Výzkum Opportunity v kráteru.

Po dlouhém průzkumu okrajů kráteru Opportunity našla cestu, po které by se možná bezpečně dostala až na dno kráteru. Sestup začal 9. června a probíhal velmi opatrně. Během sestupu se robot dvakrát vrátil na vyšší pozici. 13. června došel ke kameni "Tennessee" ve stěně kráteru, který byl vybrán jako další objekt výzkumu robota. Po skončení práce pokračoval v cestě do hlubších částí kráteru. Tam postupně prozkoumal objekty nazvané "Bluegrass", "Siula Grande", "Churchill", "Cobble Hill", "Virginia", "London", "Grindstone", "Kettlestone" "Millstone", "Pancho", "Dahlia", "Knossos". Různé zkoumané úseky představovaly několik geologických podloží, které byly v kráteru odkryty. Výzkum pokračoval výzkum na kamenech "Arnodl Ziff", "Diamond Jenness", "Mackenzie", "Inuvik", "Tuktoyuktuk", "Axel Heiberg", "Sermilik" a "Jiffypop". Při výzkumu posledního útvaru se nepodařilo nastartovat vrtací zařízení RAT (Rock Abrasion Tool) ani správně uzavřít kryt rentgenového spektrometru APXS (Alpha Particle X-ray Spectrometer). Vrtačka RAT byla pravděpodobně blokována zachyceným kamínkem. Kromě geologického výzkumu sonda snímkovala během 193. solu i oblačnost na marťanské obloze.  V následujících dnech se měl robot přesunout na výběžek duny, ale kvůli problémům s přijímáním rádiových údajů ze Země se přesun neuskutečnil a byl zrušen. Řídící středisko našlo Opportunity nový cíl pojmenován "Ellesmere", kde se ale vozidlo kvůli poklouzávání přesouvalo s problémy. Ani cesta k dalšímu cíli "Shag" nebyla bezproblémová a tak bylo nakonec vozidlo přesměrováno na cíl "Auk". Navzdory dalšímu poklouzávání byl úspěšný a řídící středisko navíc našlo další kámen, který se zdál být zajímavým objektem výzkumu -"Escher". 27. srpna vznikl mozaikový záběr jemných dun na samotném dně kráteru "Endurance". Během výzkumu "Escheru" se ukázalo, že vrtačka je již funkční a rover ji tedy mohl použít k jeho výzkumu.  Po obnovení přenosu se výzkum zaměřil na objekty "Ellesmere", "Barbeau" a "Wopmay", které ležely na dně kráteru. Příjezd k poslednímu jmenovanému cíli opět provázely velké potíže s poklzávaním. Wopmay byl přibližně metr široký volně ležící balvan. Také obsahoval "borůvky", malé kulaté kamínky bohaté na železo. Na dně kráteru robot prozkoumal i jemnozrnný materiál.  Problémy se vyskytly i při přesunu k plánovanému cíli "Burns Cliff", kdy po skončení jízdy zůstal kvůli silným pokluzům dokonce o 0,35 metru niž, než leželo místo, ze kterého cestu začal. Začátkem listopadu bylo rozhodnuto o změně plánu, protože cesta k "Burns Cliff" nebyla možná.  Opportunity opustila kráter "Endurance" 315. solu od přistání poté, co v něm strávila 181 dní (6 měsíců).

Vlhká historie.

Informace shromážděné v této době značně rozšířily a znalosti o vodě v Meridiani Planum. Potvrdilo se, že kdysi se zde vyskytovala voda v tekutém skupenství, která poznamenala horniny před i po vzniku kráteru.

Endurance je impaktní kráter na povrchu Marsu. V roce 2004 ho podrobně prozkoumal robot Opportunity, jedno ze dvou pohyblivých vozidel mise Mars Exploration Rover. Jméno "Endurance" znamená v angličtině „vytrvalost“.


Biografie.

Narodil se v Buenos Aires, ale brzy po jeho narození se rodina přestěhovala do Montevidea, kde vyrůstal a chodil do školy. Jak dvacetiletý se připojil k ozbrojeným silám v Buenos Aires, později však byl odeslán k pluku do Montevidea. Během britské invaze v roce 1806 byl zajat a odeslán do Anglie. Po porážce Britů byl propuštěn a krátký čas bojoval v napoleonských válkách v Španělsku. Po návratu do Montevidea, v srpnu 1810, se připojil k nezávislému vojsku a stal se jeho vůdcem. Vojenské úspěchy v různých bitvách ve prospěch Montevidea ho předurčily, aby nahradil velitele tažení do Peru José de San Martína, který se tohoto postu vzdal ze zdravotních důvodů.V roce 1815 na valné hromadě provincií La Plata byl zvolen "Directore Supremo" (de facto prezidentem), ale pro jeho nepřítomnost byl na jeho místo jmenován Ignacio Álvarez Thomas. Po dvou porážkách od španělských královských vojsk v Peru, v bitvách u Venta y Media a Sipe-Sipe, byl v roce 1816 zbaven velení a vrátil se do Buenos Aires. V roce 1819 se stal konečně directore supremo, ale v následujícím roce po bitvě u Cepede byl nucen na funkci rezignovat.  Po rezignaci odešel do Montevidea. Tam se snažil vyhýbat ozbrojeným střetům. Přesto vedl několik výprav proti domorodcům a proti Brazílii. V roce 1928 po dohodě z Montevidea byl zvolen jako guvernér nově vytvořené "Uruguayské východní republiky (Republica Oriental del Uruguay)". Rondeau zastával tuto funkci od 22. prosince 1828 až do 17. dubna 1830, když ho vystřídal Juan Antonio Lavalleja, který získal většinu v novém parlamentu. Rondeau zůstal v armádě v hodnosti generála.  V Uruguayské občanské válce od roku 1836 mezi "Blancos" (bílými) a "Colorados" (červenými) se postavil na stranu Colorados a vykonával funkci ministra války. V roce 1844 byl zabit během obléhání Montevidea.

Jose Casimiro Rondeau Pereyra (4. března 1773, Buenos Aires – 18. listopadu 1844, Montevideo) byl argentinský a uruguayský politik a voják.


Archeologické nálezy.

Doloženy jsou různé archeologické nálezy sošek, např. z jihu Francie pochází nález rytiny, kterému dnes říkáme Lausselská Venuše. V podhůří Pyrenejí na Lespugne ve Francii byla objevena 14 cm vysoká soška vyřezávaná z mamutí slonoviny. Její velká prsa a hýždě připomínají čtyři veliká vejce. Na stehnech pod hýžděmi je vyleptáno 10 řádků. Každý řádek by mohl symbolizovat jeden lunární měsíc lidského těhotenství. Další podobou bohyně Velké Matky nacházíme v Rakousku. Její stáří je datováno do období mezi roky 30000 př. n.l. a 25000 př. n.l a je známá jako Willendorfská Venuše. Z našeho území je známá Věstonická Venuše.

Období matriarchátu.

Údajně prvotní formou sociální organizace v období prehistorie (7000-2500 př.n.l.) byla gynokracie = vláda žen, založená právě na kultu Bohyně Matky (J.Bachofen, Das Mutterrecht, 1861). Bachofen pohlížel na tuto matriarchální společnost z pozitivistického hlediska jako na primitivní fázi vývoje, který zatím nepokročil za jakési animální stádium lidstva. Odvozování původu z mateřské linie bylo charakteristické v důsledku sexuální promiskuity, která znemožňovala přesnou identifikaci otce. Tuto společnost charakterizovalo také společné vlastnictví, přirozené právo a náboženství založeno na kultu Bohyně Matky. Nejdůležitějšími symboly byly země a voda, jelikož plodnost žen se ztotožňovala s úrodností země. Ústředním tématem bylo mystérium života a smrti, obnovy života člověka, zvířat i rostlin. Na keramice i předmětech denní potřeby z té doby můžeme nalézt často symboly rození (trojúhelníkové obrazce=porod, ženské pohlavní orgány; spirály a víry = voda). Také se často objevují sošky s přehnaně zdůrazněnými prsy představující Bohyni Matku jako pramen výživy. Matriarchát (v evropském měřítku) zanikl mezi rokem 4000-2800 př. n. l. kvůli vpádu kmenů z východu. Ty s sebou přinesly kult založený na chování koní a výrobě zbraní. S odvozováním původu po otci vzniklo pozitivní právo, monogamie, soukromé vlastnictví a kultovní systémy založené na nebeské symbolice.

Současné pojetí.

Některé prameny naznačují, že původní kult Bohyně se v katolicismu transformoval do podoby uctívání Panny Marie. Kult Bohyně Matky je v současné době zdůrazňován v různých novopohanských směrech, které odkazují například na uctívání Velké Matky v kulturách původních obyvatel Ameriky a v jiných částí světa. Oslava ženství je součástí i některých směrů současného New Age. Etnograficky a beletristicky je v ČR zmapován jeden z poslední reliktů pohanství v naší novodobé historii v podobě Žítkovských bohyní. Jednalo se o ženy, které se věnovaly lidovému léčitelství (zejména bylinkářství), magii a věštění. Svůj um si předávaly po ženské linii rodů žijících v Moravských Kopanicích.

Reference.

Ubaldo Nicola: Obrazové dějiny filozofie, Euromedia Group, k. s. - Knižní klub, Praha 2011, str.16

Termínem bohyně Matka se rozumí jakákoliv bohyně spojená zejména s mateřstvím a plodností. Takové bohyně se vyskytovaly a vyskytují v mnoha kulturách, příkladem může být např. řecká Gaia, védská Durga nebo wiccanská Bohyně.


Dějiny zámku.

V důsledku vídeňského míru z roku 1735 se syn španělského krále Karel III. Španělský stal vládcem Sicílie a Neapole. Jako Karel VI. byl prvním králem po 230 letech, jenž si za své sídlo zvolil místo na území jím získané říše a odtud také vládl, nikoli z dálek své rodné země. Za jeho vlády se začalo rozvíjet umění, i když město mu nepřipadalo dostatečně reprezentativní. Stejně jako mnohá knížata absolutismu si přál jako své sídlo vybudovat celé plánované město, které by bylo podobně jako Versailles politickým, hospodářským a kulturním střediskem. Pozemek pro nové palácové město byl nalezen na sever od Neapole. Rodina Ceatani di Sermoneta tam v provincii Caserta vlastnila rozsáhlé pozemky, které však byla nucena kvůli svému vysokému zadlužení prodat. Jako kupec se našel Karel VI., jenž v roce 1750 převzal území do vlastnictví a od roku 1751 zahájil výstavbu rezidence. Při příležitosti položení základního kamene dne 20. ledna 1752 měly dva regimenty a několik jezdeckých eskadron vytvořit sestavu ve tvaru půdorysu nového paláce.

Stavba.

Jako hlavní architekt byl povolán Luigi Vanvitelli, žák Filippa Juvarry. Pro stavbu paláce hledal Karel VI. inspiraci ve versailleském zámku, ale také v Palacio Real v La Granja ve své španělské vlasti. Versailleský palác tehdy sloužil jako jasný vzor zámků pro celou Evropu a jeho vliv znovu nalézáme v mohutných, stejnoměrně strukturovaných fasádách zámku Caserta, zatímco záblesky z La Granja – především v zahradách – měly panovníkovi připomínat vlast. Vanvitelli navrhl obrovskou stavbu na pravoúhlém půdorysu s rozměry 247 x 184 metrů, v němž se křížově protínala dvě vnitřní křídla, a tím palác získal čtyři velké dvory. Uvnitř zámku bylo dostatek prostoru pro více než 1200 místností a průčelí byla osázena 1970 okny. Před průčelím směrem do města bylo vytvořeno oválné náměstí, jež mělo být ohraničeno nižšími postranními stavbami. Tato křídla však byla kvůli přílišné nákladnosti dostavěna pouze do poloviny, po straně zámku. Ze stejných důvodů byly provedeny některé ústupky oproti původním plánům, jako např. nárožní rizality se zdůrazněnými věžovitými nástavbami a kupole nad křížovou středovou budovou. Části paláce otevřené směrem do města a do zahrad byly zvýrazněny portály ve tvaru vítězného oblouku. Hrubé stavební práce skončily téměř po 20 letech po položení základního kamene, ovšem úplného dokončení zámku bylo dosaženo téměř za dalších sto let.  Karel VI. navštěvoval svůj ohromný objekt jen zřídka, ale před započetím stavebních prací získal v roce 1759 španělskou korunu a stal se králem. Jelikož podle smlouvy nesměl spravovat obě království v personální unii, vrátil se zpět do vlasti a přenechal rozestavěný palác svému synovi Ferdinandu IV.

Vnitřek zámku.

