Děj.

Michael Mason (Richard Madden) je americký kapesní zloděj žijící v Paříži, který se náhle ocitne v hledáčku CIA, když se mu shodou okolností podaří ukrást tašku s výbušninou. Sean Briar (Idris Elba) je agent, který řeší jeho případ a záhy zjišťuje, že Mason je jen náhodná malá ryba v mnohem větším a nebezpečnějším rybníce. A právě Michaelovy mimořádné zlodějské schopnosti mu přijdou vhod při proniknutí do pozadí rozsáhlého zločinného spolčení. K tomu ovšem musí porušit své příkazy, oba se stávají terči a musí spojit své síly k překonání společného nepřítele.

Uvedení a přijetí.

Společnost Studio Canal uvedla film do britských kin 22. dubna 2016. Původně měl být ve Velké Británii už od února a v Německu od března téhož roku, jeho premiéru však o dva měsíce odsunuly teroristické útoky v Paříži v listopadu 2015, při nichž zemřelo 130 lidí.  Premiérové uvedení ve Francii bylo naplánováno na předvečer výročí dobytí Bastily, tedy 13. července 2016. Kvůli útoku v jihofrancouzském Nice 14. července 2016, při kterém bylo jedním útočníkem zabito více než 80 obětí během oslav Dne Bastily, však Studio Canal stálo ve Francii veškeré reklamy a digitální poutače. Rozhodnutí o promítání snímku, který byl v té době nasazen do 230 kinosálů, původně ponechalo na provozovatelích kin, později však film z úcty k obětem a jejich rodinám stáhlo úplně.  V době francouzské premiéry ještě nebylo stanoveno datum promítání ve Spojených státech amerických ani v Česku, zatímco již film proběhl kiny v Austrálii, Singapuru či na Filipínách.

Den dobytí Bastily (v anglickém originále Bastille Day) je americko-francouzský akční film z roku 2016. Režisér James Watkins jej natočil podle scénáře Andrewa Baldwina s Idrisem Elbou a Richardem Maddenem v hlavních rolích. Ti představují bývalého agenta CIA a zručného zlodějíčka na protiteroristické misi ve Francii.


Životopis.

Kovpak se narodil 7. června 1887 v obci Kotelva na Ukrajině v chudé rolnické rodině. Prožil nelehké dětství. V deseti letech jej rodiče poslali pracovat do místního obchodu s potravinami, kde musel dělat nejtěžší práce. V roce 1905 nastoupil k vojenské službě v carské armádě. Po jejím ukončení pracoval v Saratově v říčním přístavu a tramvajové vozovně jako dělník.  Po vypuknutí první světové války v červenci 1914 byl znovu povolán do armády. V roce 1915 získal první Svatojiřský kříž (IV. třída). Osobně mu jej udělil sám car Mikuláš II.. V roce 1916 byl přiřazen ke 186. Aslandužskému pěšímu pluku, se kterým se zúčastnil Brusilovovy ofenzívy. Byl nasazen jako průzkumník a prokázal hrdinství, za které byl vyznamenán Svatojiřským křížem (III. třída) a Svatojiřskou medailí (III. třída a IV. třída).  Po převratu v Rusku se v roce 1919 přidal k bolševikům a vstoupil do KSR(b). Během občanské války vedl partyzánské oddíly na Ukrajině proti německým a rakousko-uherským okupačním vojskům a poté i proti Bělogvardějcům.  Po válce se stal předsedou oblastního sovětu v městě Putyvl. Během stalinských čistek v komunistické straně hrozilo Kovpakovi zatčení, ale byl včas varován. Utekl a musel se nějaký čas skrývat. Bezprostředně po okupaci Ukrajiny Němci za druhé světové války Kovpak odešel do lesů u Putyvlu a stal se velitelem místních partyzánů. Kovpakův oddíl postupně rostl do velkých rozměrů a díky materiální podpoře ze Sovětského svazu se mohl pouštět do odvážnějších akcí. Šlo především o tzv. Stalinský výpad (1942 – 1943) a později Karpatský výpad (1943). Kovpak byl velmi respektovaným velitelem. Partyzánský velitel Dmitrij Medvěděv uvádí, že Kovpakovi partyzáni připomínali spíše pravidelnou armádu než odbojáře, jelikož ve výzbroji měli kromě pušek, granátů a samopalů i těžké kulomety, minomety, protitankové pušky a děla.  Kovpakovci prováděli řadu diverzních akcí a bojovali nejen s Němci a jejich spojenci ale i s (protikomunistickou) Ukrajinskou povstaleckou armádou, která byla důležitým faktorem zejména na západě Ukrajiny. 31. srpna 1942 odjel Kovpak do Moskvy, kde jej osobně přivítal Stalin a Vorošilov a spolu s dalšími partyzánskými veliteli se účastnil zasedání o dalším postupu. Během Karpatského výpadu se divize dostala v horách do těžké situace: partyzáni přišli o děla, Kovpak byl raněn a letecky transportován do Moskvy a padl komisař Rudněv (existují i spekulace, že jej nechal Kovpak zavraždit), divize jako celek byla rozprášena a partyzáni se museli v menších skupinkách probíjet z obklíčení. Za své zásluhy během partyzánských bojů byl Kovpak v dubnu 1943 povýšen do hodnosti generálmajora.  Po skončení války působil jako člen Nejvyššího soudu Ukrajinské SSR a Místopředseda Nejvyššího sovětu Sovětského svazu na Ukrajině. Kromě zastávání důležitých funkcí v komunistickém vedení Ukrajiny se věnoval literatuře a sepisoval své zážitky z války. V Československu vyšla v roce 1951 jedna z jeho knih s názvem „"Pochod partyzánů"“, kde jsou v duchu tehdejší doby podrobně popisovány partyzánské boje a řada těžko uvěřitelných úspěchů.  Zemřel 11. prosince 1967 ve věku 80 let. Pohřben byl v Kyjevě. Na jeho památku byly po něm pojmenovány ulice v Putyvlu, Sevastopolu, Charkově nebo v Nižném Novgorodě, střední škola číslo 111 v Kyjevě a vybudováno několik památníků. Na Ukrajině je (přinejmenším do roku 2012) oficiálně považován za národního hrdinu.

Sovětská vyznamenání.

Zlatá hvězda hrdiny Sovětského svazu

Sydir Artěmovyč Kovpak (ukrajinsky: ', rusky: ', 7. června / 26. května podle juliánského kalendáře 1887 – 11. prosince 1967) byl jeden z nejvýznamnějších velitelů sovětských partyzánů během druhé světové války, důležitý člen komunistické strany na Ukrajině a dvojnásobný Hrdina Sovětského svazu.


Klubová kariéra.

Jeho prvním klubem byl tým z jeho rodiště v Jeumontu, kde svou kariéru započal také slavný francouzský útočník Jean-Pierre Papin, pozdější útočník Bayernu Mnichov. V 9 letech se stal součástí akademie klubu Lille, kam ze svého rodiště čtyřikrát do týdne dojížděl.  Pavard se propracoval do základní sestavy Lille OSC v 18 letech, když 31. ledna 2015 nastoupil do zápasu na hřišti Nantes, přičemž za Lille si zahrál také český bek David Rozehnal. Během dvou sezón nastoupil celkově do 21 utkání.  Na konci srpna 2016 přestoupil do Německa do Stuttgartu, který právě sestoupil do 2. Bundesligy. Stal se nejdražším příchodem do týmu toho léta s přestupovou částkou 5 milionů eur. Za Stuttgart debutoval 3. října 2016 doma během klání s SpVgg Greuther Fürth, který "Švábové" vyhráli poměrem 4-0. Pavard zahrál na pozici středního obránce, centrem přihrál na první branku Carlosovi Manému a sám vstřelil třetí gól. V 15. kole si připsal další asistenci, když přihrál na první branku proti FC Erzgebirge Aue. Stuttgart venku zvítězil vysoko 4-0. Na konci sezóny se tým radoval z postupu zpět mezi elitní bundesligové týmy.

Reprezentační kariéra.

Začátkem listopadu 2017 byl překvapivě nominován trenérem Didierem Deschampsem na přátelské zápasy s Walesem a Německem. Debutoval v utkání s Walesem, když v poločase přišel na hřiště, střídajíc Christophe Jalleta, Francie vyhrála 2-0. I proti Němcům si zahrál, a to poslední třetinu remízového utkání (2-2), přičemž opět střídal Jalleta. Byl nominován také na březnové přátelské zápasy s Kolumbií a Ruskem. Ačkoliv proti Kolumbii (2-3) si nezahrál, proti Rusku odehrál celý zápas a byl tak u výhry 3-1.  Před světovým šampionátem v Rusku si opět zahrál během přátelských zápasů pravého krajního obránce – pár minut proti Irsku (Francie vyhrála 2-0), celý zápas proti Itálii (3-1) a čtvrt hodiny proti USA (1-1), kde asistoval góluKylianu Mbappému.  Pavard se na mistrovství dostal – opět jako pravý krajní bek – do základní jedenáctky, byl tak u vítězství nad Austrálií (2-1) a nad Peru (1-0). Poslední skupinový zápas s Dánskem si nezahrál, Francie měla postup jistý a šetřila své opory. Pavard své místo v základu nepustil až do konce turnaje, postupně odehrál zápasy s Argentinou (4-3), Uruguayí (2-0), Belgií (1-0) a Chorvatskem, které Francie ve finále přehrála 4-2. Jeho branka proti Argentině se stala nejhezčím gólem šampionátu.

Benjamin Pavard (*28. březen 1996) je francouzský fotbalista, který hraje na pozici obránce za německý klub FC Bayern Mnichov. V roce 2018 se stal s národním mužstvem Francie vítězem MS.


Historie.

Banka vznikla jako startup ve spolupráci ve Vídni narozených Valentina Stalfa a Maximiliana Tayenthalse s firmou Papayer GmbH. Službu banka spustila v roce 2015 v Německu a Rakousku, později ji rozšířila do Řecka, Španělska, Francie, Irska a Itálie. Od roku 2017 působí na Slovensku.  V červenci 2016 se s nevolí zákazníků setkalo rozhodnutí banky zrušit několik stovek účtů, ze kterých se vybíralo příliš často. Brzy poté byly původně neomezené výběry zdarma omezeny na pouze 3–5 měsíčně. V listopadu téhož roku pak banka klienty požádala, aby své účty pod novým číslem IBAN převedli do infrastruktury N26 a původní účty Wirecard byly zrušeny.  V červenci 2019 měla banka 3,5 miliónu zákazníků.

Produkty.

Největším rozdílem v poskytování služeb oproti ostatním bankám je, že nemá žádné kamenné pobočky a vše probíhá prostřednictvím mobilního bankovnictví. Přes telefon je možné zřízení účtu, řízení transakcí, nastavení účtu a platební karty a podobně. Mobilní aplikaci lze používat v operačním systému Android a iOS. V případě ztráty platební karty je možné ji okamžitě zablokovat přes aplikaci bez nutnosti kontaktování zaměstnanců banky. Platební karta je od společnosti MasterCard a 1 kus je k účtu zdarma. V balíčku zdarma je také 5 výběrů z jakéhokoliv bankomatu v Evropě, více než 5 výběrů je zpoplatněných a výše poplatku se liší od výšky objemu výběru peněz. V případě platby bankovní karty jsou všechny transakce zdarma.

N26 v Česku.

Účet u N26 si můžete otevřít i pokud bydlíte v České republice. Ne však oficiální cestou. Jde o to, že N26 nedoručuje karty do České republiky. Můžete si však nechat kartu zaslat do některé z podporovaných zemí např. ke známému, nebo pokud budete nějakou dobu v jedné z těchto zemí.

N26 je německá internetová banka, která se do července 2016 jmenovala Number 26. Sídlí v Berlíně a služby poskytuje v celé eurozóně s výjimkou Litvy, Lotyšska, Kypru a Malty. Než získala vlastní bankovní licenci, spolupracovala s německou bankou Wirecard Bank AG. Výhodou je, že vklady občanů EU jsou chráněny stejně jako v běžné bance.


Historie.

Koncept "„Vision S”" se objevil v březnu 2016 na autosalonu v Ženevě. Konečné SUV se představilo 29. září 2016 na autosalonu v Paříži a první vozy byly zákazníkům dodány v únoru 2017. Cena vozu se v Česku pohybuje mezi 670 000 až 1,2 milionu korun. O Škodu Kodiaq je obrovský zájem, čekací lhůty se mohly u nejžádanějších motorizací vyšplhat až na šest měsíců.  Ještě před oficiálním zveřejněním ceny tuto hodnotili zástupci jednotlivých závodů koncernu Volkswagen jako příliš nízkou.<ref name="ekonomika.idnes.cz/skoda-seat-ceny-aut-kodiaq-095-/eko-doprava"></ref> Na nízkou cenu si stěžoval především Seat, se kterým si Škoda částečně konkuruje.

Název.

