaru mohou mít jantarovo-žlutou, zelenou nebo oříškovou barvu. Obočí mají habešské kočky tmavé. Uznaná barva srsti je hnědočerná, modrá, čokoládová, stříbrná lila, žlutohnědá, červená, krémová, občas, ale velmi vzácně se může několik barev střídat. Bílá barva se toleruje jen na bradě a nozdrách.

Temperament.

Toto plemeno je temperamentní, zvědavé a hravé. Kočky z tohoto plemene jsou sebevědomé, nesmírně aktivní a neúnavně běhají, skáčou a šplhají. Jejich šplhací vášeň by měla být dostatečně uspokojena různými odpočívadly či různými jinými vysokými atrakcemi určenými pro kočky. Jinak si kočka najde náhradu, kterou bude nevyhnutelně nábytek, záclony, lampy a podobně. Od rána do večera zaměstnaní lidé by si měli uvědomit, že aktivní, nudící se habešské kočky si začnou vyžadovat velkou pozornost, protože nejsou rády samy, ale naopak - vyhledávají společnost. Jsou to kočky nehlučné, které velice potěší nějaký tělesný kontakt.  Někteří jedinci tohoto elegantního plemena se snadno naučí otevřít dveře, aportovat menší předměty, rády se učí různým kouskům. Tomuto plemenu také většinou nevadí cestování.

Péče.

Srst této aktivní kočky nevyžaduje velkou starostlivost. Stačí ji přečesat kartáčem jednou za týden. Někteří chovatelé vyčesávají kočky kartáčem s krátkými štětinami, jiní dávají přednost hřebenu s jemnými zuby, případně hladí srst vlhkýma rukama proti směru růstu a poté ji uhladí ve směru růstu. Tím odpadnou odumřelé chlupy.  Podceňovat by se v žádném případě neměla návštěva veterináře, zvlášť kvůli kočičím zubům a dásním, protože habešské kočky jsou náchylné na záněty a tvoří se u nich často zubní kámen. Nevhodné je také nechávat kočku o příliš velkém hladu, jelikož se nebojí si něco k snědku sehnat i na kuchyňské lince, případně ve špatně dovřené komoře, což rozhodně není příjemná záležitost. Zároveň bychom neměli ani habešské kočky překrmovat, převážně masem v konzervách. Proto se doporučuje max. 1 plechovka s masem, nejlépe je, podávat ji po čtvrtinách.

Habešská kočka patří ke krátkosrstým kočkám a pochází pravděpodobně z Etiopie (kdysi "Habeš") a patří tudíž mezi nejstarší známá plemena koček.


Co je nemoc z povolání.

Platná právní definice dle § 1 odst. 1 nařízení vlády č. 290/1995 Sb.: „"Nemoci z povolání jsou nemoci vznikající nepříznivým působením chemických, fyzikálních, biologických nebo jiných škodlivých vlivů, pokud vznikly za podmínek uvedených v seznamu nemocí z povolání. Nemocí z povolání se rozumí též akutní otrava vznikající nepříznivým působením chemických látek."“  Výčet nemocí z povolání uvádí příloha nařízení vlády č. 290/1995 Sb. Od 1. ledna 2017 má být problematika nemocí z povolání upravena zákonem č. 266/2006 Sb., o úrazovém pojištění zaměstnanců. V Mezinárodní klasifikaci nemocí není nemocem z povolání vyhrazen zvláštní oddíl, neboť nemoci z povolání jsou právnická, nikoliv medicínská kategorie.

Charakter nemoci z povolání.

Nemoc z povolání může mít charakter jak trvalý (chronický), tak charakter dočasný. V případě dočasného charakteru mizí chorobné změny buď léčbou nebo již pouhým opuštěním vykonávaného povolání. V případě trvalého (chronického) charakteru je na zvážení zaměstnance vykonávajícího rizikové povolání, zda je pro něj vhodné či žádoucí, aby i nadále pokračoval ve výkonu povolání, což je stejné rozhodování zrovna tak jako u jiných příčin nemocí (nevhodné prostředí, životospráva, nevyhovující mezilidské vztahy).

Kdo určuje, zda jde o nemoc z povolání?

Nemoc za nemoc z povolání uznávají k tomu Ministerstvem zdravotnictví ČR ustanovená zdravotnická zařízení. Nesouhlasí-li postižený s obsahem posudku, může se proti němu odvolat.

Příbuzné problematiky.

Nemoc z povolání je charakterizována tělesnými klinickými příznaky a změnami, nezohledňují se změny vzniklé při duševní práci. S problematikou nemocí z povolání však úzce souvisí právě u duševní práce vznikající takzvaná „profesionální deformace“, kdy se jedná o jednostranné uplatňování návyků nebo způsobů jednání z povolání a jejich následné přenášení do situací běžného života. Tento jev lze sledovat například u vedoucích pracovníků nebo členů ozbrojených složek.Úzce související s nemocí z povolání je také syndrom vyhoření u pomáhajících profesí.S problematikou nemocí z povolání úzce souvisejí také pracovní úrazy (poskytování náhrad škod) a ohrožení nemocí z povolání.

Nemoc z povolání je taková nemoc, kdy chorobné změny na zdraví, které plynou z této nemoci, jsou v přímé souvislosti s výkonem povolání, tedy kdy se dá výkon povolání označit za jednoznačnou příčinu této nemoci.


Život.

Dětství a mládí (1753–1768).

Josef Dobrovský se narodil 17. srpna 1753 v uherském Gyarmatu v Novohradské župě (dnešním Balassagyarmatu) v rodině dragounského desátníka Jakuba Doubravského. Jméno "Dobrovský" vzniklo chybou při zápisu do církevní matriky. Dobrovského otec byl drobný rolník z jazykově české obce Solnice v Orlickém podhůří. Aby unikl z bídy, nechal se naverbovat do vojska Marie Terezie, které mělo v Uhrách obhajovat dědictví Habsburků. Bylo mu již padesát let, když se oženil s Dobrovského matkou, o mnoho let mladší, negramotnou Magdalenou, rozenou Wannerovou z Čáslavska, jež byla dcerou české matky a alsaského otce. Doma se mluvilo německy.  Nedlouho po Josefově narození se otec jako vysloužilý voják usadil s rodinou

Studium (1768–1776).

Filosofie na Univerzitě Karlo-Ferdinandově (1768–1771).

V době Dobrovského studia byla filosofická fakulta Univerzity Karlo-Ferdinandovy ještě do značné míry provázána s církevními strukturami: většinu pedagogů tvořili jezuité a např. všechny čtyři fakulty se každoročně účastnily přísahy, že budou hájit neposkvrněné početí Panny Marie. Přesto již také sem začaly pozvolna pronikat nové myšlenky a témata typická pro katolické osvícenství. Kromě vlastní filosofie se na fakultě vyučovala matematika, spekulativní i experimentální fyzika, etika, přírodní vědy, montanistika, kameralistika, rétorika, krásné vědy a rovněž orientální jazyky. Tyto předměty profesoři přednášeli latinsky. Jedinou výjimkou byl osvícenský kněz z Lužice Karl Heinrich Seibt, který již užíval německého jazyka. Jeho přednášky o etice, pedagogice, německé stylistice, literatuře a historii, které studenty oslňovaly svou duchaplností a vybroušeností, měly na mladého Dobrovského významný vliv. Seibtem byl probuzen jeho kriticismus, příznačná ironie i styl

Jezuitský noviciát v Brně (1772–1773).

Tuhá disciplína a těsné myšlenkové mantinely noviciátu se zcela neslučovaly s povahou kriticky uvažujícího mladého muže, který řádové povinnosti plnil s jistým odstupem a nejraději se zde zabýval studiem a četbou. Na druhou stranu byla tehdy péče o novice svěřena mimo jiné literárně činnému Františku Azzonimu, který měl jako kazatel zkušenosti z pobytu v jihoamerickém Quitu. Dobrovský později

Teologie na Univerzitě Karlo-Ferdinandově (1774–1777).