Přes dolní vestibul lze vstoupit na velké schodiště, jedno z největších barokních schodišť vůbec. Ohromná místnost vede nahoru do horního vestibulu a palácové kaple, za níž se nachází řada několika parádních přijímacích místností. Zde je vystaveno mnoho dodnes dochovaných kusů nábytku ještě z dob výstavby. Knihovna sestává ze tří místností, jež byly zřízeny na žádost Ferdinandovy manželky Marie Karolíny Habsbursko-Lotrinské, kde se nachází něco přes 10 000 svazků. V interiérech je dnes umístěno mimo jiné muzeum "Museo de’ll Vanvitelliano" – v němž můžeme obdivovat dějiny zámku – nebo pinakotéka s významnou sbírkou bourbonských portrétů. Také dvorní divadlo se zachovalo do dnešních dnů.  Palác byl kulisou mnoha rozličných filmových produkcí. V interiérech zámku byly natočeny některé části filmu, ale také romantický snímek pro teenagery Cinderella '87.

Zámecký park.

Současně s palácem začala i realizace projektu obrovského zámeckého parku. Na rozdíl od versailleské předlohy si král Karel přál zahradu, která by mu připomínala jeho rodné Španělsko, a tak byl do parku velkoplošně začleněn casertský horský svah, tak jak jej v menším měřítku znal ze zámku La Granja. Barokní park byl koncipován jako horský park a průzor do dálky tří kilometrů vedl od zámeckých zahrad až na svah. Střed osy byl vyzdoben velikými vodními plochami s kaskádami, jejichž vrcholem je veliká kašna bohyně Diany. Travnaté plochy před zámkem byly původně zamýšleny jako broderieparterre, nicméně z barokního uzpůsobení zbyl dnes pouze nedokončený záměr. Vzdálenější sektory parku byly za královny Marie Karolíny rozšířeny o anglický park, který je dodnes vyzdoben exotickými a vzácnými rostlinami.

Královský palác Caserta, (ital. "Palazzo Reale", nazýván též "Reggia") v italské Casertě, cca 40 kilometrů severně od Neapole, je barokní zámek, který byl postaven jako rezidence Bourbonů za časů jejich vlády nad Královstvím neapolským a sicilským. Je to jeden z nejrozsáhlejších zámků Evropy.


Začátky.

Na počátku samotného hraní je třeba vybrat jedno ze 6 velkých středověkých měst (Paříž, Londýn, Madrid, Milán, Berlín a Norimberk (poslední se vyskytuje pouze v datadisku). Každé město má svou specifickou vlastnost, jako třeba Londýn – krátká vzdálenost pro nalezení bylin. Norimberk – dvojitá městská plocha.  V datadisku si na této obrazovce ještě zvolíte inteligenci protivníků. Poté si vyberete obtížnost hry celkově, jestli chcete hrát s historií nebo bez historie, vyberete si nějaké úkoly nebo volnou hru. Následuje jakýsi "formulář", kde vyplníte jméno, pohlaví, víru a vyberete si rodinný erb, vyberete si rodiče, kteří ovlivní vaše schopnosti (např. otec obchodník a matka řemeslnice vám přidají oba po bodu a půl u vyjednávání a řemeslnictví), a přidělíte si další tři volné body. Poslední krok je výběr povolání. V základní verzi hry jich je 8 v datadisku 11. máte na výběr z: kovář, kameník, truhlář, hostinský, voňavkář, alchymista, kazatel, zloděj a v datadisku navíc hrobník, krejčí a potulný bavič. Pak už vás hra přesune do dění středověkého města a vy se máte uživit s penězi, které dostanete podle zvolené obtížnosti, jednou živností a svým domem.

Akční Body (AB).

Akční body jsou vlastně vaše akce. AB máte do základu 4 za kolo, avšak příjem se dá zvýšit např. předměty, vylepšením vašeho domova nebo 6. mistrovským stupněm povolání (o tom níže). AB jsou používány k většině akcí. Můžete se díky nim učit na vyšší mistrovský stupeň, vylepšovat schopnosti, v politice využívat pravomocí, hasit když vám chytne budova, ale také se třeba vyzpovídat z hříchu, za které byste jinak platili.

Schopnosti.

V The Guild je pět schopností – Vyjednávání (máte šanci že ušetříte při nákupu nebo vyděláte pri prodeji zboží), řemeslo (zvyšuje výkonnost vašich řemeslníků), lstivost (zvyšuje vaši úspěšnost při krádeži, hrách nebo soubojích), souboj (myslím, že to vypovídá o všem) a rétorika (zvyšuje efekt vašich řečnických akcí, vydírání nebo hanospisů). Vaše počáteční schopnosti ovlivňují povolání vašich rodičů plus vaše vlastní přidělení bodů. Přímo ve hře si můžete ve vašem domě vylepšovat schopnosti pomocí AB. Čím více bodů již máte ve schopnosti přiděleno, tím více AB musíte na vylepšení dát. na šestý bod schopnosti je potřeba už 12 AB. Každá schopnost má ve vašem domě jinou místnost. řemeslo a vyjednávání se učí ve studijní místnosti, lstivost v zadní místnosti, souboj v přijímací místnosti a rétorika v knihovně. všechny místnosti vyjma studijní místnosti si musíte postavit a do základního domu se vám vejde jen jedna, takže je třeba vybírat podle povolání.

Povolání.

Každých několik let se můžete vyučit na vyšší úroveň vašeho povolání. Těch je celkem 6 a každé vystudování vás stoji 4 AB. Na 3. mistrovském stupni si můžete vylepšit vaši živnost o jednu úroveň a odemknout si tím nová vylepšení a výrobky. Na 5. mistrovském stupni si můžete živnost vylepšit znovu a tím se dostat na nejvyšší úroveň vylepšení a dostat se k nejcennějším výrobkům. Když už vás nějaké povolání nebaví, můžete se za 8 AB naučit další a rozjet nové obchody a vydělávat víc a víc.

Kariéra.

Vaše politická kariéra začne až dosáhnete majetku 10 000 zlatých. Pak si zaplatíte za 500 zlatých za občanská práva. Jakmile se stanete občanem, můžete se ucházet o politické místo. Pokud vás zvolí, budete každé kolo/rok dostávat peníze jako příjem z úřadu. Jakmile se uvolní místo nad vámi, můžete se o něj ucházet. Tady se vyplatí mít dobré přátele, kteří dají přednost vám před ostatními a pokud ne, musíte si u nich nějak šplhnout. Ovšem to že dosáhnete nějakého místa neznamená, že o něj není možné přijít. Nepřátelé mohou požadovat vaše vyloučení. Když už se stane, že přijdete o své místo, můžete se ucházet o jakékoli nižší nebo stejně vysoké postavení, jakého bylo dosaženo před vyloučením. Nejvyšší politický post je panovník a v datadisku pak můžete být vybráni papežem nebo císařem do nejvyšších sfér, jakých může člověk prostého původu dosáhnout.

Europa 1400 : The Guild (dále jen The Guild) je počítačová hra od společnosti JoWooD Productions, od níž pochází i Gothic, Spellforce, Sam & Max Episodes, Silent Storm,, S.W.I.N.E nebo Cultures.


Historie.

Prvními osadníky ostrova byly kmeny Antankarana a Zafinofosty. Následovali je obyvatelé z nedalekých Komorských ostrovů a Indové spolu s nejpočetnější etnickou skupinou Sakalavů.  Francouzský vliv zesílil po roce 1839, kdy salakavská královna Tsiomeko uprchla na ostrov od merinských nepřátel. Obrátila se s žádostí o pomoc na Francouze, aby společně vzdorovali madagaskarskému etniku Merina. Následně v roce 1841 Sakalavové postoupili celý ostrov i s nedalekým Nosy Komba Francii. Období francouzského protektorátu trvalo do roku 1870, kdy příslušníci kmene Merina přepadli Francouze. Období konfliktu trvalo jen krátkou dobu a následovalo období míru.

Geografie.

Nosy Be leží asi 8 km od pobřeží Madagaskaru v Mosambickém průlivu a spolu s dalšími blízkými ostrůvky Nosy Komba, Nosy Mitsio, Nosy Sakatia a Nosy Tanikely tvoří stejnojmenný okres v rámci regionu Diana. Hlavním městem ostrova i okresu je Andoany.  Krajina ostrova je velmi rozmanitá a vyznačuje se mnoha vrcholky sopečného původu jako Mount Lokone (450 m n. m.) a Mount Passot (350 m n. m.). Z těchto vrcholků je mimořádný pohled nejen na stejnojmennou zátoku, ale také na souostroví Radama na jihu a souostroví Mitsio na severu). Na ostrově se nachází 11 jezer sopečného původu, která představují sladkovodní zásoby, jež mohou být použity k lidské spotřebě. Břehy ostrova i vody jezer jsou pokryty bujnou vegetací.

Podnebí.

Podnebí je tropické a teploty jsou po celý rok příjemné, s výjimkou léta (prosinec až únor), které je horké a suché.

Turistika.

Na ostrově se rozvíjí cestovní ruch, s čímž souvisí negativní dopady na místní životní prostředí. Hlavními problémy ostrova jsou odlesňování a postupné ničení pobřežních korálových útesů.  Nosy Be je nejrušnějším turistickým letoviskem Madagaskaru. Turisty láká hned po příletu na letiště Fascie osvěžující vůně nejrůznějších dřevin jako je káva, kakao, skořice, vanilka, které se na ostrově hojně pěstují. Nosy Be je také centrem výroby esence ylang-ylang, která se používá do parfémů.

Ochrana přírody.

Ostrov je známý po celém světě jako domov nejmenší žáby (Stumpffia pygmaea) a chameleóna (Brookesia minima). Lokobeská přírodní rezervace je jednou z pěti Madagaskarských přírodních rezervací (Réserves Naturelles Intégrales).

Nosy Be ("znamená v malgaštině Velký ostrov") je ostrov, který leží u severního pobřeží Madagaskaru a je přezdíván (tedy ostrovem vůní). Nosy Be je vulkanického původu a je největším ostrovem Madagaskaru. Rozloha ostrova je 290,3 km2 a žije na něm kolem 60 tisíc obyvatel. Název ostrova pochází z rané koloniální éry 17. století.


Ekologie.

Vyskytuje se nejčastěji v chráněných mělkých vodách zálivů a zátok, vždy však pod pásmem odlivů, obvykle v hloubce okolo 3 m. Nikdy neční nad vodní hladinou, nesnáší vysušení. Nejčastěji vyrůstá v průzračné vodě na hrubém štěrku promíseném s jemným pískem, kde její kořeny mohou za příznivých podmínek pronikat i 50 cm hluboko.  Vocha mořská patří mezi kvetoucí cévnaté rostliny a všechny fáze jejího životního cyklu, včetně kvetení, opylování a klíčení semen, probíhají pod vodní hladinou. Rozmnožuje se jak semeny (na 1 m2 jich může vzniknout i několik tisíců), tak i rozrůstáním oddenků.  Snáší teplotu od 5 do 20 °C, optimální teplota vody pro klíčení a růst je od 10 do 15 °C. Je přizpůsobena pro život v chladnějších podmínkách, při poklesu teploty v zimním období listy uhynou, ale kořeny většinou přežijí a na jaře obrazí. Roste jen v nezakalené čisté vodě a bývá využívána jako indikátor znečištění pobřežních vod, eutrofizace vody podporuje růst řas, které osídlují její listy a brání fotosyntéze. Vocha mořská potřebuje ke zdárnému růstu dostatek světla, jeho dostupnost pro rostlinu klesá s výškou vodního sloupce; v jižních mořích s intenzivnějším slunečním svitem se vyskytuje i ve větších hloubkách (10 m) než v severních vodách (2 m).  Rostliny snižují rychlost proudění vody a suspendované částečky se kolem nich usazují. Oddenky rostoucí vodorovně se postupně dostávají stále hlouběji a hlouběji a původní rostliny začnou odumírat.

Popis.