Automobil nese název "Kodiaq" podle největšího žijícího poddruhu medvěda hnědého, medvěda kodiaka. Psaná podoba tohoto jména je odvozena z jazyka původních obyvatel z kmene Alutiiqů. V prosinci 2015 si Škoda nechala jméno oficiálně zaregistrovat, a to přímo v kategorii SUV vozů. Jméno firma oficiálně potvrdila v květnu 2016. Původně se spekulovalo zejména nad názvy "Snowman" (z angl. sněhulák) a "Polar", které však již dříve označil někdejší šéf Škody Vahland za mediální spekulace.

Ohlasy.

Top Gear ocenil Škodu Kodiaq titulem „Nejlepší automobil pro velké rodiny” již na konci roku 2016. Kodiaq také získal titul Auto roku 2017 v České republice, Polsku a Bulharsku, SUV roku v Číně a Francii a auto roku s pohonem všech kol v Německu. Je vítězem hodnocení německého časopisu Auto Test za rok 2017 a vítěz auto roku 2017 britských magazínů Auto Express a What Car?. Získal rovněž cenu Red Dot Design Award za rok 2017.

Prodeje.

Škoda Kodiaq se začala objevovat ve statistikách prodejů od září 2016, nicméně největší zájem o ni byl dosud zaznamenán v květnu roku 2017, kdy se prodalo přes 700 kusů a celkově byl Kodiaq šestým nejprodávanějším vozem v ČR. V červenci 2017 se také poprvé stal nejprodávanějším SUV české automobilky, poprvé se totiž umístil před končící Škodou Yeti. V květnu 2018 to bylo nejprodávanější SUV v ČR před Škoda Karoq a Dacia Duster.

Motorizace.

Kodiaq se na českém trhu nabízí se čtyřmi motorizacemi. Základní motorizací je motor 1.4 TSI ACT 110 kW, který se může pojit s automatickou převodovkou DSG, nebo s pohonem všech kol 4x4. Další benzínovou motorizací je 2,0 TSI naladěný na 132 kW, který se pojí výhradě s pohonem všech kol a sedmistupňovou automatickou převodovkou DSG. Vznětové motorizace zastupují motory 2,0 TDI/110 kW, který může být spojen s manuální převodovkou a pohonem všech kol 4x4, automatickou převodovkou DSG a pohonem všech kol 4x4, nebo pouze s pohonem předních kol a sedmistupňovým automatem DSG.  Motor 2,0 TDI/140 kW se pojí výhradně s automatickou převodovkou DSG. V zahraničí je v nabídce benzínový motor 1,4 TSI/92 kW, který se ovšem dodává bez systému deaktivace poloviny válců ACT.

Scout, Sportline, RS a GT.

Nové varianty "Kodiaq Scout" a "Kodiaq Sportline" byly představeny na Ženevském autosalonu v březnu 2017. Výška Kodiaq Scoutu se zvýšila z 187 mm na 194 mm a došlo ke změnám v konstrukci. Mezi ně patří přední a zadní ochrana spodku nárazníkem a stříbrná zrcátka. Scout přichází v provedení 4x4 s jedním turbo benzínovým motorem TSi a dvěma turbo dieselovými motory TDi. Kodiaq Sportline přináší nové provedení více do sportovního stylu, některé části jsou vyráběny v černé barvě, mají sportovní sedadla, kožený volant, velká hliníková kola a pedály jsou vyrobeny z hliníku.  "Kodiaq RS" ("vRS" ve Spojeném království) byl představen na Pařížském autosalonu v říjnu 2018. Jednalo se o nejrychlejší Kodiaq a nejdražší Škodu, cena se mohla vyšplhat až na 1,5 mil. Kč. Využívá nejvýkonnější vznětový motor Škodovky, čtyřválcový 2,0 Bi-TDI 4x4 produkuje nejvyšší výkon 176 kW a maximální točivý moment 500 Nm. Kodiak RS má modernizovaný design, 20palcová hliníková kola mají 17palcové červeně lakované brzdové třmeny, virtuální kokpit, vyhřívaná přední sportovní sedadla, LED světlomety, z kůže a karbonové kůže jsou vyrobeny sportovní čalouněné sedačky, volant, prah dveří a nástupní lišty dveří. Kodiaq RS vytvořil nový rychlostní rekord v Nürburgringu pro jakékoliv sedmimístné SUV. Od roku 2019 používá automobily Kodiaq vRS i britská policie.  Nový vůz "Kodiaq GT" je první Škoda od osmdesátých let ve variantě kupé. Kodiaq GT byl představený na autosalonu v Kantonu 16. listopadu 2018. Určený je jen pro Čínu a je k dispozici se dvěma 2.0 l benzinovými motory (137 kW a 162 kW).

Prototyp Mountiaq.

Offroadový dvoudveřový prototyp pick-upu postavený na základech SUV Kodiaq (jediný kus na světě) navrhli a konstruují studenti ze Středního odborného učiliště Škoda Auto. Je nalakovaný ve speciální barvě oranžová Sunset (navržené studenty), má výkonný naviják a sedmnáctipalcová kola Rockstar se speciálním vzorkem. Pro lepší průchodnost terénem žáci výrazně zvedli světlou výšku o deset centimetrů, díky instalaci větších kol s vyššími bočnicemi. Pod kapotou bude dvoulitrový přeplňovaný benzinový motor o výkonu 140 kilowattů. Ložná plocha bude osvětlená a světelná rampa bude po vzoru offroadových speciálů i na střeše.

Škoda Kodiaq je druhé SUV značky Škoda. Je větší než SUV Karoq. Začal se vyrábět v roce 2016. Základem je platforma VW Group MQB, sdílená také s nejnovější generací Volkswagen Tiguan a SEAT Tarraco. Je však větší než Tiguan a je to první sedmimístná Škoda. Disponuje širokou výbavou, například Wi-Fi, systémem monitorování okolí vozu, asistentem couvání a prediktivní ochranou chodců.


Richard Grenville, 2. vévoda z Buckinghamu a Chandosu

Mládí a politická kariéra.

Narodil se v rodovém sídle Stowe House jako jediný syn 1. vévody z Buckinghamu a Chandosu, jeho druhé křestní jméno Plantagenet odkazuje na původ jeho matky Anne Brydges (1779–1836) v někdejší královské rodině. Jako dědic svého otce užíval postupně se vzestupem rodové hierarchie několik jmen, od narození byl označován jako vikomt Cobham, od roku 1813 užíval titul hraběte Temple a jako dědic vévody nakonec vystupoval pod jménem markýze z Chandosu (1822–1839). Starobylý titul lorda Kinlosse spojený se skotským peerstvím zdědil po matce v roce 1836. Studoval v Oxfordu a v letech 1818–1839 byl za stranu toryů poslancem Dolní sněmovny za hrabství Buckinghamshire, v parlamentních debatách proslul obhajobou tzv. obilních zákonů.  Po otci zdědil v roce 1839 titul vévody z Buckinghamu a Chandosu a přešel do Sněmovny lordů, zároveň zastával řadu čestných hodností v hrabství Buckinghamshire, kde se nacházely hlavní rodové statky. Do vlády Roberta Peela byl přizván ve funkci lorda strážce tajné pečeti (1841–1842), zároveň se stal členem Tajné rady (1842). Pro nesouhlas s vládní politikou kabinet opustil po necelém půlroce v únoru 1842, téhož roku ale obdržel Podvazkový řád.

Rodinný bankrot.

Snažil se rozšiřovat rodový majetek, nové statky ovšem nakupoval na dluh, zároveň se nevzdával nákladného stylu života, finančně náročná byla i údržba několika honosných rodových sídel. Proslul také svým vysokým sociálním cítěním a působením v charitě, takže na venkově byl velmi oblíben. Díky všem těmto faktorům ale jeho zadlužení přesáhlo výši půldruhého miliónu liber a v roce 1847 před věřiteli uprchl na kontinent. V roce 1848 přišla značná část rodového majetku do aukce, prodáno bylo jedno z rodových sídel "Avington Park" (Hampshire), na úhradu dluhů padly rozsáhlé pozemky v sedmi anglických hrabstvích a v Irsku. Vydražena byla i část hodnotných uměleckých sbírek (některá umělecká díla dnes vlastní muzea v USA), mimo jiné bylo v aukční síni prodáno i přes 20 000 lahví vína ze sklepů zámku Stowe House. Po návratu do Anglie žil v ústraní, ale v padesátých letech 19. století využil bohatý rodinný archiv a tiskem vydal četné dokumenty důležité pro anglické dějiny 18. století.

Rodina.

V roce 1819 se oženil se skotskou šlechtičnou Mary Campbell (1795–1862), dcerou 1. markýze z Breadalbane, která se s ním rozvedla v roce 1850 po vyhlášení rodinného bankrotu. Měli spolu dvě děti, syn Richard (1823–1889) byl třetím a posledním vévodou z Buckinghamu a Chandosu. Dcera Anne (1825–1879) se provdala za Williama Gore-Langtona a jejich potomstvo poté převzalo část šlechtické titulatury rodu Grenvillů.

Richard Plantagenet Grenville, 2. vévoda z Buckinghamu a Chandosu (respektive "Richard Plantagenet Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville") ("Richard Plantagenet Temple-Nugent-Brydges-Chandos-Grenville, 2 Duke of Buckingham and Chandos, 5 Earl Temple, 6 Viscount Cobham, 9 Lord Kinloss") (11. února 1797 Stowe House, Buckinghamshire, Anglie – 29. července 1861 Londýn) byl britský politik z významného rodu Grenvillů. Byl dlouholetým poslancem Dolní sněmovny za stranu toryů, jako peer byl krátce členem vlády. Patřil k nejbohatší britské šlechtě, ale kvůli obrovskému zadlužení musel v roce 1848 vyhlásit bankrot, v jehož důsledku rodina přišla o většinu pozemkového majetku i uměleckých sbírek.


Život.

Graham navštěvoval školu Ringmer Community College, ze které byl vyloučen a poté se zapsal na Uckfield Community Technology College. Je ženatý a má syna Reubena (2017).

Hudební kariéra.

2000–2010.

Když se Graham přestěhoval do Brightonu, tak jej kamarád Gi3mo přizval do zakládané kapely Rum Committee, kde si vymyslel pseudonym Rag 'N' Bonez. Potom začal hrát v Slip-jam B, kde se setkal lidmi, kteří mu pomohli nastartovat hudební kariéru. V příštích pár letech doprovázeli hip hop umělce Pharoahe Monch a KRS-One na koncertech v Brighton Concorde 2 a vydali vlastní album "Boozetown" u Bandcamp.

2011–2015.

V roce 2011 Graham začal spolupracovat s anglickým hip-hop vydavatelstvím High Focus. Krátce poté Graham začal spolupracovat s nahrávacím producentem Markem Crewem, který v té době pracoval s Bastille na debutovém albu Bad Blood. V roce 2013 Graham podepsal smlouvu s Warner Chappell, která mu umožnila pokračovat v hudební kariéře na plný úvazek.  V roce 2014, ve spolupráci s Markem Crewem, Graham vydal EP "Wolves" prostřednictvím Best Laid Plans Records, který obsahoval devět skladeb s hosty včetně rappera Vince Staples, Stig Of The Dump a Kate Tempest.  V roce 2015 vydal Disfigured EP, hlavní skladba "Bitter End" byla hrána na BBC Radio 1 Xtra a přidána do playlistu "In New Music We Trust" BBC Radio 1.

2016–současnost.

Svůj první singl "Human" vydal v červenci 2016 u Columbia Records. Dostal se na první místa v oficiálních žebříčcích v Rakousku, Německu, Belgii a Švýcarsku.  Píseň "Human" byla použita jako hlavní píseň v Amazon Prime serii "Oasis". Píseň byla také použita v oficiálním traileru pro EA, videohry BioWare "" a také pro trailer k filmu "Děkuji za vaše služby (2017)."  Dne 10. února 2017 vydal první debutové album "Human." Album otevírá píseň "Human", obsahuje singl "Skin" a další. Český hudební web iREPORT počin pochválil, autor recenze však zpěvákovi vytkl absenci překvapivosti a rafinovanosti v aranžích. Album Hunam vyhrálo BBC Music Awards za Britské album 2017, a Graham byl nominován na Umělce roku.  Později spolupracoval s Gorillaz na songu The Apprentice a také na písni Broken People pro soundtrack filmu Bright. V lednu 2019 se Graham a Calvin Harris drželi na druhém místě žebříčku UK Singles Chart se společným songem Giant po dobu pěti týdnů.

Rag'n'Bone Man, vlastním jménem Rory Charles Graham (* 29. ledna 1985, Uckfield, East Sussex, Anglie) je britský zpěvák, který se proslavil v roce 2016 se svou písní Human.


Kariéra.

Atletiko Madrid/Rayo.

V mládežnickém věku prošel 3 kluby, poté se přestěhoval do Madridu, kde nastupoval za C tým Atletika Madrid. V létě roku 2009 přestoupil do Raya Vallecana.

Karpaty Lvov/Dynamo Kiev.