Na podzim roku 1773 se Dobrovský vrátil do Prahy, aby tu dokončil bohoslovecké studium. Když se totiž zabral do studia orientálních jazyků, nemínil se již kněžského stavu zříci. Zrušení jezuitského řádu se citelně dotklo poměrů na teologické fakultě. Jezuité byli nuceni odejít a na jejich místa nastoupili světští kněží a příslušníci jiných řádů. Do čela fakulty byl jmenován osvícensky smýšlející opat břevnovsko-broumovský Franz Stephan Rautenstrauch, který královně předložil projekt celkové reformy studijního plánu. Duch těchto reforem se projevil zvláště v oblasti dogmatiky, která byla zproštěna tradičních výkladů sv. Augustina, Tomáše, Scota apod. Spekulativní složka byla potlačena a ke slovu přišly metody zdomácnělé v protestantské teologii.  Z nového studijního programu si Dobrovský, jenž reformu uvítal, zvolil upravené studium

Soukromým učitelem v domě Nosticů (1777–1787).

V domě hraběte Františka Antonína Nostice-Rienecka vyučoval Dobrovský jeho čtyři syny matematice a filosofii, starší ze synů rovněž doprovázel na univerzitu, a byl tak přítomen např. právnickým přednáškám. V prostředí vyšších vrstev se pohyboval nenuceně, nikdy nezáviděl a nechoval se podlézavě. Kromě toho měl vedle svých povinností dostatek času pro vlastní studium orientálních jazyků a hermeneutiky. Pro jeho další vývoj bylo velmi důležité setkávání s dalšími učenci, kteří se u Nosticů scházeli. V období osvícenského absolutismu, kdy byly mnohé stavovské kompetence české šlechty v rámci centralizace státu omezeny, popř. rovnou převedeny do Vídně, totiž rostla v těchto kruzích poptávka po hlubších znalostech české historie a bohemikální literatury. Hlavním z hraběcích vychovatelů byl tehdy historik a filolog František Martin Pelcl, s nímž Dobrovský úzce spolupracoval při uspořádání a katalogizaci nostického archivu. Přestože se zprvu ještě soustředil zejména na textovou kritiku Bible, získal během tří let, kdy pro Pelcla shromažďoval podklady, značné množství dat k bibliografii a zevrubnou znalost starších bohemikálních tisků. To, jak se pak těžiště jeho zájmu postupně přesouvalo k tématu české historie a českého jazyka, je patrno již z jeho prvních publikací.  Na literární půdu vstoupil Dobrovský v roce 1777 anonymním příspěvkem o pražských hebrejských rukopisech "Pragische Fragmente Hebräischer Handschriften" ("Pražské fragmenty hebrejských rukopisů"), který mu v Göttingenu v časopise "Orientalische und exegetische Bibliothek" otiskl Johann David Michaelis. Ten později v recenzi uvedl Dobrovského jméno. Další publikační činnost mladého autora však nevzbuzovala jen kladný ohlas, protože jeho ironie a způsob, s jakým vynášel své kritické soudy, nezřídka vyvolávaly podrážděné reakce. Když v roce 1778 otiskl a okomentoval latinský zlomek evangelia Markova, který (přestože byl

Vicerektorem a rektorem Generálního semináře v Hradisku v Olomouci (1787–1790).

S doporučením od rektora Hurdálka se Dobrovský, jehož výchovná mise u Nosticů se již chýlila ke konci, pokusil v roce 1786 uspět ve výběrovém řízení na místo subrektora v pražském generálním semináři, což byla instituce pro výchovu a vzdělávání katolických duchovních. Tehdy byl však pouze diakonem, takže uspěl jiný kandidát. Na počátku roku 1787 ho informoval dvorní rada a ředitel teologických studií Augustin Zippe, že se uvolnilo místo vicerektora v olomouckém generálním semináři, na které byl Dobrovský po svém vysvěcení přijat. Zpočátku nepřestával myslet na Prahu, ale později si v semináři našel nové přátele a až do jeho zrušení po smrti Josefa II. v roce 1790 se

Exkurz: Dobrovský a josefinismus.

Josef Dobrovský byl bezesporu přesvědčeným zastáncem reforem Josefa II., neboť v desetiletí přerodu sloužil státu, byť krátce, na tom nejcitlivějším místě, totiž při výchově kněží. Ještě za života Marie Terezie v roce 1780 byl sice na základě udání předvolán ke studijní a censurní komisi, kde musel hájit svůj text publikovaný v časopise "Böhmische Litteratur." V něm obvinil z hlouposti profesora Voldřicha, jenž na univerzitě tvrdil, že není

Exkurz: Duševní nemoc Josefa Dobrovského.

Na konci roku 1787 si někteří přátelé povšimli duševních nápadností tehdy čtyřiatřicetiletého Dobrovského. František Martin Pelcl se tehdy zmínil o jeho „podivné zmatenosti“ („ganz verwirrt im Kopfe“). Až do roku 1794, tedy do věku čtyřiceti let, ho však jeho onemocnění nijak významně nepoznamenalo. Potom již byl sužován pravidelnými atakami své choroby, kterou sám nazýval hypochondrickým zlem („hypochondrisches Übel“), s častou mentální a duševní indispozicí. V těchto periodách propadal buď těžkým depresím, které se pokoušel léčit silou vůle a fyzickou prací, nebo manickým stavům, které v několika případech probíhaly tak bouřlivě, že svými nápadnostmi v chování upoutal pozornost všech svých bližních. V těchto manických epizodách se opájel megalomanskými fantaziemi a projevoval svérázné mystické, prorocky-mesianistické a léčitelské sklony, v nichž svou obvykle vlažnou religiozitu stupňoval k vřelé zbožnosti s vírou v prozřetelnost. Dokládají to četné

Návrat k Nosticům (1790–1803).

Po zrušení olomouckého semináře obdržel Dobrovský výslužné ve výši 500 zlatých a tzv. expektační list, tj. ujištění, že se může hlásit o takový úřad, který by odpovídal jeho příjmům v semináři. Tehdy se obrátil na svého žáka Bedřicha Nostice, který souhlasil s tím, že učenci poskytne ubytování. Po nástupu císaře Leopolda II. se politické poměry změnily. Císař sice svolal český sněm, zároveň ale odstranil některé dříve povolené politické i náboženské svobody, zakázal zednářství a zřídil tajnou policii. I přes své zdravotní obtíže se v této době Dobrovský věnoval práci

Cesta do německých zemí, Švédska, Dánska, Ruska a Polska (1792–1793).

V roce 1792 se Společnost nauk rozhodla věnovat 1000 zlatých na cestu Dobrovského a hraběte Jáchyma ze Šternberka do Švédska, kde měli pátrat po rukopisech a knihách, které Švédové odvezli z Čech a Prahy roku 1648. Cesta za ztracenými bohemiky vedla přes Plzeň a Cheb do německých zemí, kde se

Cesta do Itálie (1794).

Začátkem roku 1794 doprovodil Dobrovský Bedřicha Nostice na cestě do Itálie. Po zastávce v Karlsruhe a Kostnici se vydali přes Tyrolsko do Benátek. Zde navštívili Bibliotecu

Na Kampě (1798–1803).

V roce 1798 zakoupil Bedřich Nostic pro Dobrovského domek na ostrově Kampa uprostřed Šenfeldské zahrady, kde se mohl v klidu věnovat své vědecké práci a ve volném čase pak pečovat o zahradu, květiny a stromy. Během let 1798–1803 tady vznikly spisy "Die Bildsamkeit der slawischen Sprache, an der Bildung der Substantive und Adjective in der böhmischen Sprache dargestellt" ("Tvárnost slovanských jazyků představená na tvoření podstatných a přídavných jmen v českém jazyce"; 1799), první díl německo-českého slovníku "Deutsch-böhmisches Wörterbuch" ("Německo-český slovník"; 1802), ale také výsledek Dobrovského studia rostlin, jímž byl spis "Entwurf eines Pflanzensystems nach Zahlen und Verhältnissen "("Náčrt rostlinného systému na základě čísel a poměrů"; 1802).