Plazivý článkovitý oddenek je shluky kořínků rostoucích z jeho uzlin ukotven asi 20 cm hluboko v substrátu mořského dna. Z oddenku, hrubého 2 až 5 mm, vyrůstají bohatě větvené, vzplývavé, zelené lodyhy dvojího typu.  První, listové, jsou porostlé pěti až osmi střídavými, přisedlými čárkovitými listy, dlouhými 50 až 100 cm a širokými 3 až 8 mm, které jsou podélně žilnaté a na koncích mají malý hrot nebo jsou tupé. Listy mají mezi buňkami vzduchové mezery sloužící jako plovací komory udržující listy ve svislé poloze, jejich trubkovité uzavřené pochvy mají ouška dlouhá 1 mm a jazýčky ještě kratší.  Druhé, květné, bývají stejně dlouhé i větvené a mívají jedno až pět ponořených, úžlabních, palicovitých květenství, která jsou zabalena do toulce jenž přechází nad květenstvím v listovou čepel. Štíhlé květenství je tvořeno jednopohlavnými květy bez květních obalů, které jsou umístěny ve dvou řadách podél zploštělého vřetene, střídavě samčí a samičí. Samčí květy mají jednu tyčinku s prašníkem, samičí obsahují semeník s krátkou čnělkou zakončenou rozdvojenou bliznou. Při opylování jsou uvolňována nesmáčívá pylová zrna slepená do vláken až 3 mm dlouhých a vznášejí se ve vodě i několik dnů, jsou tak zanášena ke zralým bliznám.

Rozmnožování.

Po opylení se ve vodě vyvíjejí i semena. Jsou ukryta ve 4milimetrových lahvicovitých nažkách, které mají v sobě bublinku vzduchu a po dozrání prasknou. Zralá semena jsou koncem léta rozptylována do okolí proudem vody nebo roznášena na nohou vodních ptáků. Po klesnutí ke dnu jsou vlivem vodních proudů většinou zanesena do prohlubní, které se postupně zaplní sedimentem a nové rostlinky tak snáze koření. Mohou začít klíčit podle místních podmínek v kteroukoliv roční dobu, jejich schopnost klíčit není delší než rok.  Rostlina se rozmnožuje i vegetativně. Rozrůstáním původního oddenku může na příhodném místě mořského dna vzniknou souvislá vegetace, tzv. podmořská louka, rozsáhlý klon jedné rostliny. Může porůstat území o rozloze až několika kilometrů čtverečních a dožívat se i desítky tisíců let.  Nové rostliny snižují rychlost proudění vody a suspendované částečky se kolem ní usazují. Oddenky rostoucí vodorovně se tak postupně dostávají stále hlouběji a hlouběji a původní rostliny začnou odumírat.

Význam.

Vocha mořská, jedna z „mořských trav“, je spásána některými býložravými vodními živočichy, např. želvami, sirénami, ježovkami i některými rybami (např. ploskozubci). Mimo to jejich husté porosty jsou kolonizovány jak množstvím epifytních řas, tak i stovkami druhů drobných i větších mořských živočichů, členovců, měkkýšů nebo ryb, kteří v nich nacházejí úkryt i potravu.  Utržené listy se v minulosti používaly jako hnojivo na polích, později počaly sloužit k vycpávání matrací a jako ochranný balicí materiál při přepravě křehkého zboží.

Externí odkazy.

Vocha mořská ("Zostera marina") je druh kvetoucích, vytrvalých hydrogamních rostlin rodu vocha, které jsou trvale ponořené v mořské vodě. Tato jednodomá rostlina severní polokoule je rozšířena podél evropských břehů od polárního kruhu až po Středozemní moře, u severních břehů Afriky a v Tichéma Atlantském oceánu podél Severní Ameriky a Asie.


Rodina.

Pocházel z významné vietnamské rodiny, jeden z jeho strýců Ngô Ðình Diệm byl prezidentem v letech 1955 až 1963, dalším příbuzným pak pozdější arcibiskup v jeho rodišti Pierre Martin Ngô Đình Thục. Několik členů jeho rodiny po nástupu komunistů k moci zemřelo ve vězení.

Kněz.

Studoval v semináři v Hue, kde také přijal kněžské svěcení 11. června 1953. Další dva roky působil jako kněz v rodné diecézi, poté odjel na doplňující studia v Římě, kde získal doktorát z kanonického práva. V roce 1959 se vrátil do vlasti, přednášel v semináři v Nha Trang, v této diecézi se stal generálním vikářem a později biskupem.

Biskup a kardinál.

Biskupem byl jmenován v dubnu 1967, biskupské svěcení přijal 4. června téhož roku. V dubnu 1975 byl jmenován titulárním arcibiskupem a koadjutorem v Ho Či Minovo Městě. Funkce se už neujal a byl komunistickými úřady uvězněn. Ve vězení (a bez soudního procesu) prožil celkem 13 let, z toho 9 let v naprosté izolaci. Po propuštění se nemohl vrátit do své diecéze a v roce 1991 byl vyhoštěn z Vietnamu - komunisté k tomu využili jeho návštěvu ad limina ve Vatikánu a zabránili mu v návratu. Roku 1994 jej Jan Pavel II. jmenoval sekretářem a roku 1998 předsedou Papežské komise Iustitia et Pax. V jubilejním roce 2000 jej Jan Pavel II. pozval, aby v postní době dával duchovní cvičení papeži a členům římské kurie. V roce 2001 při konzistoři ho jmenoval kardinálem. Krátce po tomto jmenování mu vietnamské úřady povolily návštěvu v rodné zemi.

Beatifikační proces.

Dne 16. září 2007, při pátém výročí úmrtí, byl zahájen proces jeho blahořečení. Papež Benedikt XVI. vyjádřil hlubokou radost při zahájení tohoto procesu a kardinálův život představil také v encyklice Spe salvi, zejména historii jeho dlouholetého věznění a izolace. Dne 4. května 2017 byl papežem Františkem prohlášen za Ctihodného.

Ctihodný Phanxicô Xaviê Nguyễn Văn Thuận (psáno také Francois-Xavier Ngueyen Van Thuan) (17. dubna 1928 Hue – 16. září 2002 Řím) byl vietnamský římskokatolický kněz a kardinál, vězeň komunistického režimu ve Vietnamu.


Královna.

Po smrti své manželky Isabely I. musel Ferdinand II. Aragonský předat vládu nad Kastilií svému zeti Filipovi Burgundskému, který převzal moc jménem své manželky Jany, Isabeliny dědičky. Ferdinand s Filipovou politikou nesouhlasil, a tak, aby zabránil jeho budoucí vládě nad Aragonií, se rozhodl najít si novou manželku. Nový mužský dědic by nahradil Janu v linii následnictví. O sňatku jednal s francouzským krále Ludvíkem XII., v naději, že získá přístup k navarrskému trůnu. Smlouvou z Blois Ludvík XII. souhlasil se svatbou své neteře Germaine z Foix s Ferdinandem. Germaine byla Ludvíkovou neteří (dcerou jeho sestry) a Ferdinandovou praneteří (vnučkou jeho nevlastní sestry). Ludvík XII. mu také přenechal svůj slabý nárok na neapolské království a své neteři jeruzalémské království, ale pouze pod podmínkou, že porodí mužského dědice. Sňatek mezi čtyřiapadesátiletým Ferdinandem a osmnáctiletou Germaine se konal v březnu 1506. Výsledkem bylo dočasné příměří mezi oběma panovníky.  V roce 1506 zemřel Filip Burgundský a Ferdinand se stal regentem Kastilie za svou mentálně nestabilní dceru Janu. Ferdinand s Germaine měli syna Jana, knížete z Girony, který se narodil 3. května 1509, zemřel však krátce po porodu. Navzdory užívání afrodisiak spolu žádné další děti neměli. Kdyby Jan přežil, aragonská koruna by se znovu oddělila od kastilské. S Janovou smrtí se aragonskou dědičkou stala opět kastilská královna Jana. Ferdinandova diplomatická prohnanost a spojenectví s Francií rozzuřili anglického krále Jindřicha VIII. Tudora, manžela Ferdinandovy a Isabeliny dcery Kateřiny. Jindřich tak využil příležitosti a v roce 1514 provdal svou sestru Marii za francouzského krále Ludvíka XII.

Smrt Ferdinanda a nástup Karla.

Ferdinand 23. ledna 1516 zemřel a Germaine ovdověla. Ferdinandovými nástupci byli dcera Jana a její syn Karel. Ferdinand však zanechal Germaine roční důchod 50 000 zlatých florinů a v poslední vůli vnukovi uložil, aby se o vdovu postaral.  V roce 1517 přijel nový král Kastilie a Aragonu Karel z Nizozemí do Kastilie. Germaine se přestěhovala z Aragonu do Kastilie, aby se připojila k jeho dvoru, kde 17letý panovník svou 29letou babičku přijal. Na její počest uspořádal několik turnajů a banketů. 20. srpna 1518 Germaine ve Valencii porodila dceru Isabelu. Někteří historikové se domnívají, že byl Isabeliným otcem Karel; Germaine ji ve své poslední vůli označila za "infantku Isabelu", titul, který užívala jen dcera krále.  V roce 1519 se Karel, Germaine a Karlova sestra Eleonora odstěhovali z Kastilie do Aragonu. Karel strávil v Aragonu rok, během něhož jednal s parlamentem. Mezitím Germaine v Barceloně zasnoubil s markrabětem Johanem Braniborsko-Ansbašským. Germaine odjela s Karlem do Německa, kde se provdala.

Místokrálovna Valencie.

V roce 1523 Karel pár jmenoval místodržícími Valencie. Tam se Germaine zabývala revoltou valencijských cechů. Germaine s nimi upřednostňovala drsné zacházení; zřejmě sama podepsala sto rozsudků smrti a dohromady proběhlo na 800 poprav. V prosinci 1524 Germaine podepsala milost, kterou oficiálně ukončila pronásledování všech bývalých účastníků rebelie.  Valencijští historikové přiznávají, že skutečnost, že Germaine přemístila svůj dvůr do Valencie, byla prvním krokem v úpadku původního jazyka Valencie, protože vyšší třídy začaly upřednostňovat Španělštinu nad svým rodným jazykem, aby ji potěšily.  V roce 1525 Germainin manžel Johan zemřel a ona se znovu provdala za kalábrijského vévodu Ferdinanda, syna Frederika Neapolského a jeho druhé manželky Isabely del Balzo. Oba byli nadále místodržícími Valencie a patrony umění a hudby.  Germaine zemřela 15. října 1536, pravděpodobně na obezitu spojenou s otoky a byla pohřbena v klášteře San Miguel de los Reyes. Vévoda z Kalábrie zůstal místokrálem až do své smrti v roce 1550.

Germaine z Foix (katalánskyː "Germana de Foix"; francouzskyː "Germaine de Foix"; 1488 – 15. října 1536) byla sňatkem aragonskou královnou.


Geografie.

Agalegské ostrovy leží severně od Maskarénského souostroví a jsou, stejně jako Seychely, součástí podmořské oceánské Maskarénské plošiny. Nejbližší pevninou je ostrov Coëtivy, nejjižnější součást Seychelského souostroví, který je od Agalég vzdálený asi 350 km směrem na sever. Nejkratší vzdálenost mezi severním pobřežím ostrova Mauricia a jižním pobřežím Agalég přesahuje 1 000 km. Agalegské ostrovy jsou téměř dvojostrov – odděluje je pouze zhruba 1,8 km široká úžina "La Passe". Moře je zde tak mělké, že při odlivu jej nelze překonat lodí, zato při poklesu mořské hladiny je možné přejít úžinu pěšky. Souostroví se skládá ze Severního ("Agalega North Island") a Jižního ("Agalega South Island") ostrova, rozloha obou ostrovů je 26 km2. Severní ostrov je 12,5 km dlouhý a 1,5 km široký. Jižní ostrov má délku 7 km a v nejširším místě měří 4,5 km. Půda na ostrovech je vesměs písčitá.  Nadmořská výška souše dosahuje jen několik metrů nad úrovní okolního oceánu. Nejvyšším vrcholem souostroví je 15 metrů vysoká písečná duna na Severním ostrově, pojmenovaná "Montagne d ́Emerez" podle jednoho ze dvou námořníků, kteří zde zahynuli po ztroskotání na počátku 19. století. Na jižním ostrově je nejvyšším bodem sedm metrů vysoká vyvýšenina, zvaná "Grande Montagne". Pobřeží ostrovů je lemované korálovými útesy.

Sídla.

Na Agalegských ostrovech jsou jen tři sídla. Největší a nejvýznamnější je Vingt Cinq, které leží v centrální části Severního ostrova. Ve Vingt Cinq se nachází sídlo správy Agalég, známé pod názvem "La Grande Case", základní škola, obchod a zdravotnické zařízení. Na severu je ještě jedna vesnice – La Fourche s malým přístavem Port Saint James. Na Jižním ostrově je jen jedna obec – Sainte Rita v jeho severní části. Na ostrovech se nachází také místní meteorologická stanice.

Podnebí.

Podnebí na Agalégách je tropické, stejně, jako na celém území Mauricijské republiky. Teploty zde během roku neklesají pod 23 °C, maxima se pohybují kolem 30° C. Nejdeštivějšími měsíci jsou leden a únor, nejsušší období je od srpna do října. Dominujícími rostlinami v tomto klimatu jsou mangrovy a kokosové palmy. K přírodním zajímavostem Agalég patří výskyt endemického druhu gekona "Phelsuma borbonica agalegae."