17. ledna 2011 přestoupil do Karpaty Lvov jako volný hráč. První gól v dresu Lvovu dal v ukrajinské Premier league 17. července proti FC Chornomorets Odesa a pomohl tak ke konečné remíze 1-1. Svůj První hattrick za Lvov dal 4. listopadu 2012 proti FC Kryvbas Kryvyi Rih. V roce 2013 odešel na půlroční hostování do Dynama Kiev. Vůbec se mu nevydařilo, a tak on sám ho označil za noční můru.

PAOK FC/Deportivo.

5. července 2013 přestoupil za 700 000€ do týmu řecké Superligy PAOK FC, podepsal smlouvu na 3 roky. První soutěžní gól dal proti Skoda Xanthi FC a přispěl tak k domácí výhře 3-0. Další gól přidal 24. listopadu v derby severního Řecka proti Aris Thessaloniki FC, když vyhráli 3-1.  18. července 2014 se vrátil do Španělska odešel na roční hostování s výkupní klauzulí do svého rodného města, do týmu Deportivo de La Coruña. První gól dal 19. října 2014 ve svém debutu v La Lize proti Valencii CF. V následujícím zápase střídal už v 15. minutě díky zranění kolena. Na trávníky se vrátil v lednu 2015, když odehrál 12 minut proti Barceloně. 23. května proti stejnému soupeři na Camp Nou zachránil Deportivo vyrovnávajícím gólem na 2-2 od možného sestupu do druhé nejvyšší španělské ligy.  23. července 2015 ve svém prvním soutěžním zápase po návratu do POAKu vstřelil první gól druhého předkola Ligy Mistrů UEFA proti NK Lokomotiva Záhřeb.  12. srpna 2015 podepsal smlouvu na čtyři roky s Deportivem. 12. prosince vstřelil 11. gó z 15 zápasů a pomohl k remíze proti Barceloně. Lucas Perez zatím jeho nejúspěšnější sezónu zakončil s 17 góly a znovu pomohl Deportivu k záchraně v La Lize.

Arsenal FC.

30. srpna byl potvrzen jeho přestup do londýnského Arsenalu za 17.1 milionu liber. Debut v Premier League si odbyl 10. září proti Southamptonu. O deset dní později vstřelil svůj první gól v EFL cupu proti Nottinghamu Forrest. První hattrick v dresu Arsenalu vstřelil za 39 minut proti Basileji v Lize Mistrů UEFA, přispěl k výhře 4-1. 3. ledna 2017 vstřelil svůj premiérový gól v Premier League proti Bournemouthu a pomohl tak k remíze 3-3.

West Ham United.

Španělský útočník přestupující z Arsenalu FC 9.8.2018 za 4 400 000€.

Lucas Pérez Martinéz (* 10. října 1988 A Coruña) je španělský fotbalový útočník, od srpna roku 2018 hráč West Ham United.


Předehra.

Aboukir, Cressy a Hogue, byly v roce 1914 součástí takzvaného „Jižního svazu“, který poskytoval podporu torpédoborcům z Harwiche, kterým velel kontradmirál Arthur Christian ze svého vlajkového křižníku Euryalus. Samotné lodě, spolu s dalšími loděmi třídy Cressy, byly jmenovány sedmou křižníkovou eskadrou, které velel kontradmirál Henry Campbell. Lodě ve skutečnosti vůbec nebyly způsobilé boje, byly zastaralé, neohrabané a příliš dlouhé (navíc většinu námořníků tvořili kadeti z Královské akademie v Darmouthu). Lodě spolu s torpédoborci hlídkovaly u nizozemských břehů, na takzvaných „širokých čtrnáctkách“, kde se masivně vyskytovaly německé ponorky, nikdo ale nevěděl, co by měly v dané oblasti dělat (ani jejich velitel Campbell). Dne 17. září 1914 lodě vypluly na obvyklou hlídkovou plavbu, ovšem bez krytí torpédoborců, které údajně nemohly kvůli mlze vyplout. Kontradmirál Christian na Euryalusu prohlásil, že má málo uhlí (ve skutečnosti ho měl o 200 tun víc než Aboukir) a poškozenou anténu, načež se plnou parou vzdálil k anglickým břehům. Velitel 7. křížníkové eskadry, Henry Campbell, však taky nechtěl nést za lodě odpovědnost a vzdálil se s křižníkem Bacchant na opravu do Chathamu. Velení převzal kapitán John Drummond, velitel křižníku Aboukir. Zatímco eskadra hlídkovala, v Loch Ewe se konala schůzka, kde byl přítomen první lord admirality Winston Churchill, náčelník válečného štábu Doveton Sturdee a komodoři Reginald Tyrwhitth a Roger Keyes. Shodli se na tom, že hlídkování pancéřových křižníků v oblasti s velkým výskytem nepřátelských ponorek je nebezpečné a lodě musí být ihned odvolány. I přes zprávy a doporučení, které byly poté odeslány, se nic nedělo a křižníky i nadále hlídkovaly na Doggerské mělčině.

Bitva.

22. září 1914 v šest hodin zahlédla německá ponorka U-9 pod velením kapitánporučíka Otty Weddigena vedoucí loď britské formace, Aboukir. Drummond v té chvíli ještě spal a hlídky žádné nebezpečí neregistrovaly. Loď však byla absolutně nepřipravena na útok. Námořníci nebyli na svých pozicích, děla nebyla nabitá a bedny s municí byly otevřeny, jen pro případ vážného nebezpečí. V 06:20 vypálila německá ponorka jedno torpédo, které zasáhlo loď do prostoru mezi první a druhou kotelnou. Loď se začala rychle potápět. Drummond okamžitě nařídil kapitánovi Nicholsonovi na Hogue, aby se přiblížil a pomáhal se záchranou trosečníků, protože většina záchranných člunů byla pod vodou a parní jeřáb selhal, takže nebylo možné spustit jednu parní pinasu. Naneštěstí byla druhá parní pinasa omylem ponechána v Chathamu. Loď se 700 namořníky rychle klesala ke dnu. Kapitán Nicholson sice nechtěl svou loď dostat do hrozícího nebezpečí v podobě německé ponorky, neměl ale na vybranou. Nechal signalizovat kapitánovi Johnsovi na Cressy ať dává větší pozor na ponorky a zachovává si odstup. Hogue se přiblížil k Aboukiru, zastavil stroje, a zahájil záchranné práce. V 06:55 Weddigen nechal vypálit dvě torpéda, která zasáhla skladiště střeliva. Hogue explodoval a začal klesat ke dnu vedle Aboukiru, který byl už téměř pod vodou. Kapitán Johnson na Cressy se po chvíli rozhodování (mohl plout do Anglie a zachránit loď, nebo jít na pomoc trosečníkům) přiblížil k potopeným lodím. Jeho loď však málem najela na desítky trosečníků, a proto rozkázal zastavit stroje. V 07:17 vypálily zadní torpédomety ponorky další dvě torpéda, která poničila pancíř lodi a voda se začala hrnout do kotelen. Během několika dalších minut klesla Cressy ke svým dvěma sesterským lodím. Trosečníci neměli záchranné vesty a pomoc od torpédoborců byla 60 kilometrů daleko. Námořníky nakonec zachránili nizozemští a britští rybáři, i přesto však zahynulo 1459 (zachráněných bylo jen 400).

Soud.

Admiralita byla zděšena a lid pobouřen. Soud, který nebyl vůbec objektivní, nechal odsoudit všechny tři kapitány potopených lodí, kdežto Campbell, Christian, Winston Churchill a Louis z Battenburgu (tehdejší vrchní velitel britského námořnictva) zůstali bez postihu a unikli tak kritice veřejnosti. U-9 pokračovala v úspěšné kariéře a o dva týdny později potopila křižník HMS "Hawke", se kterým kleslo ke dnu 400 námořníků.

Potopení křižníků Aboukir, Cressy a Hogue bylo námořní střetnutí mezi pancéřovými křižníky Britského královského námořnictva a ponorkou Německého císařského námořnictva, ke kterému došlo 22. září 1914 v Severním moři v oblasti mezi mělčinou Dogger Bank a nizozemským pobřežím. Německá ponorka U 9 pod velením Otty Weddigena v něm, za pouhou půlhodinu a s použitím pouhých pěti torpéd, potopila trojici britských pancéřových křižníků třídy "Cressy". Potopení lodí bylo šokem pro britskou veřejnost a poškodilo reputaci britského námořnictva, získanou vítěznou první bitvou u Helgolandské zátoky.


Životopis.

Dorville byl synem šlechtice a většinu svého mládí strávil na dvoře hraběte z Neuburgu. V roce 1646 vstoupil do jezuitského řádu. Již v době, kdy studoval teologii na Katolické univerzitě v Lovani, navštěvoval přednášky o Číně, které pořádal italský jezuitský misionář Martino Martini. Tyto přednášky v něm probudily silnou touhu stát se misionářem v Číně. Nedlouho poté, co byl v roce 1654 vysvěcen na katolického kněze, Dorville v Římě kontaktoval Martina Martiniho, aby se spolu o několik let později vydali do Číny.  V dubnu roku 1657 se Martini, Dorville a dalších 17 jezuitů (mimo jiné Ferdinand Verbiest) vydali na plavbu z Lisabonu do Macaa. Po náročné a nebezpečné plavbě, během níž několik misionářů přišlo o život, skupinka jezuitů dorazila do Macaa (17. července 1658) a nějaký čas strávila studiem čínského jazyka. Poté se vydali za misijní činností do oblasti Šan-si.  Dorville však byl brzy povolán do Pekingu a pověřen doprovodem Johanna Gruebera na cestu do Říma. Portugalci však nedávno ztratili svůj obchodní monopol a cestování po moři bylo stále více nebezpečné. Dvojice cestovatelů se proto rozhodla zvolit cestu po souši. Peking opustili v doprovodu muslimského tlumočníka 13. dubna 1661 a 13. července vstoupili do Tibetu. V tibetském hlavním městě Lhasa strávili dva měsíce (říjen a listopad). Po celou dobu jejich pochodu Dorville prováděl řadu geografických výzkumů včetně zaměřování zeměpisné šířky a délky v místech, kudy procházeli. Cestovatelé se z Tibetu dále vydali přes Himálaj do Nepálu. Leden 1662 přitom strávili v Káthmándú. Odtud sestoupili do povodí řeky Gangy. Do Indie vstoupili 8. února 1662 a cestou do Ágry, někdejšího hlavního města Mughalské říše, navštívili mimo jiné Patnu a Benáres. Po příchodu do Ágry (31. března) byl Dorville však natolik vyčerpaný a ochuravělý z cestovních útrap, že týden po příchodu do města – 8. dubna 1662 – zemřel.

Albert Dorville, znám též jako Albert Le Comte d’Orville (12. srpna 1621 Brusel, Belgie – 8. května 1662 Ágra, Indie) byl belgický jezuitský misionář v Číně a kartograf.


Životopis.

Kariéra.

Kersti Kaljulaidová v roce 1992 vystudovala biologii na univerzitě v Tartu a v roce 2001 zde získala také titul MBA v oboru management. Ve svém prvním oboru nenašla uplatnění a tak v 90. letech 20. století již jako mladá matka působila jako manažerka pro telekomunikační společnost a potom pro investiční banku. V roce 1999 se dostala k politice.  Mezi lety 1999 a 2002 byla ekonomickou poradkyní premiéra Marta Laara a v roce 2002 se stala jako první žena ředitelkou elektrárny. Při tom se věnovala také publicistice a jako analytička psala o sociálních a ekonomických tématech a o tématech Evropské unie. Mezi lety 2004 a 2016 působila v Evropském účetním dvoře jako estonská zástupkyně.  Dříve byla členkou pravicové konzervativní strany Vlast.

Prezidentka země.

Na konci srpna 2016 proběhla tři hlasování parlamentu ohledně nové hlavy státu, ale žádné nebylo úspěšné. V září tak proběhlo zvláštní voličské grémium, ale ani to neuspělo a proces se tak vrátil do rukou parlamentu, který na začátku října hlasoval znovu.  Ačkoliv při této volbě měla Kaljulaidová protikandidáty, např. nezávislého právníka Allara Jökse, bývalého eurokomisaře Siima Kallase z vládnoucí Reformní strany či bývalou ministryni Mailis Repsovou z opoziční Estonské strany středu, na její podpoře se předem dohodla většina parlamentních stran. Při volbě tak neměla reálného soupeře. Ze 101 poslanců hlasovalo 81 pro a 17 konzervativců proti, přičemž minimum pro zvolení bylo 68 hlasů. Při registraci kandidátů získala dokonce 90 hlasů, včetně všech členů vládní koalice a 23 opozičních poslanců.  Kaljulaidová se oficiálně ujala funkce 9. října 2016 a slavnostní přísahu v parlamentu složila 10. října. Na inauguraci přišla s dosluhujícím prezidentem Toomasem Hendrikem Ilvesem.

Osobní život.

Ze dvou manželství Kaljulaidové vzešly čtyři děti a stala se také babičkou.

Kersti Kaljulaidová ( "Kersti Kaljulaid"; * 30. prosince 1969 Tartu, Estonsko) je estonská politička a od října 2016 prezidentka Estonska, která ve funkci vystřídala Toomase Hendrika Ilvese. Stala se tak první ženou v prezidentském úřadu a ve 46 letech zároveň nejmladší osobou v nejvyšší ústavní funkci země.