Soukromým učencem (1803–1829).

Na rady lékařů, kteří mu doporučovali pobývat více ve společnosti, se Dobrovský v roce 1803 odstěhoval ze samoty na Kampě a s výjimkou zimních měsíců pobýval v lázních a na venkovských sídlech spřátelené šlechty. Neobyčejně si rozuměl např. s hrabětem Františkem Josefem ze Šternberka a Manderscheidu, jenž ho seznámil s Goethem, nebo s Janem Rudolfem Czerninem, u něhož v Chudenicích každý rok několik týdnů bydlel. V roce 1809 bylo vydáno jeho opus magnum "Ausführliches Lehrgebäude der Böhmischen Sprache, zur gründlichen Erlernung derselben für Deutsche, zur vollkommenern Kenntniss für Böhmen" ("Zevrubná mluvnice jazyka českého k základnímu poučení pro Němce a k dokonalé znalosti pro Čechy"), což byla česká

Stáří a smrt (1829).

Dne 17. prosince 1828 Dobrovský přicestoval z císařské audience ve Vídni ke studiu do Brna. Cestou se nachladil a se zápalem plic byl hospitalizován v nemocnici Milosrdných bratří na Starém Brně (dnes ve Štýřicích), kde 6. ledna 1829 zemřel. Pohřeb se konal 8. ledna 1829, pohřební obřad v klášterním kostele Milosrdných bratří sv. Leopolda vykonal opat augustiniánů Cyril František Napp, který

Povaha a vzhled.

Ze všech vzpomínek současníků je patrné, že Josef Dobrovský byl člověk s nebývalou autoritou, respektovaný pro svou vzdělanost i v aristokratických kruzích, člověk pevných morálních zásad, kritického ducha a mimořádného nadání k vědecké práci. Přitom byl velmi skromný, přirozený, laskavý, společenský a vtipný, rád býval veselý a rozuměl si s dětmi. Byl svobodomyslný a neměl rád společenská klišé. Díky své pevné vůli se dokázal potýkat i se svou duševní nemocí a v mezidobích potom intenzivně pracovat a plně společensky žít. V roce 1813, kdy mu bylo 60 let, jej malíř František Horčička popsal takto: „"Abbé Dobrovský musel být v mladých letech skutečně krásný a statný muž. Jeho postava je stále ještě vysoká a štíhlá; jen stáří a nemoci značně nachýlily jeho hlavu, již nosil kdysi zpříma a mužně; také jeho vlasy docela zbělely a

Dílo.

Historie a historiografie.

Dobrovského případové studie k některým otázkám nejstarších českých dějin jsou obsaženy v tzv. "Kritických pokusech", resp. v třídílném spise "Kritische Versuche, die ältere böhmische Geschichte von spätern Erdichtungen zu reinigen" ("Kritické pokusy očistit starší české dějiny od pozdějších smyšlenek"). Zde se vyjadřuje k otázce Bořivojova křtu, k legendě o Ludmile a Drahomíře a k legendě o svatém Václavu a Boleslavovi. K cyklu "Kritických pokusů" se dále volně řadí jeho spis o slovanských apoštolech Cyrilovi a Metodějovi "Cyrill und Method der Slawen Apostel: ein historisch-kritischer Versuch" ("Cyril a Metoděj: apoštolové Slovanů : historicko-kritický rozbor"). Třebaže se v některých svých závěrech jako historik mýlil (nemohl např. zohlednit některé po jeho smrti nově nalezené prameny), má nepopiratelné zásluhy na prosazení kritické metody v české historiografii. Pokud jde o bádání v pomocných vědách historických, lze i zde konstatovat, že Dobrovský byl k němu vybaven lépe než mnohý z jeho současníků. Znal práce francouzských i německých historiků, z kterých čerpal

Paleoslavistika a biblistika.

Dobrovský se již od vydání své první práce o staročeské bibli "Über das Alter der böhmischen Bibelüberstetzung" ("O stáří českého překladu Bible") pokoušel objasnit vznik českého překladu bible a jeho poměr ke staršímu překladu staroslověnskému. V této oblasti položil základ svého třídění českých rukopisných biblí do čtyř tzv. biblických „recenzí“. Základním předpokladem pro toto zkoumání bylo pořízení soupisů všech staročeských rukopisů bible. V tomto oboru tedy Dobrovský vykonal základní průkopnickou práci, a i když se mu nepodařilo sepsat dějiny české bible, postavil tento výzkum na více než solidní základy, na nichž mohli stavět další badatelé. Dobrovský zdůrazňoval velký jazykový, literárněhistorický a kulturní význam staročeské bible, neboť mimo jiné poskytuje bohatý materiál pro poznání slovní zásoby a mluvnické stavby češtiny i ostatních slovanských jazyků.  Při zkoumání

Dobrovský a (slovanská) jazykověda.

V rámci osvícenské vědy již existovaly určité domněnky o příbuzenství latiny a řečtiny se sanskrtem. Nejstarší teorie o indoevropských jazycích formulovali William Jones a Friedrich Schlegel. První systematické propracování těchto tezí nabízí až dílo "Conjugationssystem der Sanskriptsprache" (1816) od Franze Boppa. Dobrovský tyto práce neznal. Ještě před Boppem však postavil své zkoumání slovanských jazyků na stanovení kořenů a určení pravidel tvoření a odvozování slov. Svou teorii kořenů spolu s úvahami o původu slovanského jazyka poprvé publikoval ve své stati "Ueber den Ursprung und Bildung der Slawischen, und insbesondere der Böhmischen Sprache" ("O původu a tvoření slovanských jazyků a češtiny zvláště") v roce 1791. Později své názory shrnul ve spisku "Entwurf zu einem allgemeinen Etymologicon der slawischen Sprachen" ("Náčrt k obecné etymologii slovanských jazyků"; 1813). Když zdůrazňuje, že heslovými slovy slovanského etymologického slovníku by měly být kořeny rozdělené do tří tříd, a rovněž konstatuje, že časování je jistý druh „skládání“, tak zde vlastně před Boppem vyslovuje „aglutinační“ teorii. Na

Dobrovský a čeština.

Dobrovského mluvnice češtiny "Ausführliches Lehrgebäude der böhmischen Sprache" dosud nebyla vyčerpávajícím způsobem analyzována ve všech rovinách, jimiž by mělo být její zpracování v kontextu předcházejících, soudobých a následujících mluvnic a rovněž z hlediska moderní metodologie. Z pohledu sociolingvistického lze konstatovat, že plnila zvláštní úlohu v jazykovém programu českého národního hnutí. V této souvislosti šlo bezpochyby o obranu jazyka s vyzdvihnutím jeho estetických hodnot, slavné minulosti a výrazové schopnosti. Primárním cílem Dobrovského patrně nebylo hledání spisovné normy, "Lehrgebäude" také postrádá jakýkoliv aspekt komunikace či agitace, neboť jeho dílo nebylo určeno širokému česky hovořícímu publiku. Jeho výklad, který je výsledkem jeho zaměření na textovou kritiku, je spíše výrazem učeneckého zájmu o strukturu jazyka a hledání jeho hranic. Novější čeština, která Dobrovskému v porovnání se starší řečí připadala chudá a slohově i výrazově nesprávná, zde měla být z hlediska dějin či dochovaných památek porovnána s popisem jazyka, který považoval za ústrojný a „správný“. Již během svého působení v Olomouci navštěvoval „učené sedláky“, jejichž češtinu považoval za „nezkaženou“. V otázce referenční funkce jazyka se Dobrovský klonil k názoru, že úlohu přirozeného komunikačního prostředku ve sféře kulturní

Odkaz Dobrovského ve slovanské filologii.