Obyvatelstvo.

Na Agalegských ostrovech, kde žije zhruba 300 obyvatel, je dominující ekonomickou činností produkce kopry a kokosového oleje a obchod s těmito produkty. Kromě toho se obyvatelé ostrovů zabývají rybolovem, pěstují ještě další zemědělské plodiny a chovají domácí zvířectvo pro vlastní potřebu. Donedávna se v obchodě na Agalegských ostrovech nepoužívaly peníze – lidé platili poukázkami ze svých účtů, vytvořených mauricijskou vládou. Obyvatelé jsou převážně křesťané, jejich jazykem je specifická agalegská kreolština.

Doprava.

Přístup na ostrovy je poměrně komplikovaný. Na Agalégách není žádný přístav, pouze menší molo v Port Saint James na severu. Lodě, připlouvající z Mauricia, proto musí kotvit zhruba 500 metrů od břehu. Letecké spojení je zajišťováno menším letadlem, patřícím pobřežní stráži, která je součástí mauricijských policejních složek. Letiště "Agalega Airstrip" (FIMA) se nachází na Severním ostrově poblíž obce Vingt Cinq. Silniční síť na ostrovech tvoří písčité místní komunikace. Dne 12. prosince 2018 byl v Dillí na setkání předsedů vlád Indie a Mauricia podepsáno memorandum, zaměřené na zlepšení letecké a námořní dopravy na Agalegské ostrovy.

Agalegské ostrovy (francouzsky "îles Agaléga", anglicky "Agalega Islands") jsou ostrovy v Indickém oceánu. Z politicko-administrativního hlediska jsou součástí Mauricijské republiky, která vznikla po vyhlášení nezávislosti v roce 1968. Od hlavního města Mauricijské republiky Port Louis na ostrově Mauricius dělí Agalegské ostrovy vzdálenost přibližně 1 100 km. Počet obyvatel je odhadován na zhruba 300 (stav v polovině roku 2011). Ostrovy jsou spravovány, stejně jako atol Cargados Carajos, mauricijskou společností Outer Islands Development Corporation (OIDC), ustavenou v roce 1982. V roce 2004 byl vydán "Agalega Island Council Act 2004" a na jeho základě byla zřízena tzv. rada ostrova – "Island Council".


Biografie.

Původ, mládí.

Marie Josefa Karolina se narodila jako osmé dítě (čtvrtá dcera) z patnácti potomků saského a polského krále Augusta Fridricha II. a jeho manželky Marie Josefy Habsburské (dcery císaře Josefa I.) Její starší sestra Marie Amálie se provdala za infanta Carlose, budoucího španělského krále Karla III. Druhá její sestra Marie Markéta zemřela v mládí, další starší sestra Marie Anna Žofie se stala bavorskou kurfiřtkou. Mladší sestry Marie Kristina a Marie Kunigunda se staly abatyšemi. Jediný přeživší bratr Fridrich Kristián se stal roku 1763 saským kurfiřtem, vládl však pouze 74 dnů.

Manželství, potomci.

9. února roku 1747 se ve Versailles provdala za francouzského dauphina Ludvíka Ferdinanda. Bylo to již druhé následníkovo manželství, jeho první manželkou byla španělská infantka Marie Tereza, jež zemřela při porodu jejich jediné dcery; ta ve dvou letech zemřela rovněž. Plán na manželství mezi Marií Josefou a Ludvíkem Ferdinandem vzešel od strýce nevěsty, Mořice Saského a podpořila ho metresa ženichova otce, francouzského krále Ludvíka XV., Madame de Pompadour. I Ludvík XV. s návrhem souhlasil - považoval ho za výhodný pro Francii. Francie a Sasko totiž byly nepřátelskými zeměmi v nedávné válce o rakouské dědictví, takže sňatek mezi následníkem francouzského trůnu a saské princezny by mohl vést ke vzniku spojenectví mezi oběma státy. Problém však spočíval v tom, že děd Marie Josefy August II. Silný zbavil polského trůnu Stanislava I. Leszczyńského, otce královny Marie Leszczyńské a sňatek následníka trůnu, jejího syna, s Augustovou vnučkou mohl znamenat hlubokou urážku lidem milované královny. Bez ohledu na tyto konsekvence však ke sňatku nakonec došlo; ženichovi bylo 18 a nevěstě 15 let. Třebaže se znovu oženil, oplakával Ludvík Ferdinand stále svou první ženu. Marie Josefa, obdařená citlivou duší, trpělivostí i bystrým intelektem, dokázala postupně získat srdce svého manžela. Stejně jako on byla hluboce nábožensky založená, vysoce morální, což ji sblížilo i s její tchyní; manželé se neradi účastnili společenských událostí a zábav, pořádaných prostopášným královským dvorem, ale dávali přednost tichým večerům, besedám, četbě, modlitbám nebo návštěvám oranžérie.  Sňatek přivedl Marii Josefu na dvůr ovládaný Madame Pompadour, královou favoritkou, původkyní jejího manželství. Nová dauphine musela udržovat dobré vztahy s Madame Pompadour i s králem, zároveň však musela brát v úvahu nenávist, kterou choval její manžel k milence svého otce. Přišla tedy do rodiny rozpolcené animozitami a napjatými vztahy: král a jeho manželka již žili odděleně; zbožná Marie Leszczyńská žila v ústraní; její dcery nepřipouštěly kritiku svého otce a Dauphin, lnoucí z celého srdce ke své matce i sestrám, si s otcem nerozuměl. Přesto nakonec dokázala vytvořit se svým manželem pevný vztah a přispěla ke sblížení krále se svým synem. Ludvík XV. svou snachu obdivoval a měl k ní velkou důvěru. Na dvoře svého tchána tak byla Marie Josefa vlivnou osobou a snovala různé intriky s členy francouzské královské rodiny s tzv. "Mesdames Tantes (Paními tetami)" - královými dcerami Madame Adelaidou, Madame Viktorií a Madame Žofií. Byla vynikající klávesistkou obdivovanou soudobými skladateli.  Marie Josefa porodila svému manželovi osm dětí (kromě nich se další čtyři děti narodily mrtvé a jedno těhotenství skončilo potratem). Tři starší děti, dvě dcery a syn, zemřeli stejně jako jejich nevlastní sestřička rovněž v útlém dětství. Po nich se narodili tři synové, všichni budoucí králové Francie, a dvě dcery:  Narození první dcery znamenalo pro rodiče velkou radost, třebaže král byl rozladěn, že se nenarodil chlapec. O rok později přišel na svět dlouho očekávaný syn, Ludvík Xavier. Chlapec byl Mariinou největší radostí - byla na něj velmi hrdá, zahrnovala ho veškerou svou mateřskou lásku a nedokázala zakrýt to, že ho preferuje mezi všemi svými dětmi; tím velmi trpěl její další syn Ludvík August (budoucí král Ludvík XVI.). V devíti letech však malý princ spadl s koně a zlomil si nohu; zranění se sice vyhojilo, ale chlapec od té doby kulhal. V předjaří roku 1761 se na noze objevil otok či nádor, který se rozšířil po celé končetině; prince operovali, přesto však v březnu roku 1761 zemřel. Smrt nejstaršího syna v roce byla pro ni Marii Josefu velkou ranou, se kterou se přesto dokázala vyrovnat díky své hluboké víře. Nezůstalo však jen při této tragické události: Sasko, její rodná země, bylo napadeno Pruskem a 20. prosince roku 1765 zemřel její manžel.  Marii Josefu jeho smrt velmi zasáhla. Aby pomohl překonat její smutek, dovolil jí král změnit apartmány; z místností, kde přebývala s manželem, se přestěhovala do komnat, jež předtím obývala v roce 1764 zesnulá Madame de Pompadour. Tam král navštěvoval svou snachu častěji než před smrtí Ludvíka Ferdinanda a probíral s ní plánované manželství jejího nejstaršího žijícího syna Ludvíka Augusta a rakouskou arcivévodkyní Marií Antonií. Nedlouho po manželově smrti začala Marie Josefa churavět; dostala stejně jako její manžel souchotě a zemřela sotva rok a půl po něm. Pochována byla v královské kryptě v bazilice Saint-Denis, místě posledního odpočinku francouzských králů.

Marie Josefa Karolina Saská fr. Marie-Josèphe de Saxe, zdrobněle Pépa (4. listopadu 1731 Drážďany – 13. března 1767 Versailles) byla rodem saská princezna a sňatkem dauphine Francie (manželka francouzského následníka trůnu).


Ekologie.

Tato rostlina většinou roste na sušších stanovištích se zásaditou půdou. Je náročná na světlo a teplo, nejlépe jí vyhovují pozemky mírně svažité s jižní expozicí. Spokojí se s chudšími půdami, které ale musejí být dostatečně zásobeny vápníkem, nesmí být uléhavé a nesmí mít vysokou hladinu spodní vody. Pro dobré výnosy je nutný dostatek fosforu a draslíku, které si rostlina dokáže osvojit i z velké hloubky. Na suchých, mělkých vápenitých nebo opukových půdách nemá ve výnosech konkurenci. Vodu si dokáže svým rozsáhlým kořenovým systémem, sahajícím až do hloubky 1 m a šířky 2 m, téměř vždy získat.  V České republice roste vičenec ligrus ve volné přírodě roztroušeně, v nižších polohách je hojný, ve vyšších vzácný. Vyskytuje se na sušších loukách, mezích, stráních, náspech i v suchých příkopech, vystupuje do nadmořské výšky 1000 m. Je to hemikryptofyt začínající kvést až od druhého roku v době od května do července. Existují formy kvetoucí již prvým rokem, ale ty obvykle nejsou vytrvalé. Ploidie druhu je 2n = 28.

Popis.

Vytrvalá, 30 až 100 cm vysoká bylina s přímou nebo obloukovitě vystoupavou lodyhou, která bývá pouze ve spodní části rozvětvená. Lodyha je hranatá, rýhovaná, drsně chlupatá a vyplněná dření. Vyrůstá ze silného, kůlovitého, dřevnatého kořene, z jehož vrcholu mohou vyrůstat krátké oddenky a z nich sekundární růžice a kvetoucí rostliny. Listy jsou vícečetné, lichozpeřené, mívají 6 až 12 párů krátce řapíkatých lístků eliptického až podlouhlého tvaru, 12 až 22 mm dlouhých a 3 až 5 mm širokých. Lístky jsou na líci zelené a lysé, na rubu nasivělé a měkce chlupaté. Palisty šikmo odstávají, jsou úzce kopinaté, nahnědlé, blanité a asi 10 mm dlouhé a 5 mm široké.  Na lodyze vyrůstá jedno až čtyři květenství, což je sytě růžový, válcovitý hrozen rostoucí na dlouhé stopce z úžlabí listů. Obvykle je tvořený pěti až pětadvaceti květy šikmo až rovnovážně odstávajícími a bývá dlouhý až 5 cm a široký 3 cm, za plodů se prodlužuje. Květní kalich je zvonkovitý, 5 mm velký, zelený a dlouze chlupatý. Koruna je 1 cm dlouhá, různě intenzivně růžově zbarvená a má tmavší žilky. Pavéza je vejčitá a stejně dlouhá jako člunek, křídla jsou zakrnělá. Opylovači jsou převážně včely, které v květech nacházejí hodně nektaru. Deset dvoubratrých tyčinek nese žluté prašníky.  Plod je půlkruhovitý, v boku smáčknutý, na břišní straně plochy, jemně chlupatý, sivohnědý, nepukavý nepravý lusk až 8 mm dlouhý a 6 mm tlustý; tisíc lusků váží 18 až 25 gramů. Lusk obsahuje jediné elipsoidní, 4,5 mm dlouhé a 3 mm široké, poněkud zploštělé, hladké semeno hnědé až olivové barvy. Hmotnost tisíce semen je asi 14 gramů. Tímto plodem se vičenec odlišuje od ostatních, v české přírodě se vyskytujících rodů z čeledi bobovitýchː u něj to není pravý lusk, ale nepukavá, jednosemenná nažka.

Rozmnožování.

Rozmnožovat se může jak vegetativně odnožováním lodyh na povrchu půdy nebo mělce pod povrchem, tak i generativně semeny. Pro pěstování v kultuře existují typy vhodné k vysetí na podzim a jiné na jaře. Při dostatku vlhkosti rychle klíčí a semenáče se dobře vyvíjejí.  Tato vytrvalá rostlina (6 a více let) se nejčastěji pěstuje na zásaditých půdách v teplých, vinorodých a stepních oblastech, kde dává největší výnosy. Obvykle se vysévá na jaře jako monokultura nebo na orné půdě ve směsích s vojtěškou, kostřavou nebo vikvemi, na 1 ha půdy se spotřebuje asi 150 kg lusků (semena se před výsevem neluští). Nejlépe roste po okopaninách.