Děj.

Vražda.

Nasir „Naz“ Khan je americký vysokoškolský student pákistánského původu, žijící v newyorském Queensu v Jackson Heights. Aby nepropásl večírek na Manhattanu, vezme otci bez jeho vědomí taxík, s nímž se ztrácí v centru. Do odstaveného vozu u kraje vozovky nejdříve nasedají dva muži, kterým sdělí že není taxikář. Po chvíli přistupuje atraktivní 22letá Andrea. Po výměně názorů spolu zamíří na břeh s romantickým pohledem na Brooklynský most. Noc okořeněnou drogami a alkoholem zakončí vášnivým sexem v jejím domě. Po probuzení má v úmyslu se s dívkou rozloučit, ale nalézá jen ubodané tělo obklopené krvavou lázní. Později je počet bodných ran stanoven na dvacet dva.  V panice prchá z domu, ale musí se vrátit pro zapomenuté klíčky od vozu. Rozbití skleněné tabulky dveří mu způsobí řeznou ránu na předloktí, kterou později patolog označí za poranění vyvolané čepelí vražedného nože. O několik bloku dále jej zastaví policejní hlídka za odbočení do jednosměrky. Na policejní stanici je pak zatčen pro podezření z vraždy, když mu z kapsy bundy vyndají zkrvavený nůž. Vyšetřování vede detektiv Dennis Box, přezdívaný „něžná svině“, jenž se právě chystá do důchodu.

Obhajoba a vazba.

Na policejním oddělení se v příhodnou chvíli nachází nevýznamný advokát John Stone, řešící malé ryby dopravních přestupků, který cítí šanci na velký případ a nabízí se k obhajobě Naziho. Zkušená advokátka Alison Croweová však jeho rodičům slibuje převzetí kauzy "pro bono", očekávající popularitu z pozornosti médií i její rychlé uzavření. S okresní státní návladní Helen Weissovou připraví dohodu o vině a trestu a obviněnému doporučuje přijetí, protože závažné důkazy by měly porotu přesvědčit. Přímý důkaz přesto chybí. Inkriminovaný noční úsek si však Nazi nevybavuje pro výpadek paměti. Přijetím návrhu by se vyhl riziku doživotního trestu a nabízené 15leté odnětí svobody, se tak zdá být přijatelné. Před soudcem dohodu nejprve přijímá, ale v následném odvyprávění příběhu popisuje ztrátu paměti a neoznačí se za vraha dívky.  Rozjíždí se tak soudní proces, o nějž nemá Croweová zájem a za poplatek od rodiny jej přenechává mladé kolegyni z kanceláře, Chandře Kapoorové. K případu se vrací Stone, sužovaný výsevy svědícího ekzému, jenž začíná s nezkušenou advokátkou spolupracovat. V mezidobí pátral na vlastní pěst.  Naz se prostřednictvím vazby seznamuje s drsným životem za mřížemi. Pod ochranu jej bere vlivný vězeň Freddy Knight, pro něhož je donucen od návštěv pašovat drogy v zažívacím traktu. Kapoorová se s Nazim citově sbližuje, doručuje mu požadovanou dávku drogy, a kamerový systém je zachytí při líbání. Uctivá, a na pohled mírná, Nazova osobnost skrývá i agresivní složku. Svými výbuchy hněvu dovedl dva spolužáky na základní škole do nemocnice; ve vazbě zkope vězně do bezvědomí. Kamarádům také prodával amfetamin Adderall, podle žalobkyně, se ziskem 3 900 %.

Další podezřelí.

Pátráním se daří vystopovat osoby, které mohly mít zájem či profit ze smrti Andrey. Dívka měla konfliktní vztah s nevlastním otcem Donem Taylorem, trenérem ve fitness centru, který se ženil s bohatými ženami staršího věku. Věkový rozdíl mezi ním, a již zesnulé, její matky Evelyn činil dvacet let. Jeho partnerky kontaktovaly policii pro domácí násilí. Andrea se měla vyjádřit, že mu část domu připadne „jen přes její mrtvolu“. Po vraždě se stal jedinou osobou s nárokem na dědictví domu Andrey v hodnotě 10 milionů dolarů.  Detektiv Box při studiu kamerových záznamů odhalil, že dívku před nasednutím do taxi sledoval muž, s nímž měla při východu z metra slovní konflikt. Ztotožněn byl s Rayem Hallem, finančním poradcem matky zavražděné Evelyn, který udržoval s Andreou partnerský poměr. Na záznamu se v danou noc ocitl u domu oběti, od něhož stále vlastnil klíče. Jedná se o gamblera s agresivními sklony, jemuž se nedostávalo financí. Z účtu Andrey byla krátce před vraždou vybrána částka 300 tisíc dolarů. Tyto informace přináší Box žalobkyni Weissové, která se rozhoduje pokračovat v řízení proti Khanovi, protože toho na něj má víc.  Z kamerového záznamu na pumpě Kapoorová vystopuje pohřebáka Daye, jenž se snažil s Andreou, čekající v taxi na čerpací stanici, navázat rozhovor. Po odjezdu dvojice vyjel za nimi, podle vlastních slov jinam; alibi však na zbytek noci nemá. Advokátce sděluje, že typ žen představovaný Andreou zná; jsou to predátorky, které si vyhlédnou muže jako hračku a po použití ji odhodí. Dalším podezřelým je jeden z dvojice mužů, kteří se s Andreou a Nazim střetli před vchodovými dveřmi. I on má násilnou kriminální minulost a druhý z dvojice jeho přítomnost u místa činu vyšetřovalům zatajil.

Rozuzlení.

Soudní proces spěje k finále a v závěrečné řeči Weissová zaváhá, vnitřně nahlodána novými důkazy od Boxe. Po dlouhém jednání se porota v otázce Khanovy viny nepřiklání ani na jednu stranu, s paritním výsledkem šest pro a šest proti. Jednou z variant je výběr nových porotců a zopakování procesu. Weissová se však vzdává práva na obnovu řízení, což znamená stažení Khanova obvinění, který se dostává na svobodu.  Žalobkyně se v baru schází s Boxem, jenž po odchodu od policie přijal místo v univerzitní ochrance. Má pro něho úkol, dotáhnout případ do konce usvědčením Raye Halla z dívčiny vraždy.

Produkce.

Dne 19. září 2012 bylo oznámeno, že společnost HBO zadala objednávku na pilotní díl minisérie inspirované britským televizním seriálem "Criminal Justice". Hlavními osobami nového projektu se stali herec James Gandolfini, Richard Price, jenž měl napsat scénář a Steven Zaillian jako zvažovaný režisér. HBO však od projektu 12. února 2013 odstoupila. Další změnu plánu oznámila HBO 13. května 2013, když se rozhodla pro realizaci adaptace "Criminal Justice" ve formátu sedmidílné série.  Poté, co Gandolfini zemřel 19. června téhož roku na infarkt myokardu, bylo sděleno, že by projekt měl dále pokračovat na jeho počest. Titulní postavu obhájce po něm převzal Robert De Niro. Pro jeho odřeknutí v důsledku pracovního vytížení připadla role 21. dubna 2014 herci Johnu Turturrovi. Zpráva z 11. března 2016 uvedla, že premiéra pilotního dílu byla naplánována na polovinu téhož roku a seriál ponese název "The Night Of". I přes úmrtí Gandolfiniho zůstal herec uveden v titulcích jako výkonný producent.

Recenze.

Martin Svoboda v recenzi na "Aktuálně.cz" uvedl, že po technické stránce soudní thriller nedoprovází žádný záchvěv chyby a představuje „skvělou syntézu talentu a know-how“. Kvalitně zpracovaný je vhled do úkonů vyšetřovací mašinérie, možným nedostatkem pak omezená „žánrovost“ postav, které očekávanou schématičností naplňují předem stanovaná klišé. Ztrácí se také hranice povědomí délky příběhu, bez zakotvení do dnů, týdnů či měsíců. Přes vnitřní nesourodost vyznívá celek sebejistě a plnohodnotný zážitek podtrhuje výkon Johna Turturra.

Jedna noc (v anglickém originále The Night Of) je americké kriminální drama ve formě osmidílného televizního seriálu, premiérově vysílané od července 2016 na stanici HBO s kladným přijetím recenzentů. Předlohou se stal britský seriál "Criminal Justice" z let 2008–2009, produkovaný BBC. Na scénáři se podíleli Richard Price a Steven Zaillian, jenž se ujal společně s Jamesem Marshem režijního vedení. Na on-line službě HBO on-demand byl pilotní díl zveřejněn již 24. června 2016.


Smartphony.

Pixel.

Dne 4. října 2016, během akce #MadeByGoogle, oznámila společnost Google první generaci smartphonů Pixel, Pixel a Pixel XL. Originální operační systém je Android 7.1 Nougat. Oba smartphony dostali v žebříčku DxOMarkMobile 89 bodů. Překonal je až mobil od HTC U11 s 90 body. Obsahují také neomezené úložiště pro snímky Fotky Google. a odemykatelný bootloader.

Pixel 2.

Dne 4. října 2017 byla Googlem oznámena druhá generace smartphonů Pixel, Pixel 2 a Pixel 2 XL. Na trh byly uvedeny 19. října 2017.

Pixel 3.

Pixel 3 byl představen 9. října 2018. Celkem je dostupný ve dvou verzích Pixel 3 a Pixel 3 XL.

Tablety.

Pixel C.

Pixel C byl oznámen společností Google dne 29. září 2015 spolu s telefony Nexus 5X a Nexus 6P. Tablet obsahuje port USB-C a 3,5 mm jack. Byl uveden s operačním systémem Android 6.0.1 Marshmallow. Dne 22. srpna 2016 vydal Google aktualizaci na Android 7.0 Nougat.

Notebooky.

Chromebook Pixel (2013).

21. února 2013 oznámila společnost Google první generaci Chromebook Pixel. Notebook obsahuje dva porty USB 2.0, slot pro kartu SD a čtečku více kare, Mini-DisplayPort a kombinovaný konektor sluchátek a mikrofonu. Některé budoucí verze obsahovaly také podsvícenou klávesnici, "plně klikatelný skleněný trackpad", vestavěné stereofonní reproduktory a dva vestavěné mikrofony.

Chromebook Pixel (2015).

11. března 2015 oznámila společnost Google druhou generaci Chromebook Pixel. Notebook obsahuje dva porty USB-C, dva porty USB 3.0, slot pro kartu SD a kombinovaný konektor sluchátek a mikrofonu. Zařízení je také vybaveno podsvícenou klávesnicí, "multi-dotykovým, klikatelným skleněným trackpadem", vestavěnými stereofonními reproduktory a dvěma vestavěnými mikrofony.  Dne 29. srpna 2016 zrušil Google druhou generaci Chromebook Pixel.

Pixelbook (2017).

Dne 4. října 2017 oznámil Google třetí generací Chromebook Pixel s názvem Google Pixelbook.

Příslušenství.

Google Pixel Buds.

V rámci Google události, která proběhla v říjnu roku 2017, byla uvedena spolu se smartphonem Pixel 2 nová bezdrátová sluchátka. Jsou určena pro elektroniku s operačním systémem Android Marshmallow a vyšším a fungují s Google Assistant. Kromě přehrávání zvuku a volání podporují překlad do 40 jazyků pomocí Google Translate.

Pixelbook Pen.

Spolu s uvedením Pixelbooku v říjnu 2017 oznámila společnost Google Pixelbook Pen, stilus, pomocí kterého se může psát či malovat na Pixelbooku. Má čidla na citlivost tlaku a Google Assistant. Stilus je napájen vyměnitelnou baterií AAAA a jeho cena je 99 dolarů.

Google Pixel je řada spotřební elektroniky od společnosti Google s operačním systémem Android. Zahrnuje smartphony, laptopy, tablety a další příslušenství, které lze koupit na Google Store či v jiném obchodě. První zařízení v řadě Pixel bylo představeno v únoru 2013 a šlo o Chromebook Pixel.


Hosté.

Fórum pravidelně navštěvují prezidenti, premiéři, ministři, evropští komisaři, poslanci, předsedové největších podniků, experti, zástupci samospráv, světa kultury a také novináři. 26. ročníku Ekonomického fóra v roce 2016 se zúčastnilo více než 3000 hostů z 60 zemí – čelných představitelů politického, ekonomického a společenského života z Evropy, Asie a Spojených států.  Zatím se Fóra zúčastnili m.j.:  Valdas Adamkus, José María Aznar, Gordon Bajnai, José Manuel Barroso, Marek Belka, Elmar Brok, Jerzy Buzek, Emil Constantinescu, Massimo D’Alema, Norman Davis, Valdis Dombrovskis, Roland Dumas, Andrzej Duda, Mikuláš Dzurinda, Robert Fico, Vlad Filat, Kolinda Grabar-Kitarović, Alfred Gusenbauer, Dalia Grybauskaitė, Rebecca Harms, Danuta Hübner, Toomas Hendrik Ilves, Ďorge Ivanov, Arsenij Jaceňuk, Viktor Janukovyč, Viktor Juščenko, Jarosław Kaczyński, Ewa Kopacz, Aleksander Kwaśniewski, Bronisław Komorowski, Gediminas Kirkilas, Horst Kohler, Milan Kučan, Vytautas Landsbergis, Thomas de Maizière, Stjepan Mesić, Mario Monti, Leszek Miller, Giorgio Napolitano, Viktor Orbán, Andris Piebalgs, Andreas Kaplan, Petro Porošenko, Viviane Reding, Micheil Saakašvili, Jorge Sampaio, László Sólyom, Beata Szydło, Boris Tadić, Donald Tusk, Vaira Vīķe-Freiberga, Lech Wałęsa, José Luis Zapatero

Češi na Ekonomickém fóru.