Josef Dobrovský prokazatelně ovlivnil vývoj slovanských studií v Rusku 19. století. V letech 1800–1810 si dopisoval s filologem Alexandrem Christoforovičem Vostokovem, spisovatelem Alexandrem Semjonovičem Šiškovem a historikem Nikolajem Michajlovičem Karamzinem, byl zvolen za člena Ruské akademie a v roce 1820 se stal rovněž členem Svobodné společnosti milovníků ruské literatury. Značné vážnosti se v Rusku těšilo dílo "Institutiones linguae slavicae dialecti veteris", které se po založení kateder slovanských jazyků na ruských univerzitách v roce 1835 stalo součástí osnov zejména ve smyslu standardní charakteristiky slovanských jazyků. Dobrovského historické práce ovlivnily ruské podání cyrilometodějské problematiky. Historik, slavista, archeolog a etnograf Alexandr Alexandrovič Kotljarevskij (1837–1881) o Dobrovském napsal, že „mu Evropa vděčí za to, že jí odkryl slovanský svět.“ Na konci 19. století v Rusku o Dobrovském publikoval např. filolog a historik Ivan Alexejevič Sněgirev (1843–1893), který se pokusil popsat „Dobrovského školu“ v ruské slavistice.  Přestože jako slavista Dobrovský neodlišoval ukrajinský jazyk od ruštiny, a to ani jako dialekt,

Josef Dobrovský (17. srpna 1753 Gyarmat, Habsburská monarchie – 6. ledna 1829 Staré Brno, Rakouské císařství) byl český kněz, filolog, historik a zakladatel vědecké bohemistiky a slavistiky. Svým mnohostranným dílem předznamenal i podnítil české národní obrození, třebaže sám k romantickým obrozencům nejen chronologicky, ale ani svým založením nepatřil.


Amatérská kariéra.

Jako amatér vyhrál v roce 1971 Girobio a získal stříbrnou medaili na Středomořských hrách, na osmém místě skončil v individuálním závodě na olympiádě 1972.

Profesionální kariéra.

Na silnici.

Od roku 1973 jezdil profesionálně, vyhrál závod s hromadným startem na mistrovství světa v silniční cyklistice v roce 1977, v letech 1976 a 1978 byl druhý. Díky svému přehledu o dění v pelotonu získal přezdívku "Šerif", jeho nejsilnější zbraní byly časovky. Stal se celkovým vítězem na Giro d'Italia v roce 1984, třikrát byl druhý a dvakrát třetí. Bodovací soutěž vyhrál v letech 1976, 1977, 1978 a 1982, získal 23 etapových prvenství a padesát etap odjel v růžovém trikotu vedoucího jezdce. Celkově vyhrál ve své kariéře 273 závodů, v této statistice je historicky nejlepším italským jezdcem a pátým na světě. Třikrát byl mistrem Itálie v silniční cyklistice (1975, 1979, 1981), třikrát po sobě vyhrál klasický závod Paříž - Roubaix (1978 až 1980), dvakrát Giro di Lombardia (1975 a 1978), Paříž-Tours 1974, Giro del Piemonte 1974, Valonský šíp 1977, Züri-Metzgete 1977, Gent–Wevelgem 1979, Milán–Turín 1983 a Milán - San Remo 1984. Na Tour de France 1975 vyhrál dvě etapy, jel ve žlutém trikotu a nakonec byl sedmý, získal bílý trikot. V roce 1978 vyhrál etapový závod Kolem Katalánska a v letech 1980 a 1981 Tirreno-Adriatico. Devětkrát získal cenu Giglio d'Oro pro italského cyklistu roku.

Na dráze.

Věnoval se také dráhové cyklistice, byl mistrem světa ve stíhacím závodě jednotlivců v roce 1976 a o tři roky později získal stříbro. V roce 1984 vytvořil ve vysokohorském prostředí v Ciudad de México světový rekord v hodinovce výkonem 51,151 km. V roce 2000 však byl jeho rekord zrušen, protože ho dosáhl na nestandardním bicyklu s diskovými koly.

Další aktivity.

Po ukončení závodní kariéry v roce 1988 začal produkovat vlastní značku kol Moser Cicli, věnuje se také úspěšně vinařství a zastává funkci předsedy Asociace profesionálních cyklistů.

Francesco Moser (* 19. června 1951 Palù di Giovo) je bývalý italský cyklistický závodník. Tomuto sportu se na profesionální úrovni věnovali také jeho bratři Aldo Moser a Enzo Moser, syn Ignazio Moser a synovec Moreno Moser, do rodiny se přiženil také Gilberto Simoni.


Historie.

Původně zde stála hornická osada u brodu přes Sázavu. Nejdříve to byl "Smilův Brod" podle zakladatele Smila z Lichtenburka, o kterém existují nejstarší zmínky kolem roku 1234. Nejstarší zmínka o vlastním městě pochází ale z listiny datované k 26. říjnu 1256, ve které se řeší spor brodského plebána s vilémovským klášterem. Král Přemysl Otakar II. si dělal nároky na území kolem Brodu, které považoval za královskou půdu, protože se tady dolovala stříbrná ruda. Dostal se do vážných sporů se Smilem, po kterých ale velká část pozemků připadla králi.  V roce 1274 byla osada povýšena na město a ke konci 13. století město obehnáno hradbami. Od roku 1308 až do roku 1945 se město jmenovalo "Německý Brod". Za husitských válek zde v roce 1422 hledal útočiště král Zikmund se svým vojskem. Husitské oddíly vedené Janem Žižkou Brod dobyly a císařské vojsko porazily. Bylo to jedno z posledních vítězství Žižky, tato událost současně definitivně ukončila těžbu stříbra. Roku 1637 byl Brod povýšen na královské město.  V letech 1871–1874 působil na zdejším gymnáziu Vilém Kurz, vědec, spisovatel a politik, jeden ze zakladatelů Klubu českých turistů a jeden z iniciátorů stavby Petřínské rozhledny v Praze. Roku 1945 bylo město v rámci vysídlení Němců z Československa přejmenováno na "Havlíčkův Brod" podle Karla Havlíčka Borovského. Historické jádro města je městskou památkovou zónou. Ve městě se od roku 1995 vyrábí pivo Rebel.

Obyvatelstvo.

Struktura populace.

Podle sčítání 1921 zde žilo v 847 domech 8 986 obyvatel, z nichž bylo 4 798 žen. 8 853 obyvatel se hlásilo k československé národnosti, 51 k německé a 2 k židovské. Žilo zde 5 087 římských katolíků, 166 evangelíků, 2 953 příslušníků Církve československé husitské a 160 židů. Podle sčítání 1930 zde žilo v 1223 domech 10 760 obyvatel. 10 506 obyvatel se hlásilo k československé národnosti a 142 k německé. Žilo zde 6 668 římských katolíků, 267 evangelíků, 2 803 příslušníků Církve československé husitské a 146 židů.

Členění města.

Město se skládá z 13 katastrálních území a ze 14 místních částí:  Dříve byly součástí města také dnes samostatné obce Bartoušov, Břevnice, Hurtova Lhota, Knyk, Kyjov, Michalovice, Vysoká a Ždírec.

Správní území.

Havlíčkův Brod byl dříve okresním městem, v současnosti je obcí s rozšířenou působností a pověřeným obecním úřadem. Okres Havlíčkův Brod ale stále existuje a skládá se ze 120 obcí, ORP z 56 obcí.

Samospráva.