Význam.

Píce, pro kterou se vičenec ligrus pěstuje, je kvalitní a její výnosy jsou velké. Je lehce stravitelná, má vysokou výživnost a nezpůsobuje nadýmání. Vysoký obsah tříslovin dále ve střevech přežvýkavců likviduje hlístice. Seče se dvakrát ročně ve stadiu plného květu a vyrábí se z něho seno nebo vysoce kvalitní senáž. Rostliny nesnáší pastvu, po které brzy vymizí.  Vičenec ligrus způsobuje specifické vyčerpání půdy a neměl by se na stejné místo vysévat častěji než co šest let. Semena obsahují jedovaté aminokyseliny, proto se nekonzumují. Je považován za velmi dobrou medonosnou rostlinu. Slouží jako živná rostlina housenek kriticky ohroženého motýla modráska ligrusového ("Polyommatus damon").

Vičenec ligrus ("Onobrychis viciifolia") je vytrvalá, trsnatá jetelovina vysokého vzrůstu, jeden ze dvou druhů širokého rodu vičenec rostoucích v české přírodě. Občas se pěstuje jako pícnina a je považován za zdomácnělý neofyt. Původní místa jeho výskytu se nacházejí v jižní a jihovýchodní Evropě a západní Asii. Na rozhraní 18. a 19. století byl v převážné části Evropy zaveden do kultury jako užitková rostlina a zdomácněl, postupně se dostal do celého mírného pásma Asie a Austrálie, na Nový Zéland, do Jižní Afriky i Severní Ameriky.


Kariéra.

LaBarbera začínal svojí juniorskou kariéru v týmu Tri-City Americans, ve kterém, ale chytal pouze ve dvou zápasech a poté odešel do týmu Portland Winterhawks. Oba tyto týmy hráli v lize Western Hockey League. Ve své poslední sezóně mezi juniory přestoupil do týmu Spokane Chiefs. V roce 1998 byl vybrán v draftu NHL na celkově 66. místě týmem New York Rangers. Svůj první zápas za Rangers odchytal v sezóně 2000-01 poté, co vystřídal Kirka McLeana v prohraném zápase 6:8 proti Pittsburghu Penguins. Během sezóny hrál i v nižších severoamerických ligách American Hockey League a ECHL za farmářské týmy Hartford Wolf Pack a Charlotte Checkers.  V nižších ligách hrál i v sezónách 2001-02, 2002-03, 2003-04 a 2004-05 (až na 4 zápasy v sezóně 2003-04, které sehrál za Rangers). V AHL získal několik brankářských cen. I přes úspěchy s ním New York Rangers pro nadpočet brankářů (např. Henrik Lundqvist nebo Al Montoya) neprodloužili smlouvu. Jako volný hráč podepsal smlouvu s Los Angeles Kings, kde v pozici druhého brankáře kryl záda Mathieuovi Garonovi. V Los Angeles vychytal své první čisté konto při vítězství 4:0 nad San Jose Sharks. V sezóně 2006-07 hrál v AHL za tým Manchester Monarchs. Po sezóně s Kings o dva roky prodloužil smlouvu. V sezóně 2007-08 chytal první plnohodnotnou sezónu NHL, když hrál ve 45 zápasech Kings. Během sezóny 2008-09 byl vyměněn do Vancouveru Canucks za 7. kolo draftu NHL 2009.  Ve Vancouveru měl nahradit zraněného Roberta Luonga a dělat náhradníka Curtisu Sanfordovi. 1. července 2009 podepsal smlouvu s Phoenixem Coyotes, kde působil jako záloha za Iljou Bryzgalovem. Ve Phoenixu vydržel do konce ročníku 2012/13, poté byl umístěn na listinu volných hráčů, odkud si ho 5. července 2013 stáhl tým Edmonton Oilers.

Antonio Jason LaBarbera (* 18. ledna 1980, Burnaby, Britská Kolumbie, Kanada) je kanadský profesionální hokejový brankář hrající v týmu Chicago Blackhawks v NHL.


Historie.

Pravděpodobně největší zásluha za vytvoření stavového firewallu je přisuzována Nir Zukovi a jeho týmu Check Point v polovině 90. let 20. století.  Předchůdce stavového firewallu – nestavový firewall pracuje vždy s každým paketem (datagramem) samostatně. U takového firewallu neexistuje žádný způsob, jak zjistit, zda je daný paket součástí již existujícího spojení, pokouší se navázat nové připojení nebo se jedná o podvodný paket. Moderní firewally jsou tzv. state-aware a nabízejí správcům sítí přesnější kontrolu síťového provozu.

Příklad.

Klasický příklad, kdy může provoz sítě selhat s nestavovým firewallem, je FTP (File Transfer Protocol). Tento protokol dle návrhu může pracovat ve dvou režimech. V aktivním režimu klient odešle (na port 21) serveru číslo portu (větší než 1024) a server se na něj ze svého portu (20) připojí. V pasivním režimu to funguje přesně opačně – server pošle klientovi port (větší než 1024) a on se na něj připojí (z portu většího než 1024). Preferovanější režim je zpravidla pasivní, díky vyšší bezpečnosti. Problém spočívá v tom, že pracovní port se mění s každým připojením, takže není možné napsat bezpečné a jednoznačné statické filtrovací pravidlo, které by dokázalo FTP spojení rozpoznat. Stavové firewally tento problém řeší tím, že si udržují tabulku navázaných spojení a inteligentně asociují nové požadavky na připojení s existujícími v tabulce. Například v Linuxu modul codice_1 dokáže z navazovaného spojení „odposlechnout“ kombinaci portů. Dále pak zajistí, že stavový firewall tyto pakety označí RELATED – tedy povolené.

Popis.

Stavový firewall poskytuje vyšší efektivitu kontroly jednotlivých paketů, protože pro existující spojení kontroluje jen stavovou tabulku, místo toho, aby kontroloval u každého paketu sadu nadefinovaných složitých pravidel. Stavový firewall nijak nesouvisí s. Je schopný udržovat důležité parametry všech spojení v paměti od začátku až do konce. Tyto parametry mohou být:  Nejnáročnější kontrola se provádí v době nastavení spojení. Poté jsou všechny pakety (pro danou relaci) zpracovávány rychleji, protože je snadné určit, zda patří do stávající relace nebo ne. Po ukončení spojení se z tabulky daná relace vymaže. Datagram (paket, segment) může být zařazen do některých z následujících kategorií:

TCP komunikace.

Je-li použit jako komunikační protokol TCP, využívá se trojcestný hand-shake. Klient zahájí nové připojení odesláním příznaku SYN=1 v hlavičce paketu. Každý paket, který má nastavený SYN=1 je považován firewallem jako zahajovací paket nového spojení. Pokud je služba požadována klientem na serveru k dispozici, server odpoví odesláním paketu s nastaveným příznakem SYN=1 a ACK=1. Klient pak odpoví paketem, ve kterém je nastaven jen bit ACK=1 a spojení je tímto označeno za ESTABLISHED. Takovým firewallem projdou všechny odchozí pakety, ale příchozí pakety projdou jen takové, které jsou součástí ESTABLISHED spojení. Toto zabezpečení zabrání hackerům zahájit nežádoucí spojení. Aby se zabránilo neustálého zaplňování tabulky, je integrován systém, který po určité době, kdy spojení „mlčí“, toto spojení z tabulky smaže. Proto mnoho aplikací posílá po dobu „mlčení“ zprávy tzv. „keepalive“, aby se firewall nerozhodl spojení ukončit. Za zmínku stojí uvést, že nejčastějším útokem na internetu typu Denial of service je SYN-flood. Tedy útok, kdy útočník odesílá mnoho paketů s příznakem SYN cílovému počítači, ale dále již neodpovídá. To má za následek přeplnění stavové tabulky a mj. zpomalení serveru, ale třeba i zhroucení systému a počítač pak musí být lokálně restartován.

UDP komunikace.

Mnoho stavových firewallů je schopno sledovat stav i v nespojových protokolech, jako je UDP. Těmto relacím udělí firewall stav ESTABLISHED hned jak projde první paket. Stav relace ze stavové tabulky vymaže zpravidla po vypršení time-out.

Filtry aplikační úrovně.

Nicméně, filtrování samotných paketů není považováno za dostatečnou ochranu. Aby bylo možné účinně blokovat peer-to-peer sítě, je potřeba mít firewall, který umí filtrovat na aplikační úrovni. Tento systém je považován za nadstavbu stávajícího SPI (Stateful packet inspection). Prozkoumávání na aplikační úrovni je samozřejmě nesmírně náročné na inteligenci firewallu i na jeho výpočetní výkon. U mnoha firewallů se s rozhodováním na aplikační úrovni lze setkat jen v omezené míře a v provedení aplikačních bran (aplikační proxy). Aplikační firewally se od stavových liší v několika směrech. Například filtr na aplikační úrovni může rozeznat HTTP protokol používaný pro přístup na webovou stránku a HTTP protokol používaný pro sdílení souborů, zatímco firewall, skenující jen sled paketů by nakládal s oběma HTTP stejně.

Nevýhody.

Nekompatibilita.

Nejnovější operační systémy od Microsoftu Windows 7 a Windows Vista, používají TCP window scaling – neboli škálování TCP segmentu, což některým firewallům, které používají SPI (Stateful packet inspection), vadí. Pre-released (beta) verze Windows Vista údajně měla více problémů, včetně neúspěšného připojení na web přes firewall používající SPI.

Zranitelnost.

Existuje riziko, že zranitelnosti jednotlivých protokolů by mohly umožnit útočníkovi získat kontrolu nad firewallem. Nejen proto by se měl software firewallu pravidelně aktualizovat.

Stavový firewall (též stavový paketový filtr, ) je v informatice označení pro takový firewall, který podporuje "SPI" (), což znamená, že je schopen sledovat a udržovat všechny navázané TCP/UDP relace (pracuje na transportní vrstvě referenčního modelu ISO/OSI). Stavový firewall je schopen rozlišovat různé stavy paketů v rámci jednotlivých relací (spojení) a jeho úkolem je propustit pouze takové, které patří do již povolené relace (jiné jsou zamítnuty).


Život.

Studoval na univerzitě v Oslu a poté hodně cestoval, nějaký čas i jako námořník. Básnicky debutoval v roce 1922 sbírkou "Omkring Kap det gode Haab", která zpracovávala jeho zkušenosti na moři, podobně jako některé jeho další knihy a divadelní hry. Začal pracovat také jako novinář, roku 1927 působil jako zpravodaj v Číně. Ve 30. letech vstoupil do Komunistické strany Norska. V letech 1933-1935 žil v Sovětském svazu, kam byl oficiálně pozván ke studiu sovětského divadla a filmu. Po návratu se stal horlivým propagátorem Stalina. V letech 1935-1940 byl předsedou politické organizace Přátelé Sovětského svazu. V roce 1937 napsal obhajobu moskevských procesů (viz Velký teror) a napadal norské intelektuály, kteří je kritizovali. Také jeho román "Ung må verden ennu være" byl obranou Stalina a moskevských procesů. Tvrdě útočil také na norské trockisty i samotného Trockého, který v Norsku žil v letech 1937-1939. V letech 1936-1937 vydával literární časopis "Veien Frem", kam zpočátku psala řada levicových intelektuálů, ale většina z nich nakonec odešla poté, co Grieg prosadil striktně stalinistickou linii. Roku 1936 napsal jednu ze svých nejznámějších básní Til Ungdommen (Obklopeni nepřáteli), roku 1952 byla zhudebněna Otto Mortensenem.  V roce 1940 se ovšem Grieg postavil proti Stalinovi a Kominterně, když žádali (po podepsání paktu Molotov-Ribbentrop), aby komunisté odsuzovali německou válku se západními zeměmi jako střet dvou imperialismů. Jako vlastenec se s tím Grieg nemohl smířit zejména po vpádu německých vojsk do Norska roku 1940. Nechal se odvést do norské armády a zúčastnil se bojů proti Němcům. Z Norska do Velké Británie prchl na stejné lodi jako královská rodina a rezervy centrální banky. V Británii Grieg sloužil norské exilové vládě a podílel se na tvorbě vládního rozhlasového vysílání. Sloužil také jako válečný korespondent, mapoval zejména činnost norských vojáků (na Islandu, na ostrově Jan Mayen a jinde). V noci na 2. prosince 1943 se v pozici válečného korespondenta zúčastnil spojeneckého náletu na Berlín. Připojil se ke 460. squadróně královského australského letectva, která sídlila u Binbrooku, konkrétně nasedl do Lancasteru Mk.III. Ten se stal jedním z pěti sestřelených spojeneckých letounů během této operace, zřítil se blízko německé obce Kleinmachnow. Grieg při tom zahynul, stejně jako všech sedm dalších členů posádky Lancasteru. To učinilo z Griega norského národního hrdinu. Krátce po osvobození, roku 1945, v Norsku vyšla sbírka jeho válečných básní nazvaná "Friheten" (Svoboda). Stala se nejprodávanější norskou sbírkou poezie všech dob. O jeho sporném působení ve 30. letech se v Norsku začalo diskutovat až s jistým zpožděním.  Grieg byl přítelem anglického romanopisce Grahama Greena, který v roce 1980 napsal o Griegovi životopisnou knihu "Způsoby útěku".  Byl vzdáleným příbuzným hudebního skladatele Edvarda Griega, jeho bratr Harald Grieg byl významným nakladatelem, jeho žena Gerd Griegová herečkou.