Krynické konference se zúčastnily také významné osobnosti z České republiky, např.:  Jakub Dürr, Petr Dvořák, Martin Ehl, Jan Fischer, Štefan Füle, Jiří Gruša, Jan Hamáček, Václav Havel, Jan Mládek, Luboš Palata, Karel Schwarzenberg, Bohuslav Sobotka, Cyril Svoboda, Vladimír Špídla, Jaromír Štětina, Mirek Topolánek, Lubomír Zaorálek.

Setkání předsedů vlád zemí V4.

26. ekonomické fórum v Krynici se stalo příležitostí k setkání premiérů státu Visegrádské skupiny: polské premiérky Beaty Szydło, českého premiéra Bohuslava Sobotky, slovenského premiéra Roberta Fica, mad ́arského premiéra Viktora Orbána, a také ukrajinského premiéra Volodymyra Hrojsmana. Během diskuse „Střední a východní Evropa – mluvíme jedním hlasem?“ předsedové vlady hovořili o potenciálu zemí V4, kooperaci v rámci Visegrádské skupiny a budoucnosti Evropské unie. Prodiskutovali rovněž otázky spolupráce s Ukrajinou a připojení státu do EU.

Debaty.

Během Fóra se koná přes 150 debat skladajících se z tematických bloků, které zahrnují klíčové oblasti ekonomiky, m.j.:

Média.

Na Fóru se podílejí zástupci medií z celého světa, relace z debat se objevují v mezinárodních tiskových agenturách, například: Bloomberg, AFP, Reuters nebo TASS a také v nejčtenějších denících, m.j. The Wall Street Journal, Die Welt, Kommersant, Financial Times, Le Figaro či Euronews.

Ekonomické fórum v Krynici je každoroční mezinárodní setkání zástupců ekonomických a politických kruhů regionu střední a východní Evropy, konající se v Krynici-Zdrój od roku 1992 v první polovině září. Tvůrcem události je Zygmunt Berdychowski, a pořadatelem nadace Institut východních studií.


Historie.

Dordrechtská synoda jednala o realizaci nového překladu Bible na sedmi zasedáních od 19. do 27. listopadu 1618. Na nich se řešily tři důležité otázky:

Směrnice pro překladatelské práce.

Synoda se také obšírně zabývala pravidly jak Bibli překládat. Na osmém zasedání 20. listopadu 1618 byla ustanovena konkrétní pravidla pro překladatelské práce. Překladatelé se museli držet čtyř následujících bodů:

Apokryfní spisy.

Před reformací patřily k Bibli všech křesťanů i spisy, které Hieronymus van Stridon označil jako deuterokanonické. Reformátoři se však dohodli, že Starý zákon bude zahrnovat pouze hebrejskou bibli Tanach. Mimo ni existuje ještě přibližně deset spisů, které se zachovaly prostřednictvím řeckého překladu Starého zákona Septuaginty a latinské Vulgáty. Část jich byla původně napsána v hebrejštině a část v řečtině, k dispozici však máme až na několik výjimek jen části řecké. Synoda rozhodla, že tyto knihy nakonec budou do Státního překladu zařazeny, nicméně na jejich konci bude stát „upozornění pro čtenáře.“ Protestantské církve je postupně přestávaly používat. Jiné církve je však nadále uctívají. Pořadí knih a dělení Septuaginty bylo zachováno, a tak například kniha Rút stojí mezi knihou Soudců a 1. knihou Samuelovou, kniha Pláč po knize Jeremjáš a kniha Daniel po knize Ezechiel.

Překlad Božího jména.

V hebrejské Bibli se Boží jméno označuje čtyřmi písmeny יהוה, latinkou JHVH. Židé toto jméno od konce 3. století př. n. l. přestali vyslovovat; a od té doby není jisté, jak by se toto jméno mělo správně vyslovovat. Na dvanáctém zasedání Synoda rozhodla, že ve Starém zákonu se bude Boží jméno překládat jako HEERE (Hospodin). Na okraji stránky se v knize Genesis 2:4 uvádí:  "„Boží jméno IEHOVAH bylo poprvé zmíněno až stvoření světa a znamená nezávislý/svrchovaný a od věků do věků označuje původ či příčinu existence všech věcí, to jest proč tento název náleží pouze Bohu. Měj to stále na paměti kdykoliv od nynějška uvidíš slovo HEERE (Hospodin) velkými písmeny napsáno (z hebrejštiny pocházející slovo IEHOVA, často zkrácené na IAH).""  Dále vyvstal problém, jak by měl být Bůh oslovován: osobním zájmeny "gij" nebo "du"? Tvar zájmena v druhé osobě jednotného čísla se liší region od regionu a v některých dialektech označuje "gij" množné číslo. To není v souladu s monoteistickým pojetím, že existuje pouze jeden Bůh.  Po tom, co bylo doporučeno, že pro druhou osobu množného čísla se má používat zájmeno "gij lieden", byla těsná většina pro to, aby byl Bůh oslovován zájmenem "gij". To mělo pro nizozemštinu dalekosáhlé následky: zájmeno "du" zmizelo, "gij" se časem změnilo v "jij" a z "gij lieden" ("gijlieden") se stalo "jullie".

Překladatelé.

Synoda jmenovala překladatele na 13. zasedání 26. listopadu 1618. Na překladu Starého zákona měli pracovat Johannes Bogerman, Willem Baudartius a Gerson Bucerus. Překladatelé ovšem museli dělat poznámky na okraj a v nich vysvětlovat, proč se rozhodli pro danou variantu. Pro překlad Nového zákona a apokryfních spisů byli zvoleni Jakobus Rolandus, Herman Faukelius a Petrus Cornelisz. Herman Faukelius a Petrus Cornelisch zemřeli ještě než vůbec mohli na překladu začít. Jejich práci tedy převzali Festus Hommius a Antonius Walaeus. Také byli jmenováni inspektoři, kteří měli za úkol zhotovený překlad kontrolovat.

Význam pro jazyk.

V roce 1637 byla Státní bible dokončena. Výdaje na překlad Bible uhradily Generální stavy, odtud název Státní překlad. Státní bible měla jedinečný vliv na standardizaci nizozemského jazyka, především výběrem slov (mnoha původně německých), používáním různých nových výrazů a rčení a typickým používáním určitých pádů, zejména genitivu. Do překladu byly zahrnuty také gramatické prvky z různých regionálních jazykových variant, např. dolnosasštiny. Státní překlad se navíc zasloužil o jednotný pravopis slov, čímž se z dolnoněmčiny (střední nizozemštiny) postupně stával jednotný jazyk. Státní překlad v mnoha ohledech znamenal počátek nové nizozemštiny, i když se zpočátku zdálo, že vliv na standardizaci nizozemského pravopisu není tak velký. Překladatelé se drželi původních textů, a proto Státní překlad obsahuje mnoho nenizozemsky znějících vět. Na druhou stranu celá řada obratů zdomácněla natolik, že bychom jejich původ v knize knih ani nehledali.

Pobyt v Leidenu.

Jmenovaní překladatelé se sešli se zástupci Synody v Haagu až 22. května 1625. V tu dobu už byli dva ze šesti překladatelů po smrti. Ke zbylým čtyřem (z Leeuwardenu, Zutphenu, Veere a Amsterdamu) byli povoláni Antonius Walaeus (z Waele), mistr theologie v Leidenu, a Festus Hommius (Homminga), predikant a regent Staten-College, internátní školy pro vzdělávání protestantských predikantů, v Leidenu. Zasedání v Haagu se usneslo, že není možné překládat a současně vykonávat běžné práce. Generální stavy proto 18. července 1625 rozhodly, že překladatelé budou bydlet v Leidenu, kde jim bude uhrazeno ubytování (s výjimkou dvou, kteří v Leidenu již bydleli), včetně dalších nákladů, a to po dobu, po kterou budou od příslušných orgánů požadovat uvolnění z práce a proplacení mzdy.  Překladatelé Starého zákona se poprvé sešli v domě Johannese Bogermana na Pieterskerkhof dne 13. listopadu 1626. Překladatelé Nového zákona se scházeli v domě Jacoba Rolanda. Hotové části překladu se tiskly u Jana Claesz. van Dorpa, takže je inspektoři mohli kontrolovat. Překlad Starého zákona byl dokončen v roce 1632. Dne 9. července se v Leidenu sešlo osm inspektorů se dvěma překladateli, aby prodiskutovali obtížné pasáže. To nakonec trvalo 14 měsíců. Stejný scénář se odehrával od 16. listopadu 1634 také ve Walaeově domě na Rapenburg v Leidenu, kde se diskutovalo nad Novým zákonem. Zrevidované texty pak bylo třeba vytisknout.

První leidenský tiskař.

Dne 8. prosince 1634 uzavřelo město Leiden smlouvu s Machteld Aelbrechtsdr., vdovou po Hillebrandu Jacobsz. van Wouwovi, na tisk, vydání a prodej Bible za předpokladu, že překladatelé převedou svá práva na město. Překladatelé Starého zákona tak učinili 10. února 1635. Machteld Aelbrechtsdr. a pozůstalí po Hillebrandovi Jacobsz. van Wouwovi už vlastnili patnáctileté právo na tisk, které jim udělily Generální stavy. Dne 12. února 1635 pak s nimi město Leiden uzavřelo rozšířenou smlouvu na tisk. V roce 1636 byly uzavřeny podobné smlouvy na Nový zákon. Město zaplatilo překladatelům 2500 guldenů. Tisk Bible brzdil nedostatek a vysoká cena papíru a také skutečnost, že mistr tiskař z Amsterdamu přivezl tiskařské vybavení až po tuhé zimě. Tisklo se v domě D’Oliphant na Hooglandse Kerkgracht. Dne 17. září 1637 byl vyhotoven exemplář ve velkém formátu, se zlatými rytinami a vazbou z fialového sametu. Tento výtisk nabídli Waleaus Hommius a Andreas Rivet Generálním stavům.

Zkoumání originálních rukopisů v Leidenu.

Několik let po dokončení překladu odeslaly Generální stavy výtisk, který jim byl v roce 1637 darován, do Leidenu. Tam měl být uložen spolu s původními volnými rukopisy (tzv. autografy), o kterých inspektoři ještě diskutovali. V roce 1639 Generální stavy rozhodly, že místem jejich uložení se má stát Leidenská radnice. Od roku 1641 se tam po dobu tří let sjíždělo dvacet predikantů a dva zástupci Generálních stavů, kteří autografy společně zkoumali. Ubytováni byli v rezidenci De Burcht. Po přivítání starostou města se pak ve slavnostním průvodu vydali na radnici. Volné rukopisy do sebe částečně zapadaly, a proto inspekce v roce 1662 rozhodla, že mají být svázány. Tyto rukopisy zůstaly v Leidenu až do 30. srpna 1800, kdy Zastupitelský orgán Batávské republiky dal svolení, aby byly přeneseny do protestantské církevní společnosti. Autografy se v současnosti nacházejí ve fondu Nederlandse hervormde kerk v Archívu města Utrecht. Truhla, ve které byly uloženy, se nachází v muzeu Catharijneconvent v Utrechtu.

Jazykové úpravy.

Státní překlad prošel od svého vzniku několika různými úpravami. Jazyk a pravopis překladu byl poprvé zrevidován v roce 1762 (v tzv. Jehova-bijbel). Přesto bylo až do počátku devatenáctého století zcela běžné vydávat Státní překlad v původním pravopisu ze sedmnáctého století. První opravdu zmodernizovaný překlad (Starý a Nový zákon) vyšel až v roce 1834. Byl upraven podle tehdy používaného pravopisu Matthijse Siegenbeeka zásluhou Henrica Catse a Wessela Alberta van Hengela. Toto vydání znamenalo konec vydávání Bible v pravopisu sedmnáctého století.

Edice Jongbloed.

V roce 1888 vyšla edice, kterou zrevidovala komise teologů. Tuto verzi původně vydalo nakladatelství Proost en Brand, později, mimo jiné, i nakladatelství Jongbloed. Právě tato edice, známá jako "Jongbloededitie", se stala jednou z nejužívanějších verzí Státního překladu.

Státní překlad 1977.