V čele města je starosta. Zastupitelstvo má 25 členů. Městská rada má podle dohody po volbách v roce 2014 sedm členů.  Po komunálních volbách roku 2010, stejně jako po komunálních volbách roku 2014, byl zvolen starostou města Jan Tecl z ODS. Radu města tvoří po volbách v roce 2014 zástupci ODS, ČSSD, KDU-ČSL, TOP 09, hnutí Broďáci a Společně pro Brod. Potřetí starostou byl Jan Tecl zvolen po komunálních volbách v roce 2018. V sedmičlenné městské radě má ODS nově tři zástupce, kandidátka hnutí ANO a Žen za Brod dva a TOP 09 s ČSSD po jednom.

Sport.

V roce 2019 hostil Havlíčkův Brod společně s Prahou Mistrovství světa mužů v softballu

Doprava.

Havlíčkův Brod má celostátní význam jako silniční i železniční křižovatka. Protínají se zde dálkové silnice I/34 a I/38, z nichž zde vyúsťuje ještě silnice I/19 a několik silnic II. třídy. V havlíčkobrodském železničním uzlu se pak setkávají celostátní tratě č. 225 od Jihlavy a Veselí nad Lužnicí, 230 od Kolína a Prahy, 238 od Pardubic, 250 od Brna a lokální trať 237 do Humpolce. Rychlíky mezi Prahou a Brnem tudy jezdí ve dvouhodinovém taktu. Město je také uzlem lokální autobusové dopravy a funguje zde i městská doprava.  Nachází se zde jediné veřejné vnitrostátní/neveřejné mezinárodní civilní letiště. Jedná se o jediné mezinárodní letiště v Kraji Vysočina.

Průmysl a zemědělství.

Již od První republiky se ve městě nachází Výzkumný ústav bramborářský. Nachází se zde také měšťanský pivovar Havlíčkův Brod vyrábějící pivo značky Rebel. Ve městě se vyrábí také mouka. Začátky existence mlýna lze odhadnout řádově na 200-300 let zpět. V roce byl však přebudován 1873 přebudován a rozšířen z vodního mlýna na mlýn parní.  Své zastoupení zde má i textilní průmysl. Zastoupený firmou Pleas.  Od poloviny 19. století sídlí ve městě tiskárny. Ty současné patří mezi nejvýznamnější výrobce knih v České republice. Sídlí tu i několik knižních nakladatelství. Mezi ně patří Nakladatelství Hejkal, Nakladatelství Petrkov či Tobiáš. V Havlíčkově Brodě se také každoročně koná knižní veletrh.  Svoji pobočku zde má firma HARTMANN - RICO a.s., vyrábějící farmaceutické potřeby, a kousek za městem firma produkující součástky do aut - Futaba Czech, s. r. o.

Zdravotnictví.

Nemocnice.

První nemocnice byla v Německém Brodě otevřena již 1853. V roce 1898 byla vystavěna nová okresní nemocnice. Její areál se do té doby postupně rozšiřoval. V 90. letech byla uskutečněna velká přestavba a díky tomu mohlo dojít k navrácení zapůjčených budov Psychiatrické léčebně. V současné době nemocnice disponuje více než 500 lůžky na 19 odděleních.

Psychiatrická nemocnice.

O zřízení ústavu pro choromyslné bylo rozhodnuto již před první světovou válkou, výstavba však byla zahájena až po ní. První pacienti do ní byli umístěni v roce 1928. Za druhé světové války ukončil ústav činnost a budovy sloužily jako lazaret SS. Po válce využila některé budovy v areálu psychiatrické léčebny nemocnice. V současnosti tvoří areál 12 nemocničních pavilonů a další budovy s technickým zázemím.

Geografie.

Vodstvo.

Městem protékají 2 řeky - Sázava a Šlapanka, která se na kraji města vlévá do Sázavy. Dalšími přítoky těchto řek na území města jsou Stříbrný potok, Cihlářský potok, potok Žabinec a Rozkošský potok, na nichž se nachází četné množství rybníků. Na Stříbrném potoce to jsou kupříkladu Nádržní rybník nebo Lihovarský rybník. Okolí Cihlářského potoka se nazývá Vlkovsko. Ve Vlkovsku najdeme soustavu rybníků táhnoucí se od obce Knyk přes okraj města a dále pokračující v parku Budoucnost až k Sázavě. Kaskádu tvoří Knycký rybník, Štičí rybník, Zádušní rybník, Pfaffendorfský rybník, Hajdovec, Cihlář, Rantejch, Hastrman, Očko a Obora. Na Žabinci se rozprostírá stejnojmenný rybník, který je zároveň největším rybníkem ve městě.

Zajímavosti.

Ve městě se nachází střed Evropy podle Járy Cimrmana. Ten je znázorněn obřím trychtýřem v Sázavské ulici.  V rámci projektu Sklářství na Vysočině vybudovalo Muzeum Vysočiny Havlíčkův Brod repliku středověké sklářské pece. Jedná se o druhou takovouto repliku na území ČR. Obdobný projekt se uskutečnil v 90. letech v Moldavě v Krušných horách. V roce 2016 byla v havlíčkobrodské replice jako první v republice provedena tavba skla podle středověkých postupů a z původních materiálů, tedy z křemene a dubového popela.

Havlíčkův Brod (do roku 1945 "Německý Brod", ) je město ve stejnojmenném okrese, v kraji Vysočina, 23 km severně od Jihlavy na řece Sázavě. Jde o významný dopravní uzel ležící zhruba uprostřed České republiky. Žije zde obyvatel.


Život a kariéra.

Absolvoval hudební konzervatoř v Tbilisi, poté studoval na Lomonosovově univerzitě matematiku, odkud přešel na Všesvazový státní institut kinematografie (VGIK), kde byl žákem Olexandra Dovženka. Poté, co byl jeho satirický školní film "Duben" zakázán, opustil školu a pracoval jako dělník v železárnách, zkušenosti z tohoto prostředí využil v dokumentu "Litina", po kterém se mu roku 1965 podařilo konečně získat vysokoškolský titul.  Jeho poetika byla ovlivněna českou novou vlnou: používal civilní až dokumentaristický filmový jazyk, místo lineárního děje stavěl vyprávění na poetických nebo absurdně komických útržcích všedního života, jeho hrdiny byli mladí lidé, obtížně se přizpůsobující pragmatickému okolí, jako mladý novátorský technolog ve vinařských závodech ve filmu "Když padá listí" (1966) nebo bohémsky rozevlátý hudebník v následujícím snímku "Žil zpívající drozd" (1970). Jeho film "Idyla" (1976), ironicky konfrontující městskou a venkovskou mentalitu, nebyl schválen do sovětské distribuce, teprve v roce 1982 se směl zúčastnit festivalu v Berlíně. Od roku 1979 režisér žil na Západě, kam ho Eduard Ševardnadze poslal na legální pracovní cestu.  Prvním Ioselianiho filmem ve francouzštině byl snímek "Milenci Luny" (1984), humorné podobenství o konzumním způsobu života založeném na neustálých podvodech, po kterém byl Ioseliani přirovnáván k Jacquesovi Tatimu. Jeho filmy, které natáčí podle vlastních scénářů, jsou pomalé, pocitové, s excentrickými hrdiny, jemný humor je založen na smyslu pro životní paradoxy. Atmosféru jeho filmů dokresluje náladová hudba, kterou tvoří gruzínský skladatel Nikola Zurabišvili. Ve filmu "Budiž světlo" zobrazil příchod civilizace do africké vesnice, "Hon na motýly" se odehrává ve zchátralém šlechtickém sídle na jihu Francie, jehož osudy symbolizují postupný úpadek evropské kulturní tradice. Hrdina filmu "Ráno v Benátkách" se marně snaží vzbouřit proti každodennímu stereotypu, "Podzimní zahrady" jsou příběhem politika, který se po odchodu z funkce učí žít jako obyčejný člověk, v autobiografickém filmu "Chantrapas" se Ioseliani vrací k okolnostem svého odchodu na Západ.  Byl členem poroty na festivalu Berlinale (1986) a Moskevském filmovém festivalu (1995). V roce 2007 navštívil pražský festival Febiofest, kde mu byla udělena cena Kristián za přínos světové kinematografii. V roce 2008 poskytl rozhovor ukrajinskému časopisu "2000", v němž kritizoval ruskou vládu za podporu jihoosetinských separatistů a označil Rusko za tradičního nepřítele Gruzínců.