Nordahl Grieg, celým jménem Johan Nordahl Brun Grieg (1. listopadu 1902 Bergen - 2. prosince 1943 Kleinmachnow) byl norský spisovatel, novinář a politický aktivista komunistické orientace.


Kariéra.

Kogan se narodil v Dnipru na Ukrajině jako syn fotografa a zároveň amatérského houslisty. Už v dětství projevil ke hře na housle zájem i nadání, a tak se rodina přestěhovala do Moskvy, kde mohl pokračovat ve svých studiích. Od jeho deseti let ho zde učil Abram Jampolskij. V roce 1934 vystupoval v Moskvě Jascha Heifetz a na svých koncertech mladého Kogana velmi ovlivnil. "„Navštívil jsem je všechny,“" vzpomínal později Kogan, "„a pamatuji si dodnes každou notu, kterou hrál. Stal se mým uměleckým vzorem.“" O dva roky později slyšel dvanáctiletého Kogana hrát v Moskvě francouzský virtuóz Jacques Thibaud a předpověděl mu velkou budoucnost.  Kogan absolvoval moskevskou ústřední hudební školu (1934–1943) a pak moskevskou konzervatoř (1943–1948, postgraduální studium 1948–1951).  Ještě jako sedmnáctiletý student vystupoval po celém Sovětském svazu. Vyhrál soutěž Pražského jara v Praze a v roce 1951 se stal laureátem první ceny na soutěži královny Alžběty v Bruselu, kde hrál Paganiniho první houslový koncert včetně vynikající interpretace Sauretovy kadence.  Oficiální koncertní debut absolvoval v roce 1941 ve velkém sále moskevské konzervatoře, kde hrál Brahmsův koncert.  Často jezdil i na zájezdy do zahraničí, např. do Paříže a Londýna v roce 1955 a následně třeba do USA. Ve svém repertoáru měl více než 18 houslových koncertů a některá díla soudobých autorů mu byla věnována.  V roce 1952 začal Kogan vyučovat na moskevské univerzitě a v roce 1980 pokračoval na pozvání na Accademii Musicale Chigiana v Sieně.  Kogan zemřel po srdečním záchvatu v Mytišči, když cestoval z Moskvy do Jaroslavli, kde měl koncertovat se svým synem, a dva dny poté, co vystupoval ve Vídni.

Ocenění.

Koganova kariéra probíhala ve stínu Davida Oistracha, kterého protežovaly sovětské úřady. Přesto se Koganovi dostalo nejprestižnějších ocenění: byl jmenován zasloužilým umělcem SSSR v roce 1955, národním umělcem SSSR v roce 1964 a o rok později obdržel Leninovu cenu.

Rodina a soukromý život.

Kogan se oženil s houslistkou Jelizavetou Gilelsovou, sestrou klavíristy Emila Gilelse. Jejich děti pokračovaly ve stopách svých rodičů. Syn Pavel Kogan se stal známým houslistou a dirigentem, dcera Nina Koganová je koncertní klavíristkou, která od mladého věku doprovázela svého otce při přednesu houslových sonát.

Nástroje.

Kogan hrál na dvoje housle Guarneriho „del Gesú“ z let 1726 (dříve Colinovy) a 1733 (dříve Burmesterovy). Tyto nástroje přitom nikdy nevlastnil, ale měl je zapůjčené od sovětské vlády.  Historici i posluchači spekulovali a spekulují na základě hodnocení kvality jeho tónu o tom, zda Kogan hrál na ocelové struny. Jeho blízcí spolupracovníci tvrdí, že hrál na struny ze střev s výjimkou struny "e", pravděpodobně ale v průběhu svého života vystřídal různé kombinace.

Nahrávky.

Kogan pořídil velké množství nahrávek koncertního i komorního repertoáru. Významné jsou výsledky jeho spolupráce s klavíristou Emilem Gilelsem a cellistou Mstislavem Rostropovičem. Nahrávky jejich tria zahrnují Beethovenovo "Arcivévodské trio", Schumannovo Trio d moll, Čajkovského trio, Saint-Saënsovo trio, Brahmsovo trio s lesním rohem (hornový part v podání Jakova Šapira) a Faurého Kvartet c moll s Rudolfem Barshaiem na violu.  Kogan byl prvním sovětským houslistou, který hrál a nahrál houslový koncert Albana Berga. Ve Spojených státech se proslavil svou první americkou nahrávkou houslového koncertu Arama Chačaturjana s dirigentem Pierrem Monteuxem a Bostonským symfonickým orchestrem pro label RCA Victor. Nahrál také houslové koncerty dalších sovětských skladatelů, např. dva koncerty Tichona Chrennikova. S klavíristou Karlem Richterem nahrál Šest houslových sonát Johanna Sebastiana Bacha. Více než 30 alb s Leonidem Koganem vyšlo pod hlavičkou labelu Arlecchino. V roce 2006 vyšel ve vydavatelství EMI France čtyřdiskový komplet "Les Introuvables de Leonid Kogan" s digitálně upravenými dřívějšími Koganovými nahrávkami.  Koganovy nahrávky z 50. a 60. let před tím patřily gramofonové společnosti Columbia. Ta vydala přibližně pět gramodesek: Beethovenův houslový koncert (SAX 2386), Brahmsův houslový koncert (SAX 2307), Čajkovského houslový koncert (SAX 2323), Lalovu "Symphonie espagnole" (SAX 2329) a sonáty pro dvoje housle Leclaira, Telemanna, Locatelliho a Ysaÿe (SAX 2531). Dnes tyto nahrávky patří mezi nejvyhledávanější mezi sběrateli vinylových desek. V aukcích na eBay se gramodeska s Beethovenovým koncertem (SAX2386) prodává za ceny kolem deseti tisíc dolarů.

Leonid Borisovič Kogan (,, 14. listopadu 1924 Dnipro – 17. prosince 1982 Mytišči) byl sovětský houslista, jeden z nejvýznamnějších představitelů sovětské houslové školy.


Stručná biografie.

Narodil se v roce 1984 v Atlantě. V roce 2003 si ho všiml rapper a producent Lil Jon, při jednom z klubových vystoupení. Ten ho poté upsal pod svůj nový label "BME Rec.", kde nato nahrál několik mixtapů, které mu vybudovaly slušné povědomí. Proto v roce 2004 došlo i na vydání alba. "The King of Crunk & BME Recordings Present: Trillville & Lil Scrappy" bylo dvojalbum složené ze solo alb rapperů "Trillville" a "Lil Scrappy". Alba se prodalo okolo 500 000 kusů a stalo se zlatým.  Skutečný solo debut byl připraven v roce 2006, kdy ve spolupráci se svým původním labelem "BME" a novým "G-Unit Records" připravil album "Bred 2 Die, Born 2 Live". Produkci zajistil především Lil Jon, ale i jiní producenti, například Jazze Pha nebo Eminem. Alba se prodalo téměř 700 000 kusů a získalo zlaté ocenění společnosti RIAA. Lil Scrappy byl připraven vydat nové album.  Ovšem ani u "BME", ani u "G-Unit Rec." nebyl prioritou a proto v roce 2008 z obou labelů odešel. U nezávislého labelu "Real Talk Ent." vydal album "Prince of the South". Alba se však prodalo jen okolo 20 000 kusů, jak už to u nezávislých děl v hudbě bývá.  Roku 2009 získal smlouvu u labelu rappera Ludacrise - "Disturbing Tha Peace", kde začal pracovat na svém druhém studiovém albu nazvaném "The Grustle". Z něho byl zveřejněn singl "Addicted to Money (ft. Ludacris)", singl však nesplnil očekávání labelu, a tak bylo vydání alba odloženo. Proto se Scrappy rozhodl nahrát další nezávislé album u "Real Talk Ent.", které nazval "Prince of the South 2" to bylo vydáno v říjnu 2010. Později byl Scrappy z labelu DTP propuštěn a získal smlouvu u nezávislého labelu J. Wells' Bonzi Records pro jeho album "The Grustle", které je nyní plánováno na rok 2012.

Darryl Richardson (* 19. leden 1984, Atlanta, Georgie), spíše známý jako Lil Scrappy je americký rapper a zakladatel labelu "G'$ Up Rec.". Objevil ho rapper a producent Lil Jon, který ho upsal pod svůj label "BME Records". Jeho debut vyšel v dvojalbu společně s rapperem "Trillvillem". Díky úspěchu alba poté oba rappeři vydali další vlastní alba.


Historie rodu.

Rod se připomíná od 11. století, později se rozdělil do několika větví, největšího významu dosáhla linie Castell-Brughier, která se v 17. století usadila v Čechách.  Thunové se významně uplatnili v církevních funkcích, čtyři členové rodu byli biskupy v Tridentu, dva zastávali post arcibiskupa v Salcburku, další se uplatnili i v jiných diecézích habsburské monarchie a Svaté říše římské (Pasov, Gurk, Seckau). V roce 1629 byl celý rod povýšen do hraběcího stavu.

Thun-Hohenštejnové v českých zemích.

Od 17. do 20. století vlastnili Thun-Hohenštejnové rozsáhlé statky v Čechách (Děčín, Klášterec nad Ohří, Benešov nad Ploučnicí, Choltice). V české linii se Thunové zapsali do dějin barokní architektury, jednak na venkovských sídlech (Děčín, Choltice), s jejich jménem je spojeno celkem pět paláců v Praze, jeden z nich je sídlem Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky, v dalším Thunovském paláci sídlí velvyslanectví Velké Británie v České republice. Česká linie se později rozdělila na čtyři větve, jejichž potomci vlastnili statky v Čechách do roku 1945. Řada členů rodu dosáhla vysokého postavení ve státních službách, diplomacii nebo armádě. František Antonín Thun-Hohenstein (1847–1916), rakouský předseda vlády a dlouholetý místodržitel v Čechách, byl v roce 1911 povýšen do knížecího stavu. Všechen majetek v Československu byl Thunům zkonfiskován v roce 1945, rod dnes žije převážně v Rakousku. Z moravské linie pochází významný rakouský herec Friedrich von Thun (* 1942).  V Čechách se jako první objevil Kryštof Šimon Thun (1582–1635), císařský hofmistr a vojevůdce ve službách johanitského řádu, který začal po Bílé hoře skupovat rozsáhlá severočeská panství (Benešov nad Ploučnicí, Bynov, Děčín, Egerberk, Felixburg, Jílové, Klášterec nad Ohří atd.), ale získal majetek také například ve východních Čechách, kde koupil Choltice (1623). O tom, jakým způsobem tehdy probíhaly majetkové transakce, svědčí například nákup Děčína, který Kryštof Thun získal za velmi nízký odhad 160 000 zlatých, přičemž hotově zaplatil jen 60 000 zlatých a zbytek měl splácet po 15 000 zlatých každoročně v následujících letech. Poslední splátky zaplatily až generace jeho prasynovců počátkem 70. let. 17. století. Pro uchování majetku pro své příbuzné musel Kryštof Thun získat papežské svolení, protože jinak by jeho statky připadly řádu sv. Jana, jehož byl Kryštof členem.  Dědicem Kryštofa Šimona Thuna byl jeho synovec Jan Zikmund (1594–1646), místodržící Českého království, který měl ze tří manželství devět synů, z nichž pět se uplatnilo v církevních službách; Guidobald (1616-1668) byl kardinálem a arcibiskupem v Salzburgu, Václav (1629–1673) biskupem v Pasově a Jan Arnošt (1643–1709) taktéž arcibiskupem v Salzburgu. Službu církvi a státu pak spojil další z bratrů František Zikmund (1639-1702), velkopřevor a admirál námořnictva Maltézského řádu, vrchní velitel papežského vojska a císařský maršál. Další tři bratři si rozdělili rodový majetek, a to tak, že nejstarší Michael Osvald (1631–1694) získal Benešov a Klášterec a sám navíc koupil Žehušice (1661), Ledeč nad Sázavou (1677) a Svojšice (1689). Michael Osvald také proslul jako aktivní stavebník, čehož jsou dokladem zámky v Klášterci a Žehušicích a dva pražské paláce. Michael měl však jen dvě dcery, které postupně převzaly Ledeč, ale převážnou část majetku (Benešov, Klášterec, Žehušice) po jeho smrti zdědil mladší bratr Maxmilián (1638–1701), který byl původně jen majitelem Děčína s přidruženými statky. Děčín se v době Maxmiliána Thuna stal předmětem velkorysé barokní přestavby zámku a celého města. Nejmladší z bratrů, Romedius Konstantin (1641–1700) byl generálem a zdědil Choltice. Jeho aktivita na poli kultury se projevila stavbou zámku v Cholticích, přičemž na jeho jméno dodnes upomíná kaple zasvěcená patronovi sv. Romediovi. Romediův jediný syn Romedius Jan František (1683–1719) však zemřel bez potomstva, takže i jeho majetek přešel na Maxmiliána, respektive jeho potomstvo. Maxmiliánův vnuk Jan Josef František Antonín (1711–1788) zdědil ve věku devíti let všech dvanáct panství v Čechách, mimoto také statky v Rakousku a Tyrolsku. V generaci jeho synů se rod rozdělil na čtyři větve (kláštereckou, děčínskou, choltickou a benáteckou). Koncem 19. století všem čtyřem větvím patřilo v Čechách a na Moravě přes 40 000 hektarů půdy.