V roce 1977 vydala společnost Nederlands Bijbelgenootschap verzi Státního překladu, v níž byl především modernizován pravopis. Revizi provedla komise pod vedením pastora C. A. Tukkera (odtud také pojmenování Tukkervertaling). V této edici se však nejednalo o úplné přepracování, nýbrž pouze o mírné úpravy, především jazykovědného rázu, při nichž měl být rovnou modernizován i pravopis. Současně bylo také potřeba tuto edici porovnat se druhým opraveným vydáním Státního překladu (tzv. Ravesteyneditie z roku 1657) a reflektovat pravopisné změny, k nimž v průběhu let došlo. Skutečnou popularitu si tato edice nikdy nezískala.

Revidované vydání.

Revidované vydání Státního překladu, zkráceně HSV, obsahuje text původního Státního překladu z roku 1637, který byl upraven do podoby jazyka, jenž se více přibližuje současné nizozemštině; v žádném případě se tedy nejedná o nový překlad. Kompletní revizi Státního překladu zahájila v červnu 2002 organizace Stichting Herziene Statenvertaling, kterou k tomu účelu založily církve Nederlandse Hervormde Kerk a Christelijke Gereformeerde Kerken. Revize byla dokončena v průběhu roku 2010. Nizozemskému publiku byla oficiálně představena 4. prosince 2010 v Dordrechtu, vlámskému publiku pak 11. prosince 2010.

Digitalizace Státního překladu.

Kompletní digitalizace textu Státního překlada proběhla v letech 2007-2008. Na přepisu textů, včetně korektur, pracoval tým 135 dobrovolníků pod vedením Nicoline van der Sijsové. Jednalo se celkem o 2 590 583 slov, z nichž 931 309 pochází přímo z biblických textů, 1 317 155 z glos a zbytek z předmluv k různým biblickým knihám. Webové stránky digitalizovaného Státního překladu byly oficiálně uvedeny do provozu 22. května 2008 profesorem Fritsem van Oostromem.

Státní překlad Bible je první oficiální nizozemský překlad Bible přímo z původních hebrejských, aramejských a řeckých textů. Pověření k překladu bylo vydáno v roce 1618 na Dordrechtské synodě; náklady měly uhradit Generální stavy.


Klubová kariéra.

AC Sparta Praha.

Svoji fotbalovou kariéru začal v pražské Spartě. V sezoně 2013/2014 nastřílel v starším dorostu Sparty 22 gólů ve 29 zápasech a přes juniorské mužstvo a rezervu se propracoval do prvního týmu. V 1. české lize debutoval 3. května 2014 ve 27. kole proti FK Teplice (prohra Sparty 1:3), když v 84. minutě vystřídal Josefa Hušbauera. V sezóně 2013/14 slavil se Spartou Praha zisk ligového titulu již ve 27. kole 4. května 2014. 17. května 2014 získal se Spartou double po výhře 8:7 v penaltovém rozstřelu ve finále Poháru České pošty proti Viktorii Plzeň, i když ve finálovém duelu nenastoupil. Nastoupil v prvním utkání semifinále proti FK Baumit Jablonec 16. dubna 2014 (porážka 1:3).  V evropských pohárech debutoval 18. září 2014 v prvním utkání základní skupiny I Evropské ligy 2014/15 proti italskému týmu SSC Neapol (porážka 1:3).

Bohemians 1905 (hostování).

V červnu 2015 odešel na hostování do Bohemians 1905. V sezóně 2015/16 Synot ligy nastoupil k 27 zápasům a vstřelil v nich 8 gólů.

Sampdoria Janov.

2016/2017.

V červenci 2016 se zrealizoval za 4 miliony eur jeho přestup ze Sparty do italského prvoligového klubu Sampdoria Janov. Premiérový gól v Serii A vstřelil 26. října 2016 v utkání proti Juventusu (porážka 1:4). V Itálii se během prvního půlroku dobře uvedl a začaly se o něj zajímat další celky Serie A. V červnu 2017 byl blízko přestupu do Juventusu Turín, neprošel však zdravotními testy. Dalším zájemcem byl Inter Milán, o hráče se zajímaly i kluby AS Řím, Paris Saint-Germain FC, AS Monaco, Borussia Dortmund a SSC Neapol.

2017/2018 – Hostování v AS Řím.

Koncem srpna 2017 se Sampdoria dohodla s jiným italským prvoligovým klubem AS Řím na prodeji hráče. Nejprve odešel za 5 milionů eur na roční hostování, které se poté změnilo díky povinné opci v přestup za dalších 33 milionů eur (celkem 38 milionů eur, cca 988 milionů Kč). Tím se Schick stal nejdražší posilou AS Řím v historii (překonal přestupový rekord 36 milionů eur Argentince Gabriela Batistuty z roku 2000) a po Pavlu Nedvědovi druhým nejdražším českým fotbalistou.

AS Řím.

2018/2019.

První gól sezony vstřelil 11. listopadu proti svému bývalému klubu Sampdorii. Během podzimní části se AS zranil hlavní ofenzivní hráč Edin Džeko a Patrik Schick tak dostával více příležitostí, odehrál i 5 zápasů základní části Ligy mistrů, proti Realu Madrid a Plzni dokonce v základní sestavě. Povedené utkání zažil Schick 26. prosince proti Sassuolu. Na začátku utkání zařídil pro AS Řím penaltu, kterou vzápětí proměnil Perotti a ve 23. minutě sám zvyšoval na 2:0. Schick si málem vstřelil vlastní gól, ale míč o necelý milimetr nepřešel celým objemem přes brankovou čáru. V osmifinálovém utkání Coppa Italia sestřelil dvěma góly třetiligový Virtus Entella.

2019/2020 – Hostování v RB Leipzig.

Nový trenér AS Řím Paulo Fonseca příliš se Schickem nepočítal, začalo se tedy mluvit o Schickově hostování. Největšími zájemci byli anglický Newcastle nebo německé celky Borussia Dortmund a RB Leipzig. Schick nakonec odešel na roční hostování do RB Leipzig, s možností uplatnění opce v případě postupu Lipska do Ligy mistrů. Vinou zranění debut odehrál až 5. října proti Leverkusenu, hrál závěrečných 27 minut. Následovala reprezentační pauza, během které se ovšem Schick opět zranil. Po zranění se vrátil do formy, až do přerušení soutěže nastřílel v 15 zápasech celkem 7 gólů a byl třetím nejlepším střelcem Lipska po Sabitzerovi (8) a suverénním Wernerovi (21). Kvůli přerušení soutěže z důvodu pandemie koronaviru ale není jisté, zda Lipsko uplatní výkupní klauzuli v Schickově smlouvě. Podle italského deníku "Gazzetta dello Sport" Lipsko začalo s Římem jednat ohledně Schickovy ceny, která má být ve výši 29 milionů eur, německý celek doufá ve snížení ceny na 20 milionů.

Reprezentační kariéra.

Schick prošel mládežnickými reprezentacemi ČR od kategorie U16. S 10 vstřelenými góly se stal králem střelců v kvalifikaci na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2017. Trenér Vítězslav Lavička jej v červnu 2017 zařadil do 23členné nominace na evropský šampionát v Polsku. Český tým obsadil se třemi body 4. místo v základní skupině C.  V A-mužstvu Česka debutoval pod trenérem Pavlem Vrbou 27. května 2016 v přípravném utkání na EURO 2016 v rakouském Kufsteinu proti reprezentaci Malty (výhra 6:0). Nastoupil na hřiště v 66. minutě a při svém debutu vstřelil gól.

Osobní život.

Jeho starší sestra Kristýna Schicková (* 1996) je modelka, v roce 2013 byla finalistkou České miss.

Patrik Schick [patrik šik] (* 24. ledna 1996, Praha) je český fotbalový útočník a reprezentant, od léta 2019 je na hostování v německém klubu RB Leipzig. Za rok 2016 zvítězil v české anketě Fotbalista roku v kategorii Talent roku.


Vzdělání.

V roce 1998 Jaredův otec, Charles, věnoval Harvardské univerzitě 2,5 milionu dolarů, nedlouho poté byl Jared na tuto prestižní univerzitu přijat a v roce 2003 získal bakalářský titul. Následně v roce 2007 ukončil Univerzitu v New Yorku, kde získal dvojitý titul JD/MBA.

Rodinný život.

Jeho manželkou je Ivanka Trumpová, dcera prezidenta USA Donalda Trumpa.

Aktivity.

V letech 1991 až 2006 byl přitom Kushner přispěvatelem Demokratické strany, k jejímž předním podporovatelům patří jeho otec, developer Charles Kushner.  2016 - Spolu s dalšími příbuznými se tak Kushner stal členem týmu, který pro Trumpa připravoval převzetí moci. Trumpovi pomáhal již v prezidentské kampani sjednávat důležité schůzky a jako stoupenec ortodoxního judaismu mu pomáhal oslovit židovské voliče.  2017 - Donald Trump jmenoval Kushner-a poradcem svého kabinetu, a to pro oblast obchodních smluv a Blízkého východu.  2018 - Kushner pracuje na mírovém plánu pro Izrael a Palestinu. V červnu prohlašuje, že plán je již hotov a bude brzy veřejně oznámen. Kushner a vyslanec pro Stř. východ Jason Greenblatt se setkali s vůdci Izraele, Jordánu, Kataru, Egypta a Saúdské Arábii v červnu 2018 aby prodiskutovali zmíněný mírový plán. Palestinské vedení se odmítlo setkat s Kushnerem Za některými myšlenkami Kushnera týkající se Stř. Východu má být americký velvyslanec v Izraeli Ron Dermer, který má blízký vztah s izraelským ministerským předsedou Benjaminem Netanyahu.

Finance.

2007 - Kushner zakoupil budovu 666 Fifth Avenue building na Manhattan za $1.8 miliardy. Dle informací vizzáležitost kolem budovy 666 Fifth Avenue vyřešil nájemní smlouvou na 99 let s firmou Brookfield.

Zamyšlení.

Kushner o sobě prohlásil, že nemá rád knihy týkající se historie daného regionu.

Jared Kushner (* 10. ledna 1981, Livingston, USA) je americký podnikatel a realitní magnát. Je výkonným ředitelem společnosti zaměřené na nemovitosti Kushner, předsedou a vydavatelem Observer Media (týdeník New York Observer), které koupil v roce 2006. Je také aktivním investorem a spoluzaložil společnost Cadre, firmu, která používá technologii aby propojila instituční investory s potenciálními investicemi do nemovitostí. Od ledna 2017 pracuje Kushner pro Trumpa jako poradce.


Sportovní kariéra.

S judem začinala v 6 letech na předměstí Daytonu v Centreville v klubu Renshuden Judo Academy pod vedením Daniela Doyla. Po osobních problémech s trenérem Doylem se koncem roku 2007 přesunula do Bostonu, kde se na jeho předměstí ve Wakefieldu připravuje pod vedením Jima Pedra a Jimmyho Pedra. V roce 2008 byla ve Wakefieldu dvorní sparingpartnerkou Rondy Rouseyové, se kterou se připravovala na olympijské hry v Pekingu. V polotěžké váze do 78 kg však nedostala možnost startovat na květnovém panamerickém mistrovství v Miami, kde její krajanka Katie Moccová olympijskou kvalifikační kvótu v polotěžké váze pro Spojené státy nezískala.  Mezi světovou špičkou v polotěžké váze se prosazuje od roku 2010 a v témže roce získala nečekaný titul mistryně světa. Své vysoké sportovní ambice potvrdila o dva roky později na olympijských hrách v Londýně. Kritickou chvíli prožila ve čtvrtfinále, kdy otočila nepříznivě vyvíjecí se zápas s Maďarkou Abigél Joóovou až po jejím zranění. Ve finále porazila Britku Gemmu Gibbonsovou a získala pro Spojené státy první zlatou olympijskou medaili z judistických soutěží. V roce 2016 na olympijských hrácj v Riu zlatou olympijskou medaili obhájila po zcela dominantním výkonu v boji na zemi.  Od svého prvního trimfu na olympijských hrách odolává lukrativním nabídkám profesionální zápasnické organizace Ultimate Fighting Championship zápasit v MMA.  Kayla Harrisonová je judistka s nestandartním pravým úchopem. V technikách v postoji (tači-waza) u ní dominuje pravé ko-uči-gake, o-soto-gari nebo krásné sode-curikomi-goši. Ve finále mistrosvtví světa v roce 2010 zaskočila svojí soupeřku technikou o-soto-gari provedenou na levo. Její doménou na tatami je však boj na zemi (ne-waza). Její specialitou jsou techniky sumbise – páčení (kansecu-waza), škrcení (šime-waza). Tyto techniky piluje s grapplery (tzv. Brazilské jiu-jitsu).

Kayla Harrisonová-Yazellová (* 2. července 1990 Middletown, Ohio) je americká zápasnice–judistka a grapplerka, dvojnásobná olympijská vítězka z let 2012 a 2016.


Vývoj.

16. srpna 2011 tvůrci a vydavatelé her World of Tanks a World of Waplanes oznámili novou free-to-play námořní akční MMO hru nazvanou World of Battleships. Hra uzavírá válečnou online trilogii. O rok později byla hra přejmenována na World of Warships, zejména díky faktu, že "Battleship "označuje konkrétní třídu plavidel a nefunguje jako zastřešující název.  2. července 2015 hra vstoupila do otevřené bety, jakožto finální krok k dokončení samotné hry.  Ze začátku byly ve hře dostupná plavidla Japonska a USA, pak se v jedné aktualizaci přidalo Německo a Sovětský svaz, které byly později rozvedeny, poté přišla na řadu dlouho očekávaná Británie a vzápětí Francie. Nedávno se hráči dočkali počátku Panasijské flotily.