Otar Ioseliani (ოთარ იოსელიანი, * 2. února 1934, Tbilisi) je gruzínský filmový režisér, působící ve Francii, představitel nekomerčního autorského filmu.


Formát záznamu.

SRV záznam obsahuje následující informace:  Příklad SRV záznamu může vypadat takto:  Toto ukazuje na server jménem sipserver.example.com poslouchající na portu 5060 pro připojení pro SIP protokol. Priorita je zde 0, a váha 5.

Rozdělování zátěže pomocí SRV.

Priorita je podobná jako priorita MX záznamu. Klienti vždy použijí SRV záznam s nejnižší prioritou a záznamy s jinou prioritou použijí pouze, když se spojení s hostitelem nezdaří. Takto může mít služba určený „fallback“ server, který bude použit jen pokud hlavní server selže. K tomu je potřeba pouze další SRV záznam s vyšší prioritou než má primární SRV záznam.  Pokud má služba více záznamů se stejnou prioritou, klienti použijí váhu, aby určily, kterého hostitele použít. Váha je relevantní pouze ve vztahu k ostatním váhám pro službu a pouze mezi záznamy se stejnou prioritou.  V následujícím příkladě hodnoty priorita a váha zajišťují rozdělení zátěže a odkaz na záložní službu.  První čtyři záznamy sdílejí prioritu 10, takže klienti použijí váhu k rozhodnutí ke kterému hostiteli se připojit. Součet všech čtyř hodnot je 100, takže bigbox.example.com bude použit v 60% dotazů. Ostatní dva, smallbox1 a smallbox2, budou použity ve 20% dotazů, přičemž smallbox2 má zátěž rozloženu do dvou instancí a každá z nich bude použita v 10% dotazů. Pokud bude bigbox nedostupný, zbylí dva hostitelé si rozdělí zátěž rovnoměrně, takže každý z nich bude využíván v 50% dotazů.  Pokud všechny tři hostitelé s prioritou 10 budou nedostupní, použije se záznam s nejvyšší (nejnižší číslo) prioritou, což je backupbox.example.com. Ten by se měl nacházet jinde než ostatní tři a měl by být odolný vůči zavadám, které by mohly vyřadit předcházející tři stroje (například napojen na jiný elektrický okruh, připojen k síti jinou cestou,...).  Mělo by být zmíněno, že rozdělování zátěže poskytované je značně limitováno, protože poskytované informace jsou statické. Aktuální zátěž serverů není brána v úvahu.

Použití.

SRV záznamy jsou často používány klienty Microsoft Windows 2000 k nalezení serveru, který poskytuje požadovanou službu. Například při pokusu o přihlášení klienta do domény je hledán SRV záznam pro službu LDAP. Typická odpověď serveru je následující:  SRV záznamy jsou běžně používány ve spojení s následujícími standardizovanými protokoly:

Podpora.

Podpora v obecně rozšířených aplikacích.

SRV record (SRV záznam nebo také Service record) je jedna z kategorií dat v Internetovém systému domén upřesňující informace (jméno hostitele a číslo portu) o dostupných službách. Jeho definici lze nalézt v. Nové internetové protokoly jako například SIP a XMPP často vyžadují podporu SRV od klientů. Implementace klientů starších protokolů (např. LDAP, SMTP) může podporu SRV záznamů přidat.


Vojenská kariéra.

Tallardovi bylo poskytnuto pověření na místo ve francouzském vojsku již ve věku 15 let. Později sloužil pod velením prince de Condé v jižním Nizozemí a od roku 1674 pod velením Turenna v Alsasích. V roce 1678 byl povýšen do hodnosti "maréchal de camp" a v této hodnosti bojoval v devítileté válce (1688–1697).  Jeho přátelství s králem Ludvíkem XIV. mu zajistilo místo úředního činitele. Po válce byl dva roky vyslancem na svatojakubském dvoře, kde se se svými výjimečnými znalostmi evropských politických záležitostí ukázal jako velmi hodnotný služebník. Když král Jakub II. v září 1701 zemřel, uznal Ludvík XIV. nárok Jakubova syna na anglický trůn. Následně Vilém III. Tallarda roku 1702 vyhostil z Londýna.  Tallardova vojenská kariéra dosáhla svého vrcholu během války o dědictví španělské. Dne 7. září 1703 dobyl vévoda burgundský s Tallardem pevnost Breisach. Tallard pak pokračoval k Landau, aby jej v polovině října obklopil svými oddíly a přikročil k obléhání. Vyprošťovací armáda vedená Princem Hessensko-Kasselským byla tvrdě a nemilosrdně rozdrcena Tallardovými silami v bitvě u Speyerbachu 15. listopadu. V důsledku toho Landau padlo o dva dny později. Krátce nato byl Tallard jmenován maršálem Francie.  Roku 1704 byl Tallard vyslán, aby posílil Maximiliánova a Marsinova francouzsko-bavorská vojska na Dunaji, která ohrožovala Marlboroughova a Savojského spojenecká armáda. Tallard se vydal 1. července ze Strasbourgu, ale přestože se šestidenní obléhání Villingen ukázalo jako neúspěšné, (upuštěno od něj bylo 22. července), byl maršál Tallard schopen dovést svých 34 000 mužů přes Černý les a dosáhnout již 5. srpna Ulmu. Tallard byl postaven do čela velení spojené francouzsko-bavorské armády, ale následná bitva u Höchstädtu 13. srpna 1704 vyústila v úplné zničení jeho sil. Rozhodně poražen, byl zajat a vzat do Anglie a na podmínku, že se nepokusí uprchnout, ubytován v Nottinghamu. Spisovatel Daniel Defoe hlásil, že jeho "small, but beautiful parterre, after the French fashion" bylo jednou z krás Nottinghamu.

Pozdní období života.

Po svém propuštění v roce 1711 se vrátil do Francie. Přes pohromu u Höchstädtu k němu král Ludvík XIV. nechoval zlou vůli. Tallard byl v roce 1712 povýšen na vévodu a roku 1715 se stal pairem Francie. V závěti Ludvíka XIV. byl jmenován do regentské rady, ale vévoda orléanský závěť anuloval. Roku 1724 Byl zvolen předsedou Académie des Sciences a v roce 1726 se stal státním ministrem.

Rodina.

Oženil se s Marie-Catherine de Grolée de Viriville-La Tivolière a spolu měli jednoho syna;

Camille d'Hostun de la Baume, duc de Tallard (14. února 1652, Lyon – 20. března 1728, Paříž) byl francouzský šlechtic, diplomat a vojevůdce, který se stal maršálem Francie.


Život.

Mládí.

Viktor Amadeus se narodil 26. června 1726 v královském paláci v Turíně jako syn krále Karla Emanuela a jeho manželky Polyxeny, lankraběnky Hesensko-Rotenburské. Již od narození měl titul vévoda savojský, také se očekávalo, že jako prvorozený syn bude jasným nástupcem otce Karla Emanuela. Karel Emanuel již sice měl syna se svojí první manželkou Annou Kristýnou Falcko-Sulzbašskou, který se dokonce jmenoval Viktor Amadeus, ten ale roku 1725 zemřel. Vychovatelem Viktora Amadea se stal Hyacinthe Sigismond Gerdil a vzdělávání budoucího krále mělo být zaměřeno především na vojenství.  Jako mladý princ se Viktor Amadeus obklopoval mistry a učenci, z nichž mnozí se v době jeho panování dostali do popředí. Již jako mladý byl velice zbožný a stranil se veřejného života. Byl popisován jako dobromyslný, až naivní.