Klášterecká větev.

Na počátku klášterecké větve stál František Josef (1734–1800), kromě Klášterce držel Benešov nad Ploučnicí a Žehušice, které se spolu s kláštereckým zámkem staly hlavním sídlem rodu. Josef Matyáš (1794–1868) se věnoval pečlivě správě svého majetku, nechal také empírově přestavět zámek v Žehušicích a založil zde ojedinělou oboru bílých jelenů. Josef Matyáš patřil k výrazným osobnostem českého společenského života v první polovině 19. století, kromě aktivit na poli kultury a vědy se věnoval i politice a jeho pražský palác se stal jedním z proslulých center odporu proti vídeňskému centralismu; roku 1848 byl pak členem Národního výboru. O výborné znalosti českého jazyka svědčí u Josefa Matyáše fakt, že do němčiny přeložil Královédvorský rukopis. Členové dalších dvou generací, Josef Osvald I. (1817–1883) a Josef Osvald II. (1849–1913) se věnovali především správě majetku; v Klášterci byli oba navíc dlouhodobě vázáni funkcí starosty města. Jinak tomu bylo u mladších synů členů klášterecké větve, kteří neměli na starost rozsáhlé hospodářské celky a mohli se věnovat státní službě. Učinil tak například Quido (1823–1904), dlouholetý diplomat, či Maxmilián Theodor (1857–1950), c.k. generálmajor a nejvyšší lovčí císařského dvora. K rozšíření majetku klášterecké větve došlo na konci 19. století, kdy vymřela hraběcí větev rodu Salm-Reifferscheidt, jehož poslední dědička Johanna (1827–1892) byla provdána za Josefa Osvalda Thun-Hohensteina (1817–1883). Jejich syn Josef Osvald (1849–1913) zdědil Lipovou a Světlou nad Sázavou (obě panství zahrnovala přes 8 500 hektarů půdy), ale také rozšířil rodové jméno do podoby "Thun-Hohenstein-Salm-Reifferscheidt" (1897). Po otci zdědil Klášterec, Žehušice a Benešov nad Ploučnicí (celková výměra velkostatků přibližně 10 000 hektarů půdy), užíval také rodový palác v Thunovské ulici v Praze, který byl po zániku monarchie prodán Velké Británii a dodnes je sídlem velvyslanectví Spojeného království v České republice. Posledním majitelem českých statků byl z klášterecké větve Josef Osvald III. Thun (1878–1942). Ten se po otcově smrti v letech 1913–1914 zbavil Žehušic a Světlé nad Sázavou, po provedené pozemkové reformě prodal i zbytek Lipové (1926) a zůstal mu jen Klášterec. Zemřel v průběhu druhé světové války, ale neměl děti a nevyjasněné majetkové poměry nebyly vyřešeny až do konce války, kdy byl Klášterec zkonfiskován.

Děčínská větev.

Děčínskou větev rodu založil Václav Josef Thun-Hohenstein (1737–1796), který sloužil v císařské armádě a dosáhl hodnosti c.k. polního maršála, v dobovém kontextu ale jeho vojenská kariéra nemá větší význam. Při dělení rodového majetku v roce 1785 kromě Děčína převzal Jílové a Šenštejn a hned poté přistoupil ke stavebním úpravám děčínského zámku. Sňatkem získal Chlumec u Chabařovic, jenž později dostala věnem jeho dcera Alžběta (1783–1860), provdaná hraběnka Westphalenová. Václav Josef měl jediného syna Františka Antonína (1786–1873), který patřil k předním osobnostem kulturního a společenského života v Čechách první poloviny 19. století. Kromě krátkodobé držby statků v okolí Prahy (Vysočany, Záběhlice) obohatil majetkový fond rodiny především o Peruc (1814) a Zdíkov v jižních Čechách (1846). Jeho nejstarší syn František Antonín (1809–1870) se oženil se ženou nešlechtického původu, Magdalenou Königovou (1810–1899) a podle přísných fideikomisních zákonů tak nemohl převzít dědictví. Pro potomstvo z tohoto manželství byl vytvořen peněžní fideikomis, ale Františkovo vydědění se výrazně podepsalo i na společenském postavení jeho potomků až do 20. století, což je patrné především ve sňatkové politice. V této linii nicméně Thunové v roce 1911 zdědili po rodině Chotků velkostatek Nové Dvory se zámkem Kačina.  Děčín převzal mladší bratr Bedřich (1810–1881), který v letech 1847–1863 působil na mnoha místech v Evropě jako vyslanec. Jeho manželka Leopoldina, rozená hraběnka Lambergová (1825–1902) přinesla věnem panství Kvasice a Morkovice na Moravě, její další majetek – Zdounky – dostala v roce 1872 věnem dcera Marie Josefína (1850–1929), provdaná Thurn-Taxisová. Rodová kariéra vyvrcholila za jejich nejstaršího syna Františka Antonína (1847–1916), který byl rakouským předsedou vlády, dlouholetým místodržitelem Českého království a roku 1911 byl povýšen do knížecího stavu. Ze dvou manželství měl však jen jedinou dceru Annu (1903–1943), takže rozsáhlá česká panství po něm zdědil mladší bratr Jaroslav (1864–1929), taktéž významná osobnost své doby. Ten původně zdědil Kvasice na Moravě, kde byl starostou, byl také prezidentem Moravské kulturní rady a jako blízký příbuzný zavražděného následníka trůnu Františka Ferdinanda byl po roce 1914 poručníkem jeho dětí. V Kvasicích a Morkovicích na Kroměřížsku vlastnil přes 4 300 hektarů půdy spolu s průmyslovými provozy (Morkovice ale v roce 1911 prodal), po bratru Františkovi v roce 1916 zdědil knížecí titul a severočeské statky s hlavním sídlem v Děčíně. Posledním majitelem Děčína a dalších statků byl kníže František de Paula (1890–1973), nejstarší Jaroslavův syn, zatímco Kvasice získal mladší syn Arnošt (1905-1985, byl signatářem Národnostního prohlášení české a moravské šlechty v září 1939). Z děčínské větve se výrazně ve státních službách uplatnil ještě Bedřichův mladší bratr Leopold Lev (1811–1888), dlouholetý rakouský ministr školství. Z Arnoštovy kvasické odnože proslul jeho mladší syn Friedrich (* 1942) jako rakouský herec a režisér.

Choltická větev.

Zakladatelem choltické větve byl c.k. komoří Jan Nepomuk Thun-Hohenstein (1742–1811), který převzal Choltice a menší statky v Rakousku v rámci dělení rodového majetku v roce 1785. Choltický zámek byl opravován po požáru v roce 1795, v další generaci pak Jan Nepomuk Thun-Hohenstein (1786–1861) přikoupil zámek Barchůvek (1844–1859), kde trávil své stáří poté, co správu majetku předal synu Theodorovi (1815–1881). Theodorovi mladší bratři sloužili v armádě a dosáhli vysokých hodností – Konstantin Ludvík (1821–1876) byl c.k. generálmajorem, František Josef (1826–1888) byl účastníkem výpravy arcivévody Maxmiliána do Mexika a později v rakousko-uherské armádě dosáhl hodnosti c.k. polního zbrojmistra.  Choltický zámek byl upravován v letech 1880 a 1904, koncem 19. století měl velkostatek rozlohu přes 2 800 hektarů půdy. Další majitel Jan Nepomuk Thun-Hohenstein (1857–1921) proslul výstředním stylem života, z nějž se časem vyvinula psychická nemoc spojená i s alkoholismem. Jan Nepomuk zemřel v době, kdy se jej rodina snažila zbavit svéprávnosti, posledním majitelem Choltic byl jeho syn Leopold Marian (1888–1944). Ten se za první republiky angažoval ve státní správě a jako člen řady spolků, nakonec ale v roce 1940 vstoupil do NSDAP. Za druhé světové války se kvůli četným zdravotním problémům veřejného dění stranil a zemřel v Praze v roce 1944. Podobně jako v případě klášterecké větve byly Choltice zkonfiskovány v roce 1945 ještě před dokončením dědického řízení. Leopoldův syn Berchtold (* 1939) žije v Itálii, v rámci soudních sporů o majetek v Československu po roce 1989 dosáhl dílčích úspěchů, když získal mobiliář z choltického zámku.

Benátecká větev.

Antonín Josef Thun-Hohenstein (1754–1840), nejmladší syn Jana Josefa (1711–1788), při rodovém dělení majetku v roce 1785 sice nezískal žádné panství, ale jeho starší bratr, pasovský biskup Leopold Thun-Hohenstein (1748–1826), mu v roce 1805 koupil západočeské Poběžovice. Antonínův syn Leopold (1797–1877) byl nejvyšším sudím Českého království, v roce 1864 sice prodal Poběžovice, ale mezitím sňatkem s Alžbětou Mladotovou ze Solopisk (1805–1876) získal panství Benátky nad Jizerou, kde došlo k úpravě zámeckého parku. Benátky prodal v roce 1886 Leopoldův syn Hugo (1826–1887), další syn Leopold Bohumil (1842–1898) ale sňatkem s hraběnkou Kristýnou z Valdštejna (1854–1937) získal velkostatek se zámkem Liblice (cca 2 000 hektarů půdy). Dědicem Liblic byl jejich syn Kristián Thun-Hohenstein (1876–1970), jemuž byly v roce 1945 zkonfiskovány na základě Benešových dekretů.

Erb.

V upraveném erbu byla dvě pole se zlatým břevnem, v modrém poli měli ještě další dvě s polovičním orlem a stříbrném břevnem v černém poli. Uprostřed v srdečním štítku nosili znak vymřelého rodu Caldes.

Thunové, později Thun-Hohenštejnové, či Hohensteinové (německy "Thun / Thun-Hohenstein") jsou šlechtický rod původem z Jižního Tyrolska. Svůj původ odvozují od panství Thun (dnešní obec Ton, Val di Non) se stejnojmenným hradem v dnešním severoitalském regionu Tridentsko-Horní Adiže.


Techniky analýzy zápachů.

V průmyslu je analýza zápachu obvykle prováděna senzorickou analýzou, pomocí chemosenzorů nebo plynovou chromatografií. Plynová chromatografie poskytuje informace o těkavých organických sloučeninách, kdy se separační metodou od sebe oddělují složky ze získaného vzorku a které mohou být převedeny do plynné fáze, aniž by došlo k jejich rozkladu. Dále také pomocí Wasp Hound detektoru. Ten funguje na principu, kdy se pět vycvičených vos nebo včel při náznaku zápachu začne rychle pohybovat uvnitř plastového boxu.

Historie.

Alexander Graham Bell se za svého života vyjádřil o detekci zápachu následovně:

Princip funkce.