Hratelnost.

Hra má výrazně pomalejší spád, než předcházející tituly v sérii, což je dáno samotnou povahou námořního boje. Propojení bojišť s ostatními hrami ze série se neplánuje, stejně jako zakomponování ponorek, které by podle slov tvůrců výrazně narušily vyváženost hry, ve které může každé plavidlo střílet na každé (ponorky by byly zranitelné pouze určitou skupinou plavidel).

Mapy.

Rozloha map je různá, v různých podnebných pásmech a různých mořích a oceánech. Bojiště jsou, stejně jako v předešlých hrách, inspirována skutečnými místy a bitevními oblastmi. Konkrétní mapy mají své vlastní podmínky včetně počasí.

Lodě.

Každý z herních národů disponuje loděmi různých typů. Systém vývoje je obdobný, jako u World of Tanks a World of Warplanes. Třídy lodí jsou děleny krom klasického „tieru“ (úroveň) na křižníky, torpédoborce, bitevní lodě a letadlové lodě. Křižníky tvoří základní jednotku každého bitevního svazu. Bývají kombinací jiných typů lodí. Disponují většinou velkým množstvím děl, jsou středně rychlé. Podle národa, ze kterého pocházejí, mají od určité úrovně například torpédomety, radar nebo startovací rampu pro jedno jediné letadlo (většinou chrání loď před útočnými bombardovacími letkami). Torpédoborce jsou velice rychlé, mají velké množství torpédometů, jen málo děl, mohou vytvářet kouřovou clonu a jejich zvláštní schopností je krátkodobé zvýšení rychlosti. Bitevní lodě jsou velké, odolné, pomalé, mají obrovskou palebnou sílu, ale pomalu zaměřují a kadence děl je nízká (nabití trvá i 40 sekund). Letadlové lodě se dobře se maskují a nemají řízená děla. Letadla se dělí na stíhače, střemhlavé bombardéry a torpédové bombardéry.Obojí bombardéry útočí na nepřátelské lodě a stíhači sestřelují nepřátelská letadla. V současné době letadlové lodě mají jen Japonci a USA. Japonské mají 4 letadla v letce a moho letek (3-8) a americké mají 6 letadel v letce a méně letek (3-6). U prémiových letadlových lodí je počet letadel v letce i letek různý- u každé jinak. Zatím (březen 2018) jsou 3: Kaga (Japonsko), Enterprise (USA) a Saipan (USA).  Lodě jsou rozděleny do úrovní I-X podle toho, jak jsou "dobré". Křižníky jsou dostupné ve všech úrovních, torpédoborce v úrovních II-X; bitevní lodě v úrovních III-X (až na jednu prémiovou výjimku - Mikasa); letadlové lodě v úrovních IV-X. Ve WOWS jsou dva standardní typy munice - AP - protipancéřové a HE - vysoce výbušné. AP buď loď prorazí a způsobí vysoké poškození, nebo se neškodně odrazí do vody. Můžou také proletět lodí skrz a způsobit zanedbatelné poškození. HE vybuchnou na povrchu lodě a působí spíše nižší poškození, ale zaručeně se neodrazí a průstřel skrz nebývá také moc častý. Navíc mohou způsobit požár.

Klanové války.

Klanové války budou jedním ze dvou hlavních momentů, kdy se budou jednotlivé hry ve trilogii ovlivňovat. Detaily zatím nejsou známé, ale jednotlivé klany budou získávat výhody do dalších bitev podle toho, jak dopadla předchozí bitva s odlišným druhem bojových strojů.

Společný prémiový účet.

I na World of Warships se vztahuje společný prémiový účet, který byl zaveden pro World of Tanks a World of Warplanes.

Národy.

Jak již bylo napsáno výše, hra má celkem 10 národů- Japonsko, Britské impérium, USA, Francii, Sovětský svaz, Německo, Itálii, Polsko, Commonwealth (zahrnuje Austrálii, Nový Zéland...) a Panasii.  Itálie, Polsko a Commonwealth mají jen prémiová plavidla.  Každá loď je jedinečná, berte prosím tyto popisy jako orientační.

Japonsko.

Japonské císařství disponuje největší flotilou ve hře - má kompletní větve křižníků (10), bitevních lodí (8), letadlových lodí (7) a dvě větve torpédoborců (celkem 13). Jsou spolu s loďmi USA jedinými státy, které mají ve hře své zástupce již od samého začátku.

Křižníky.

Japonské křižníky se vyznačují vysokou ráží děl, torpédy a relativně silným pancířem.

Bitevní lodě.

Japonské bitevní lodě jsou válečníky na dlouhou vzdálenost-disponují silnými děly, kterých je ale obvykle málo, až na výjimky spolehlivým pancířem a působivou plavební rychlostí. jejich protiletecká obrana bývá ale obvykle slabá a se sekundární výzbrojí se také zrovna chlubit nemohou.

Torpédoborce.

Torpédoborců mají japonci 2 větve, jednu hlavní (úrovně II-X) a druhou slepou (úrovně V-VIII). Obecně mají velmi dobré maskování. Torpédoborce hlavní větve disponují vysokým množstvím silných torpéd s dlouhým dosahem (až 20km!!!), avšak jejich dělostřelectvo je velmi slabé. Vedlejší větev obsahuje torpédoborce s lepšími děly, ale torpéda už jsou o něco horší.

Letadlové lodě.

Japonci spolu s USA jsou jedinými národy, které mají letadlové lodě. Ty japonské mají na rozdíl od amerických možnost volby paluby - mohou si vybrat, zdali budou mít více stíhačů, nebo naopak bombardérů.Pro všechny neprémiové japonské letadlové lodě platí, že mají v jedné letce 4 letadla. To se dá pomocí kapitánských dovedností zvýšit na 5. Oproti američanům mají výhodu většího počtu letek (až 8).

Spojené státy americké.

Druhou největší flotilou ve hře disponují Spojené státy americké. Americká plavidla jsou obecně velmi všestranná - mohou jak pořádat agresivní útoky, tak podporovat z větší vzdálenosti, poskytovat protileteckou podporu...

Křižníky.

Americké křižníky zpravidla disponují velkým množstvím děl a silnou protiletadlovou obranou, avšak kromě úrovní IV. a V. nejsou vybaveny torpédy. Do VI. úrovně by se daly klasifikovat spíše jako lehké, od VII. těžké, avšak s nepříliš silným pancířem. Tuto nevýhodu kompenzují rychlopalná 200mm děla.

Bitevní lodě.

Americké bitevní lodě se dají rozčlenit do dvou skupin: lodě typu Dreadnought a její nástupci na úrovních III. až VII. a rychlé bitevní lodě nové generace - úrovně VIII.-X. První skupina se vyznačuje silným dělostřelectvem, spolehlivým pancířem, průměrnou protileteckou obranou a velmi pomalou rychlostí a neobratností. To se změní na osmé úrovni - nové bitevní lodě mají velice silnou protiletadlovou výzbroj a jsou rychlejší a obratnější. Silné dělostřelectvo zůstane zachováno, ale pancíře ubude.

Torpédoborce.

Americké torpédoborce jsou pravým opakem japonských - mají obvykle velmi silné dělostřelectvo, ale jejich torpéda mají krátký dosah a nízké poškození. Pro nižší a střední úrovně jsou typické torpédomety z obou stran lodě, takže po odpálení z jednoho boku vám stále zbývá dost torpéd na straně druhé.

Letadlové lodě.

Americké letadlové lodi mají v letce 6 letadel, což může být vylepšeno na 7, ale letek je méně než u japonců - X. úroveň má 6. Američanům byla v jedné aktualizaci odepřena volba palub kvůli jejich převaze, ovšem dnes jsou naopak ve zřejmé nevýhodě - proti 12 americkým stíhačům na desáté úrovni může japonský protějšek postavit až 16 (po vylepšení obou lodí 14:20). Vyšší počet letadel v letce přináší výhodu při útocích bombardéry - 6 (7) bomb má větší šanci na zásah než 4 (5).

Německo.

Německo disponuje 3. největší flotilou - zastoupeny jsou tu větve torpédoborců, křižníků a bitevních lodí a jednou letadlovou lodí. Bylo přidáno v aktualizaci spolu se Sovětským svazem, a došlo tak k prvnímu rozšíření národů ve hře.

Křižníky.

Německé křižníky mají obvykle mnoho torpéd, průměrnou protileteckou obranu a dostatek děl hlavní baterie s velkým dostřelem. Jsou rovněž obratné. Do VI. úrovně jsou to lehké křižníky s nejvýše 150mm děly, od sedmičky jsou to křižníky těžké.

Bitevní lodě.

Německé bitevní lodě mají dobrý pancíř, silnou protileteckou obranu a průměrně silná děla většinou v malém počtu. Mají také velmi silnou sekundární baterii a některé (ze standardních VII. Gneisenau) dokonce torpéda. X. úroveň Großer Kurfürst má nejvíce bodů výdrže ze všech lodí ve hře, neuvěřitelných 105 800!

Torpédoborce.

Německé torpédoborce mají dobrá děla a průměrná torpéda. Stojí za to zmínit 1-hlavňové torpédomety u počátečních úrovní. Většina Německých torpédoborců nemá jméno, pouze kódové označení (např. T-22, Z-23...).

Letadlové lodě.

Německo má ve hře pouze jediného zástupce letadlových lodí a to speciální prémiovou lodí Graf Zappelin která se umisťuje na VIII. úrovni, ale výhod není moc, spíše je zobrazena v negativním světle kvůli tomu, že její letadla mají málo bodů výdrže, takže se může stát, že letadla nedoletí k cíli.

Velká Británie.

Největší Evropská námořní mocnost má ve hře torpédoborce, křižníky a bitevní lodě. V průběhu roku 2019 se plánuje přidání letadlových lodí.

Křižníky.

Britské křižníky jsou velice zvláštní větví - mají pouze AP granáty, mají možnost doplnit si životy, ačkoli tuto schopnost obvykle mají jen bitevní lodě, a mají kouřový generátor, což mívají obvykle pro změnu torpédoborce. Zkrátka a dobře, pusťte ruského vývojáře k něčemu britskému a budou se dít věci...Jinak mají Britské křižníky dobrou protiletadlovou obranu, jsou vysoce obratné a maskované. Jsou to všechno lehké křižníky,takže mají mnoho rychlopalných, avšak nepříliš silných děl. Mají také vysoce slabý pancíř, jak se říká, div do nich neprosakuje voda.

Bitevní lodě.

Královské námořnictvo má velice podobné bitevní lodě jako jejich zaatlanští příbuzní. úrovně III-VI jsou typické dreadnoughty, akorát u VI úrovně vás překvapí silná protiletadlová obrana. VII. úroveň King George V je zvláštní loď - na přídi má 2 věže, z čehož jednu 4hlavňovou a druhou 2hlavňovou. Na zádi je jedna 4hlavňová. Úrovně VIII až X jsou bitevní lodě nové generace, akorát mají lehce lepší odolnost a děla, zato o trochu menší protileteckou obranu.

Francie.

Jako Británie, taky jedno z těch větších námořníctvech. Ve hře ji zastupují křižníky (11), bitevní lodě (10) a dva torpédoborce.

Křižníky.

Křižníky Francie není radno podcenit. Jsou velmi rychlé, obratné, torpéda na III. až X. úrovni jsou užitečná a katapultovací letadla především na IV. a V. úrovni z nich dělají výborné křižníky.  Ovšem nevýhody tu jsou také. Třeba jejich pancíř je poměrně slabý a body výdrže jsou nízké na jejich úroveň. Ale vyšší úrovně, například loď X. úrovně Henri IV si kompenzuje tyto nevýhody devíti 240mm děly a slušným pancířem. Takže setkat se s francouzským křižníkem v bitvě nebude tak lehký oříšek.

Bitevní lodě.

Francouzské bitevní lodě se dají rozčlenit na pomalé dreadnaughty IV-VII a rychlé moderní lodě VIII-X. Když spustíte bitvu s bitevní lodí Francie IV-VII tak se setkáte s dobrou přesností a působivou palebnou silou. Na druhou stranu bitevní lodě zatáčí pomaleji než jakákoliv bitevní loď ve hře, pancíř v bočních částí trupu je silný, ale ve přední a zadní části je poněkud slabší. Je zde vyšší pravděpodobnost obdržení kritických zásahů.Typickou vlastností francouzských plavidel jsou věže o čtyřech dělech. Sedmá úrověň Lyon má takovéto věže čtyři a tím pádem vlastní neuvěřitelných 16 hlavní! Francouzské bitevní lodě VIII až X jsou rychlé a obratné, ale jejich, ač lehčí, děla jsou také působivá.

Torpédoborce.