Sňatek.

31. května 1750 v Oulx si Viktor Amadeus vzal španělskou infantku Marii Antonii (1729-1785), nejmladší dceru Filipa V. a jeho manželky Alžběty Parmské. Jejich manželství bylo harmonické, láskyplné a vzešlo z něj dvanáct dětí. Samotný sňatek zosnovoval Ferdinand VI. Španělský. Marie Antonie měla i nabídky na sňatek od francouzského dauphina Františka a dalších významných šlechticů, ale odmítala je. Navíc, jejich sňatek měl původně politický podtext: měl usmířit Turín a Madrid, jejichž vládci bojovali ve válkách o rakouské dědictví na opačných stranách.

Nástup na trůn a vláda.

Roku 1773 nastoupil Viktor Amadeus na sardinský trůn a hned se pustil do vydávání nových vyhlášek a zlepšování vojenské situace Sardinie. Pro chudé zavedl placené veřejné práce, začal přestavbu města Nice, nechal postavit vodní přehrady a rozšiřoval i silnice.  Roku 1786 pak nechal přemístit ostatky mnoha svých předků do baziliky Superga v Turíně, kde byl nakonec sám pohřben. 21. května 1793 založil nové vyznamenání pro vojáky.  Když vypukla ve Francii Velká revoluce, dal na přání své snachy Marie Klotildy a poskytl přístřeší pro francouzské princezny Marii Adélu a Viktorii Luisu a tehdejšího hrabě z Provence, později známého jako Ludvík XVIII. Po čtyřech letech bojů Francouzi pod vedením Napoleona Bonaparta porazili Viktorovu armádu v bitvě u Montenotte, bitvě u Millesima a nakonec i v bitvě u Mondovì. Na okupovaných územích pak Napoleon vyhlásil Republiku Albu. Nicméně, s Cherascoským příměřím se území vrátila zpět Viktoru Amadeovi. Podmínkami smlouvy bylo zastavení strategických měst Cuneo, Ceva, Alessandria, a Tortona. Viktor Amadeus města skutečně Napoleonovy dal a byl nucen i k podepsáno Pařížského míru (1796). Napoleon ale nepolevil a po zchudlém králi chtěl i Savojsko a Nice; i tentokrát se Viktor Amadeus podvolil. Musel také umožnit průchod francouzské armády dále do italského vnitrozemí.  Ještě toho roku, kdy byl Viktor Amadeus III. nucen zastavit svá města a země, konkrétně 16. října 1796, prodělal sedmdesátiletý král mrtvici a zemřel. Jeho království zůstalo ekonomicky nestabilní, chudé a rozvrácené. Byl pohřben v bazilice Superga v Turíně.

Potomci.

Ze sňatku se španělskou infantkou Marií Antonií vzešlo dvanáct dětí, z nichž devět (čtyři snové, pět dcer) se dožilo dospělosti.

Viktor Amadeus III. (celým jménem "Vittorio Amedeo Maria di Savoia", 26. června 1726, Turín – 16. října 1796, tamtéž) byl sardinský král a savojský vévoda od roku 1773 až do své smrti. V politice se prezentoval jako konzervativec a během své vlády uskutečnil několik administrativních reforem, od roku 1792 navíc vedl válku s Francouzskou republikou. Byl otcem všech tři posledních sardinských králů z dynastie savojských.


Život.

Ačkoliv vedle hudební teorie studoval Tárrega na madridské konzervatoři hru na klavír, jeho celoživotní láskou i údělem se stala kytara. Mimořádné nadání ho předurčovalo k mezinárodnímu věhlasu, ale on na podobnou kariéru rezignoval. Byl člověkem až chorobně plachým a uzavřeným, který se cítil nejlépe v úzkém kruhu svých žáků a přátel, pro které hrál ve skromném soukromí domova. S výjimkou Paříže a Říma také veřejně koncertoval jen v Barceloně a dalších místech Španělska. Se svou rodinou žil v neustálé nouzi, často odkázán na finanční pomoc bratra Vincenta a barcelonského kroužku ctitelů „Audiciones Tárrega“. Jeho těžké lidské osudy navíc ztrpčovala vleklá oční choroba – není tedy divu, že v posledních letech života byl kritizován pro „melancholický“ repertoár svých koncertů.

Dílo.

Žákům věnoval neobyčejnou péči – psal pro ně individuální cvičení, skladby i úpravy. Plodnost Tárregova pedagogického zaujetí osvědčují jména jako M. Llobet, E. Pujol, D. Fortea, P.Roch, J.Robledo, R. Rodés aj., patřící ke špičkovým osobnostem světového kytarového umu počátku 20. století. Tárregův skladatelský rukopis charakterizuje romantická senzitivnost, ozvláštňující lyrikou, zpěvnou melodikou, překvapivě bohatou harmonizací, těžící mistrně z nově odkrytých nástrojových dispozic. Bohatá, vynalézavá invence činí z Tárregy mistra drobnokresby, který i z krátkých preludií,(např. Una Lagrima), capricha (Alborada) či stylizovaných tancůl (Pavana, Adelita, Marieta) vykouzlí skutečné perly kytarové literatury. Tam, kde se jeho skladby nechávají inspirovat bohatou a svéráznou španělskou lidovou tradicí, jiskří ekvilibristickou brilancí cikánského flamenca, podmanivým rytmem a neobyčejnými zvukovými efekty. To platí jak o Caprichu árabe, evokujícím maurský kolorit s vůní Orientu (dle svědectví P. Rocha bylo kdysi hráváno i vojenskými orchestry), tak zejména o strhující Gran jotě. Ta patřila k několika málo skladbám, které získávaly v poválečném Československu nadšené zájemce o kytarovou hru a podílela se tak na vzniku nové, dnes již slavné kapitoly české kytarové historie. Důležitou roli při návratu kytary na koncertní pódia přelomu 19. a 20. století sehrály úpravy skladeb velkých autorů minulosti i Tárregových současníků. Emancipovaly kytaru jako suverénní, rovnocenný nástroj a současně doplňovaly její, v té době nevelký koncertní repertoár. I zde osvědčil Tárrega mimořádný cit při výběru i přizpůsobování skladeb svému nástroji – většinu jeho transkripcí si ale časem po nepodstatných úpravách prstokladů apod. přisvojili pozdější kytaristé zvučných jmen. Protože navíc byla drtivá většina Tárregova díla publikována až po jeho smrti z nejrůznějších opisů, nese většina vedených úprav nepřesné či přímo zavádějící pojmenování.  Francisco Tárrega má nepochybně nezastupitelné místo v kytarové historii a nelze ho chápat „pouze“ jako autora Lagrimy a Recuerdos de la Alhambra.  V dnešní době jeho tvorbu proslavila nejvíce společnost Nokia, když umísťuje do mobilních telefonů část skladby Gran Vals, označovaný jako Nokia Tune.

Francisco Tárrega (21. listopadu 1852 Villarreal – 15. prosince 1909 Barcelona) byl španělský virtuos, skladatel, pedagog a jeden z nejvýznamnějších kytaristů své doby. Francisco Tárrega se bezesporu stal klíčovou osobností moderní kytarové historie vůbec. Zásadní reformou techniky hry – od držení nástroje, polohy pravé ruky umožňující nové formy úderu a zvukového odstínění, po neobyčejné, důmyslné a funkční prstoklady, využívající rovnoměrně celého hmatníku, stejně jako osobním vkladem skladatelským a aranžérským otevřel novou epochu kytarou okouzlených generací 19. a 20. století.


Historie skupiny.

Začátky.

V roce 1988 začali Martial a Cédric účinkovat v rádiové show na lokální stanici FM. Martial pořad uváděl a Cédric pracoval jako DJ. Show se vysílala dva roky a pomohla jim vybudovat si stálou základnu fanoušků. Když pořad skončil, Cédric získal práci na populární stanici Skyrock.  O několik let později potkal Cédric R.V., který přišel do Skyrocku, aby živě vystoupil se svojí skupinou Meanwhile. Právě ukončil sedmileté studium na prestižní Paris Conservatoire a uměl hrát na kytaru, basovou kytaru, akordeon a klávesy. Cédric a R.V. si padli okamžitě do oka a začali společně uvažovat o založení skupiny.  Mezitím si Martial vybudoval kariéru jako skladatel. Díky jednomu z přátel svého bratra poznal krásy keltské kultury a okamžitě se jimi nechal strhnout. Začal objevovat hudbu bretaňských folkových zpěváků, jako jsou Dan Ar Braz, Yann-Fanch Kemener nebo skupina Tri Yann. Jeho první písně byly rovněž ovlivněny románem Jeana Markala L ́épopée Celte, v němž autor barvitě popisuje starověké keltské lidové umění a život druidů a keltských válečníků.

Vznik skupiny.

Krátce po svém seznámení se Cédric a R.V. dali dohromady ještě s Martialem a vytvořili Manau. Ihned se pustili do práce a unikátně skloubili keltské rytmy s rapovými beaty. Jedna z jejich demo nahrávek se dostala až na stůl kreativního ředitele nahrávací společnosti Polydor. Na toho zapůsobila mimořádná originalita jejich hudby natolik, že jim okamžitě nabídl smlouvu na první singl. Skupina začala pracovat na písni "La Tribu de Dana", která vyšla v květnu 1998. Rychle se vyhoupla až na vrchol hitparád a do dnešního dne se jí prodalo neuvěřitelných 1,7 miliónů kopií, z toho 1,5 miliónů v prvních měsících po jejím vydání. „La tribu de Dana“ v překladu znamená „kmen Dany“, což je název božského národa v irské mytologii. Ačkoliv zněla tato píseň velmi moderně, starším posluchačům připadala povědomá. Refrén písně byl totiž cover verzí melodické linky slavného folkového hitu ze sedmdesátých let "Tri Martolod" zpěváka Alana Stivella. Ten podal na skupinu okamžitě žalobu. Manau se hájili tím, že jeho píseň představovala jen základní linku, která byla pozměněna natolik, že se již nedala považovat za plagiát.

První album.

Úspěch prvního singlu povzbudil obchodní ředitele Polydoru, kteří požádali Manau, aby natočili debutovou desku. Ačkoliv byla doba, kterou na nahrávání dostali, mimořádně krátká, pustili se ihned do práce. Na pomoc si přizvali Loïca Taillebresta, známého folkového hudebníka, který je proslulý svými vystoupeními s bombarde a dudami.  Své debutové album "Panique celtique" dokončili po pouhých pár týdnech strávených v nahrávacím studiu. Album vyšlo v červenci 1998 a podle očekávání se vyhouplo na vrchol francouzské albové hitparády. Téměř ihned po jeho vydání se ho prodalo přes 500 tisíc nosičů a o rok později už to byl jeden milion.  Popularita Manau mnohonásobně narostla. Brzy začali být zváni na různé hudební festivaly včetně slavného festivalu Francofolies v la Rochelle a každoročního hudebního festivalu v Marseilles. Také společně vystoupili s francouzskou legendární folkovou skupinou Tri Yann na festivalu Saint-Renan v Bretani.

Změny.

Začátkem roku 1999 se skupina vydala na velké turné po celé Francii, uprostřed něhož obdržela cenu v soutěži Victoires de la Musique (Francouzské hudební ceny), která se pořádá každým rokem v únoru v Paříži, za nejlepší rap/groove album roku. Krátce nato se Hervé rozhodl Manau opustit a věnovat se své staré kapele MeanWhile.  Z úspěšného tria pokořujícího vrcholky hitparád se stalo úspěšné duo. To však fanouškům nijak nevadilo a nadále Martiala a Cédrica na koncertech hlasitě podporovali.

Další album.

Manau se znovu přihlásili o slovo na podzim roku 2000 se svým druhým albem nazvaným "Fest Noz de Paname". Rok strávili v nahrávacím studiu a zdokonalovali svůj zvuk. Po osmi měsících, které strávili prakticky bez přestávky koncertováním, jejich zvuk výrazně vyzrál. Odklonili se od svého „keltského rapu“, který je proslavil, a začali experimentovat s novými žánry a spolupracovat s dalšími umělci. Jejich nové album obsahuje dva duety – jeden s Maurane a druhý s americkou jazzovou zpěvačkou Dee Dee Bridgewater.

Manau je francouzská hudební skupina založená roku 1998. Ve svých písních míchá tradiční keltské melodie s moderními hiphopovými beaty. Původními členy skupiny byli Martial Tricoche, Cédric Soubiron a R. V. (Hervé) Lardic.Ten Manau po čase opustil a nahradil ho Gregor Gandon. Ačkoliv skupina v současné době sídlí v Paříži, všichni její členové se hrdě hlásí k rodné Bretani. Jméno skupiny pochází ze starého galského názvu pro ostrov Man.


Biografie.

Narodil se v srbské rodině ve městě Vršac v Rakousko-Uhersku (dnešní Srbsko) a za první světové války sloužil jako plukovník rakousko-uherské armády. Po válce sloužil v „národní armádě“ admirála Miklóse Horthyho a poté, co se stal Horthy maďarským regentem byl povýšen na generála a v letech 1925 až 1933 působil jako vojenský attaché v Berlíně. V roce 1927 si pomaďarštil příjmení na Sztójay a v letech 1933 až 1935 pracoval na maďarském ministerstvu obrany.  V roce 1935 byl jmenován maďarským velvyslancem v nacistickém Německu a tuto diplomatickou pozici zastával až do roku 1944. Z této pozice udržoval úzké styky s nacistickým režimem. Po německé okupaci Maďarska v březnu 1944 byl Horthy donucen odvolat premiéra Miklós Kállaye a nahradit jej premiérem, který by s Německem spolupracoval. Horthy navrhl Sztójaye, který se 23. března 1944 stal premiérem a ministrem zahraničí. Jako premiér legalizoval radikální fašistickou stranu Šípových křížů pod vedením Ference Szálasiho, rozpustil odbory, nechal zatknout politické oponenty a zvýšil maďarskou účast v bojích na východní frontě. Za jeho vlády byla zavedena přísná protižidovská legislativa a z Maďarska bylo do vyhlazovacích táborů deportováno na 600 tisíc Židů.  V srpnu téhož roku však Horthy Sztójayovu proněmeckou vládu sesadil a nahradil ji novou, pod vedením Gézy Lakatose. Tato vláda začala jednat se Spojenci o příměří a zastavila deportace Židů. Německo ale v Maďarsku intervenovalo a donutilo Horthyho abdikovat ve prospěch Szálasiho, který se stal novým premiérem a vůdcem Maďarska. Po svém sesazení z postu premiéra se Sztójay vzhledem ke svému chabému zdraví odebral do sanatoria. V dubnu 1945 uprchl z Maďarska, když německá vojska vytlačila Rudá armáda. Později byl zajat americkou armádou a v říjnu téhož roku byl vydán do Maďarska, kde stanul před lidovým soudem v Budapešti. Byl shledán vinným z válečných zločinů a zločinů proti maďarskému lidu a odsouzen k trestu smrti. V roce 1946 byl v Budapešti popraven zastřelením.

Döme Sztójay (rodným jménem "Demeter Sztojakovich", : Димитрије Стојаковић; 5. ledna 1883 – 22. srpna 1946) byl maďarský generál a diplomat srbského původu, který během druhé světové války působil krátce jako maďarský premiér. Po válce byl shledán vinným z válečných zločinů a zločinů proti maďarskému lidu, a v roce 1946 byl popraven.