Ve francouzském výzkumném stromu v prémiové linii na VI. úrovni najdete torpédoborec Aigle, který stojí 4,650 zlaťáků. Aigle se chlubí vysokou rychlostí a šesti torpédy který zasadí smrtelnou tečku i lehčímu křižníku VII. úrovně.  Na VIII. úrovni se nachází torpédoborec Le Terrible.

Panasie.

Panasie má chudý výzkumný strom. Skláda se ze dvou křižníků a jedenácti torpédoborců. Tato frakce má ve hře jen jeden výzkumný strom a skládá se z lodí více státu, přesněji Jižní Koreje (počet lodí - 1), Číny (3), Thajska (1), Indonésie (1) a Taiwanu (7). Má pouze dva křižníky, a to křižník I. úrovně Chenyang a speciální prémiový křižník VI. úrovně Huanghe. Jakmile zahlédnete v bitvě panasijský torpédoborec, tak vás zachrání torpéda anebo útěk. Panasie má nejrychlejší torpédoborce ve hře, například torpédoborec IV. úrovně pluje maximální rychlostí 40,8 uzlů. Jejich torpéda jsou dost silná. Ovšem nevýhod je hodně, dá se říct že mají málo HP, hodně slabý pancíř, málo torpéd, na III. úrovni má torpédoborec Phra Ruang (Thajsko) pouze čtyři torpéda, zatím co ruský torpédoborec Derzki na stejné úrovni jich má deset.

Prémiové národy.

Itálie.

Itálie je jeden ze čtyř národů, kteří mají pouze prémiové lodě. Tento stát má pouze dvě lodě a další dvě speciální prémiové lodě a to dva křižníky a dvě bitevní lodě.

Křižníky.

Itálie má dva křižníky a to Duca d'Aosta, který je ve hře na VI. úrovni a stojí 4,700 zlaťáku. Může se chlubit dobrým pancířem, dobrou přesností a velkým způsobeným poškozením. Naopak je pomalý, ale je doporučován. A pak je tady Duca degli Abruzzi, která byla stáhnuta z italského výzkumu ve hře dne 21.9.2018 a nahrazena lodí Duca d'Aosta. Tento křižník byl umístěn na VII. úrovni v ceně 6,800 zlaťáků. Měl úplně stejné výhody a nevýhody jako Duca d'Aosta. Obě lodě mají 2 torpédomety po třech torpédech.

Bitevní lodě.

Bitevní lodě jsou dvě a to prémiová loď Roma (Řím) a speciální prémiová loď Giulio Cesare (Julius César)  Bitevní loď Roma na VIII. úrovni se chlubí velkou palebnou silou, dobrým pancířem a celkem dosti HP. Ale její cena ve hře 13,100 zlaťáků nebo 1,042 Kč na prémiovém obchodě nedělá žádného favorita kterého by si každý kupoval.  Je to nejdražší loď ve hře!! Poté je tu na V. úrovni bitevní loď Giulio Cesare, je poměrně rychlá a obratná, ale na jednu stranu natočí pouze 4 věže (8 děl) s nepříliš vysokým poškozením.

Panamerica.

Panamerika je souhrn všech států jižní a střední Ameriky. Ale mají pouze jednu loď - křižník VII. úrovně Nueve de Julio. Tato loď se nedá zakoupit ve hře, ale v prémiovém obchodě za 700 Kč. Nueve de Julio je argentinská loď. Má dobrou obratnost a rychlé přebijení. Je to lehký křížník.

Commonwealth.

Commonwealth má dohromady tři lodě. Ale pouze jedna se dá zakoupit ve hře. Mají jeden křižník Perth, který se dá koupit ve výzkumném stromu za 4800 zlaťáků. Jedná se o lehký křižník. Má katapultovací letadlo a dohromady 8 torpéd ve dvou torpédometech. Torpédoborec III. úrovně Vampire se dal získat z mise. Druhý je VII. úroveň pojmenovaný Haida, který se dá koupit v prémiovém obchodě. Vampire je obratný a rychlý ale rychlopalná děla jsou jen na dorážení. Haida má pouze čtyři torpéda. Ale děla jsou celkem silná, obratnost výtečná a rychlost ujde.

Polsko.

Polsko má ve hře pouze jediného zástupce, a to hodně známý torpédoborec Błyskawica. Błyskawica je torpédoborec na VII. úrovni který stojí 4800 zlaťáků. Obratnost báječná, rychlost dobrá, dohled suprový. Prostě loď stavěná pro závodníky. Pyšní se sedmi rychlopalnými děly s výtečnými vlastnostmi a 2x3 průměrnými torpédomety. (zdroj: wiki wargaming, yahoo)

World of Warships (dříve známá jako World of Battleships) je MMOG od společnosti Wargaming.net. Hra staví na podobném modelu jako World of Tanks a World of Warplanes, předcházející online hry z dílny Wargaming.net. Přináší akční simulaci různých typů válečných lodí, které v týmové bitvě plní různé role. Hra je již vydána a kdokoliv může hru hrát po registraci na oficiálních stránkách hry.


Popis.

Barva srsti mongolského vlka se mění v závislosti na ročním období. Je to obvykle směs hnědé, šedé, bílé, žluté a černé barvy. V zimě je výraznější černá a bílá barva.  Vypadá podobně jako vlk eurasijský, ale je menší, váží maximálně 45 kg. Na rozdíl od vlka eurasijského má krátké světlé chlupy na uších, na bocích a na vnějších stranách končetin. Také má ve srovnání s vlkem eurasijským delší nos a štíhlejší lebku. Při porovnání s vlkem indickým je větší, ale nemá černou špičku ocasu.

Chování, reprodukce.

Vlci jsou teritoriální zvířata, žijící ve smečkách. Smečka obsahuje 2 až 20 zvířat. Obvyklý počet je osm zvířat ve smečce. V čele smečky je chovný pár, tedy alfa samec a samice. Mongolští vlci výborně spolupracují při lovu velké kořisti. Stejně jako ostatní šelmy psovité si také vlci označují své území. Pro značení nejčastěji používají moč.  K páření dochází od ledna do dubna v závislosti na zeměpisné šířce. Větší zeměpisná šířka znamená pozdější páření. Období březosti trvá dva měsíce. Mláďata se rodí slepá a hluchá. Jsou tedy zcela závislá na matce. Mládě váží bezprostředně po narození cca 0,5 kg. V jednom vrhu je průměrně 5 až 6 štěňat. Pohlavní dospělost dosáhnou za dva až tři roky. Po této době musí řada z nich opustit svou smečku. Délka života je 6 až 10 let v divočině, v zajetí mohou žít dvojnásobek tohoto věku.

Ohrožení.

Jednou ze zemí, kde žijí mongolští vlci, je Čína. Největší výskyt vlků je v Ujgurské oblasti na severozápadě Číny a v oblasti Vnitřní Mongolsko na severovýchodě Číny. Nedávno provedené šetření populace vlků v oblasti Vnitřního Mongolska ukazuje, že jich zde žije více než 2000. Vzhledem k dlouhodobému lovu stav vlků v Číně výrazně poklesl. V minulosti se vlci vyskytovali téměř na celém území. Dnes jsou k nalezení spíše na sever od třicáté rovnoběžky. V oblasti Ťiang-če vlci téměř vyhynuli. Na severu, v lesích a na loukách jsou vlci k vidění vzácně, jen občas. V Číně stále neexistuje přírodní rezervace, určená pro vlky.  V Indii je celkový počet žijících vlků odhadován na 1000 až 2000 kusů. Menší část z uvedeného počtu žije v Himálaji. Místní název pro zdejšího vlka je vlk himálajský. Nedávné genetické výzkumy naznačují, že himálajský vlk, dosud označovaný jako "Canis lupus chanco", by mohl být samostatným druhem ("Canis himalayaensis"). Přímo v Himálaji, v Dárdžilingu, který leží přibližně ve výšce 2000 metrů nad mořem, je zoologická zahrada, specializovaná na chov ohrožených druhů zvířat. Mimo jiné taky na chov mongolských vlků. V této zoologické zahradě bylo ke dni 31.3. 2009 chováno celkem 7 mongolských vlků, z toho dva samci a pět samic.

Vlk mongolský ("Canis lupus chanco"), nazývaný často také jako tibetský vlk, popř. jako čínský, korejský, stepní nebo himálajský vlk, je poddruhem vlka obecného ("Canis lupus"). Jeho domovem je jihozápadní Rusko, himálajské oblasti Indie, Nepálu a Bhútánu, střední část Číny, Tibet a Mandžusko.


Život.

Narodila se v rodině ruské nižší šlechty. Její rodiče byli zbožní pravoslavní věřící. V patnácti letech se vdala za Borise de Huecka. V první světové válce působila na frontě jako ošetřovatelka, těsně unikla říjnové revoluci a v roce 1919 se nakonec dostala do Anglie, kde také vstoupila do katolické církve. V roce 1921 odešli manželé do Toronta, kde se také Catherine narodil její jediný syn George.  Její rodina byla materiálně dobře zajištěna, vztahy s manželem se ale horšily a Catherine krom toho cítila hlubší povolání k duchovnímu životu. Po konzultaci s biskupem založila v roce 1930 v Torontě Dům přátelství, apoštolát, zaměřený zvláště na chudé obyvatelstvo černé pleti, bojující proti sociální i rasové nespravedlnosti. Další Dům přátelství byl založen v newyorském Harlemu.  V roce 1943 bylo jejich první manželství anulováno (nikoli rozvedeno, z katolického hlediska bylo od počátku neplatné, protože Catherine a Boris byli příbuzní). Brzy poté se podruhé vdala za novináře a spisovatele Eddie Dohertyho.  V roce 1947 založila v odlehlé kanadské vesnici Combermere Dům Madonny, komunitu lidí, žijících v celibátu, dobrovolné chudobě a modlitbě, inspirovanou ruskou poustevnickou ("pustinickou") tradicí.

Spiritualita.

Catherine Doherty uvedla na západ ruskou poustevnickou tradici, založenou na chudobě, samotě, tichu, práci pro druhé a neustálém životě v přítomnosti Boží. Tomuto tématu věnovala svou nejslavnější knihu "Pustina: křesťanská spiritualita Východu pro člověka západní kultury" (anglicky poprvé 1975, česky vyšlo v roce 1997 v nakl. Cesta, ). Bylo vydáno také mnoho jejích anglicky psaných úvah, dopisů a básní na různá témata, zaměřených převážně na spiritualitu východního křesťanství.

Služebnice Boží Catherine Doherty (celým jménem Jekatěrina Fjodorovna de Huek Doherty, rozená Kolyškina, 15. srpna 1896, Nižnij Novgorod – 14. prosince 1985) byla kanadská katolická náboženská spisovatelka a sociální aktivistka ruského původu, zakladatelka charitativní a misijní organizace Apoštolát Domu Madonny. Zaměřovala se převážně na zprostředkování duchovních zkušeností východního křesťanství americkým katolíkům.


Architektura softwaru.

Mir, stejně jako Wayland, je postaven na EGL a používá některé originální prvky vyvinuté pro Wayland například Mesa 3D – EGL implementaci a vrstvu libhybris Kompatibilní verze pro X, XMir, je založena na XWaylandu.  Další části infrastruktury použité v Mir původně vznikly pro Android. Tyto části zahrnují „androidí“ vstupní zásobník. a Protocol Buffers. Detaily implementace správy paměti, stejně jako u androidu, využívá server-allocated buffers, které zaměstnanec Canonicalu Christopher Halse Rogers označil jako potřebné pro „svět ARMu a grafický zásobník systému Android“.  Podle Ryana Paula z Ars Technica,

Přijetí.

K září 2013 je jediné počítačové prostředí, které má nativní podporu pro Mir, Unity 8 od Canonicalu. Žádná další linuxová distribuce neoznámila plány integrovat Mir jako výchozí display manager.  Mezi derivacemi Ubuntu, využívající jiné prostředí než Unity, vývojáři Xubuntu v srpnu 2013 oznámili, že by rádi ohodnotili funkční Xfce přes Xmir, ale po třech týdnech se rozhodli od tohoto upustit.

Ubuntu.

V červnu 2013 Canonical veřejně oznámil dosažení milníku ve vývoji Mir a připravenost nasazení XMir s Unity 7 jako výchozí a čistý X11 jako nouzové řešení v Ubuntu 13.10, odstranění X11 v Ubuntu 14.04 LTS, a Unity 8 běžící nativně na Mir od Ubuntu 14.10. Později Canonical odložil jejich plány s Mir pro osobní počítače a nepoužil XMir jako výchozí server v Ubuntu 13.10. Ubuntu Touch má nicméně za cíl doručit Mir ve smartphone verzi Unity 8.

Kontroverze.

V březnu 2013 byl Mir označen Canonicalem jako náhrada za display server X.Org v Ubuntu. V roce 2010 oznámil, že by mohl použít Wayland. Objevilo se několik obhajob i námitek od lidí se stejnými nebo ovlivněnými projekty.

Mir je počítačový display server pro Linux, vyvíjený společností Canonical Ltd. Jeho účelem je, aby nahradil stávající X Window System pro systém Ubuntu.