Elektronický nos byl vyvinut k napodobení lidského nosu a jedná se o zařízení, které umožňuje zhodnotit zkoumaný vzorek a vytvořit jeho digitální záznam. Lidský nos obsahuje až miliony receptorových buněk, díky kterým jsme schopni vnímat zápach. Elektronický nos naproti tomu jen několik desítek senzorů. Ty jsou nejčastěji složeny z vodivých částic umístěných v polymerové mřížce. Plyny, které interagují s těmito kompozitovými částmi, nutí polymer expandovat, a zvyšovat tak elektrický odpor kompozitu. Tato změna odporu vytváří charakteristický signál, a pokud je charakteristický signál pro daný vzorek obsažen v databázi, je pomocí výpočetního systému v reálném čase analyzován a vyhodnocen.  Jednotlivá zařízení se nejčastěji skládají z headspace vzorkovače, senzorů a rozpoznávacích modulů pro generování signálu, který se používá pro charakterizaci zápachu.  Elektronické nosy mají tři hlavní části: systém pro dodání vzorku, detekční systém a počítačový systém. Systém pro dodání vzorku pracuje na principu headspace analýzy, ze které získá vzorek.  Detekční systém se skládá ze sady senzorů a je tzv. "reaktivní" částí přístroje. Když se dostanou senzory do styku s těkavými sloučeninami, dojde ke změně elektrických vlastností. Jak se toho docílí, záleží na typu použitých senzorů.  Většina elektronických nosů používá senzorová pole, která reagují s těkavými látkami při kontaktu: adsorpce těkavých látek na povrchu senzoru způsobí fyzickou změnu. Při použití senzorového pole je každý senzor citlivý jen na určité těkavé molekuly, a to svým specifickým způsobem. Nicméně v bio-elektronických nosech se používají receptorové proteiny, které reagují se všemi specifickými molekulami zápachu. Jedná se o klonované bílkoviny z biologických organismů, které se vážou na specifické molekuly pachu. Výsledná reakce senzoru se zkoumanou látkou se zaznamená pomocí elektronického rozhraní, transformujícího signál na digitální hodnotu. Zaznamenaná data jsou pak vypočítána na základě statistických modelů.  Nejčastěji používané senzory pro elektronické nosy:

Piezoelektrické senzory.

Jedná se o senzory, kdy se využívá změny frekvence piezoelektrického krystalu, na jehož povrch se dostala zkoumaná látka.

Senzory s polovodiči na bázi oxidů kovů.

Zkoumaná látka vyvolá v oxidovém filmu oxidačně-redukční reakci, která má za následek změnu vodivosti senzoru.

CHEMFET.

Tranzistory, kde mezi hradlem a substrátem vzniká potenciál na řídící elektrodě v důsledku adsorpce zkoumané látky.

SAW.

Povrchové akustické vlny. Jedná se o systémy MEMS, které se opírají o modulaci povrchových akustických vln, určených ke snímání fyzikální jevů.  V posledních letech byly vyvinuty druhy elektronických nosů, které využívají jako detekčního systému hmotnostní spektrometrie nebo ultra-rychlé plynové chromatografie.  Výpočetní systém kombinuje odezvy ze všech senzorů, které představují vstupní data pro zpracování. Tato část přístroje provádí celkovou analýzu vzorku a poskytuje výsledky, které lze snadno interpretovat.

Průběh analýzy.

Nejdříve je nutné, aby byl elektronický nos vytrénován trénovací skupinou vzorků pro vytvoření databáze. Teprve poté může přístroj rozpoznávat nové vzorky srovnáním s těmi, které jsou již obsaženy v jeho databázi. Tak se provádí kvalitativní a kvantitativní analýza. Obdobně jako lidský nos, tak se i ten elektronický, učí na základě nových vzorků a četnosti jeho používání. Problematické jsou však zápachy, které jsou tvořeny z více různých molekul, a zařízení je může chybně interpretovat. To má za následek nesprávné nebo nepřesné výsledky.  Pro klasifikaci vzorů se používají metody se supervizí a bez supervize, ale lze použít i jejich kombinaci. Hlavní metodou bez supervize je analýza hlavních komponent (PCA). Jedná se o lineární techniku, která redukuje multidimenzionální korelovaná data do dvou nebo tří dimenzí, takže velký počet proměnných redukuje na menší počet bez výraznější ztráty informace. Nejtypičtější metodou se supervizí jsou naopak neuronové sítě. Ty jsou založeny na simulaci biologických nervových systémů.

Aplikace.

Prevence kriminality a bezpečnost.

Tím by se umožnilo nahrazení zvířat, která se pro takovéto úkoly používají.

Příklad elektronického nosu.

Cyranose 320 je ruční "elektronický nos", vyvinutý firmou Cyrano Sciences of Pasadena, California v roce 2000. Kromě možnosti použití např. ve zdravotnictví, pro detekci CHOPN, jej lze všeobecně používat také v průmyslu např. pro kontrolou kvality nebo i pro detekci kontaminace.

Externí odkazy.

Bakalářská práce na téma elektronického nosu  Aplikace supramolekulární chemie pro vývoj senzorů

Elektronický nos je zařízení určené k detekci zápachů nebo chutí. Využití je nejen v průmyslu a gastronomii, ale i v prevenci kriminality, popřípadě zdravotnictví.


Původ názvu.

Úchylka byla poprvé uznána a nazvána jako Diogenův syndrom Clarkem a kol. v roce 1966. Termín byl zaveden v roce 1975 anglickými lékaři a později doporučen i autory německými. Název je odvozen od starořeckého filosofa a radikálního zastánce kynismu jménem Díogenés ze Sinópé, který údajně žil v důsledné skromnosti (která vyplývala z jeho filozofického přesvědčení) v sudu v oblasti Atén. On předměty nehromadil a nežil v izolaci, ale naopak denně vyhledával diskuzi a lidskou společnost, nejčastěji na agoře. Proto je tento eponym považován za chybný.  Diogenův syndrom je od 70. let 20. století uznáván ve větší míře jako mediální fenomén populárních médií než pojem lékařské literatury. Primární popis tohoto syndromu se teprve koncem 20. století objevuje v geriatrii a psychiatrii.

Další názvy.

Na počátku 21. století jsou v zahraničí užívány jako synonymum i termíny jiné: Syndrom zaneřáděného domu, syndrom stařecké zanedbanosti, stařecké zhroucení, Pljuškinův syndrom (po postavě z Gogolova románu Mrtvé duše), zavalení smetím, kompulzivní hromadění, syndrom křečkování odpadků aj. (syllogomanie, anglicky Diogenes syndrome, Messie-Syndrome, Compulsive hoarding, Hoarding of Possessions and Animals, obsessive-compulsive disorder, senior self-neglect, senile breakdown, Plyushkin's Syndrome, social breakdown and senile squalor syndrome; člověka s touto poruchou nazýváme v angličtině Messies Person, zkráceně „messi“, „messies“ či "messy" /nepořádný, patologicky nepořádný/, v odborném slangu „archivář“).

Léčba.

Tato mentální porucha se řeší léky i psychoterapií, pokud možno ve spolupráci s rodinou postiženého. Léčba v nemocnici či ústavu dává kontroverzní nebo často i neuspokojivé výsledky.  Jestliže je Diogenův syndrom cestou od společnosti k sobě samému, pak tím nejlepším způsobem prevence je podpora procesu opačného. «Muzeum neužitečných výrobků a smetí», ve kterém žijí osoby postižené Diogenovým syndromem, vytváří však kolem nich neproniknutelnou bariéru, za kterou žádný život nemůže proniknout. Abychom jim pomohli, musíme se pokusit změnit jejich orientaci od znevažování vztahů s lidmi směrem k uznání jejich důležitosti, od zklamání z možností, které jim svět nabídl, k hodnotě vlastního bytí, od nekončící revize minulosti a chystání se na budoucnost (co kdyby se tohle jeho smetí najednou hodilo k záchraně celého světa?) k přítomnosti a současnému bytí.

Diogenův syndrom je porucha charakterizovaná extrémním sebezanedbáváním, patologickou nepořádností (špinavou domácností, „bordelářstvím“), sociální izolovaností, apatií, nutkavým kompulzivním hromaděním (věcí či zvířat) a nedostatkem ohledu k postoji druhých. Postižení může také zahrnovat příznaky katatonie. Podstatou syndromu je většinou obsedantně kompulzivní porucha.


Mládí.

Josef Smrkovský se narodil 26. února 1911 v obci Velenka u Českého Brodu. Jeho otcem byl tamní malorolník, hospodařící na dvou hektarech půdy, se kterými jen těžce živil svou rozsáhlou rodinu. Ta byla velice početná, jelikož u Smrkovských bylo hned osm dětí. Smrkovského dětství ovlivnila první světová válka, ve které přišel o jednoho ze šesti bratrů (další z bratrů Smrkovských zemřel jako dobrovolník během španělské občanské války). V následně nově vzniklé republice navštěvoval obecnou školu ve Velence a později měšťanku v nedalekém Bříství. Potom nastoupil na pekařské učení. Již v této době se ukázala Smrkovského bystrost a všímavost k sociálním protikladům a nerovnostem. Tyto rané poznatky později utvořily jeho politické profilování a myšlení. To se projevilo poměrně záhy, když v roce 1929 vstoupil do Komsomolu (Komunistický svaz mládeže). V následujících letech se dále angažoval v Komunistickém svazu mládeže. Již od roku 1931 totiž vykonával funkci tajemníka pro mládež Rudých odborů v Praze. Roku 1933 poté vstoupil do KSČ, kde začal plnit své stranické úkoly. V letech 1933–1935 byl pověřen jako tajemník Komunistického svazu mládeže pro Prahu a svou předválečnou politickou kariéru ukončil v Brně jako krajský tajemník KSČ v letech 1937–1938. Jeho politickou kariéru přerušily události druhé světové války, na jejímž počátku také Smrkovskému zemřel otec.

Nacistická okupace.

Během německé okupace byl členem odboje v levicové organizaci Předvoj, která vydávala nezákonně "Rudé právo". Podílel se na vybudování ústředního výboru mládeže, který měl navázat na tradice Komsomolu, Svazu mladých a Národního hnutí pracující mládeže a ochránit mladé před germanizací upevněním její sebedůvěry a morálky. Také stál v čele ilegálního výboru Komunistické strany Československa v Protektorátu Čechy a Morava, který za jediné vedení uznával Moskvu, a proto na něj gestapo vypsalo odměnu. Jeho manželka Katrin (vlastním jménem Božena) byla deportována do koncentračního tábora Ravensbrück, kde se po vzoru manžela přidala do táborového odboje. Při událostech květnového povstání se stal místopřesedou České národní rady, která sloužila jako zástupce košické vlády a byla zplnomocněná Londýnem, a kde samozřejmě prosazoval komunistické ideje, mezi nimiž bylo například osvobození Prahy vojsky Rudé armády. Samotná Česká národní rada razila dosti radikální myšlenky, neboť v ní převzal moc IV. komunistický Ústřední výbor na úkor demokratické Rady tří. Zajímavostí je, že komunisté do roku 1941 odmítali spolupracovat s ostatními skupinami, ale posléze změnil Klement Gottwald názor a souhlasil s nápravou sektářských chyb a začal prosazovat národní pospolitost proti nepřátelům. Když pak Německá říše napadla Sovětský svaz, znamenalo to v očích odbojářů novou naději a znovu vzkříšenou víru ve slovanskou vzájemnost a vítězství Rusů nad Hitlerem. Smrkovský odmítl při povstání pomoc Vlasovců (paradoxně sám Andrej Andrejevič Vlasov pomáhat nechtěl, celé to byla iniciativa jiného velitele Ruské osvobozenecké armády, Sergeje Kuzmiče Buňačenka), bývalých sovětských vojáků, kteří ať už dobrovolně (neměli rádi Stalina) nebo z donucení bojovali na straně nacistů proti Stalinovi a touto nabídkou si chtěli zajistit protiněmecké alibi před postupující Rudou armádou. V posledních dnech války však podepsal smlouvu o kapitulaci a následném volném odchodu Němců (jako člen ČNR za KSČ, 8. května v 16 hodin „Protokol o provedení kapitulace německých branných sil v Praze a okolí“), která sice zabránila krveprolití, ovšem jeho straníkům se nelíbila a byla tvrdě kritizována Sověty, kteří tvrdili, že tím byl porušen Akt bezpodmínečné kapitulace podepsaný 7. května 1945 v Remeši. Rusové si byli vědomi, že Němci dávají přednost americkému zajetí před ruským, a zároveň tím byli zbaveni role hrdinských osvoboditelů, bojujících o každou ulici ve městě.

Rané poválečné období.

Po osvobození působil jako člen ÚV KSČ v letech 1945-1951, od roku 1946 byl navíc i poslanec Národního shromáždění. Určitého odpuštění za smlouvu s nacisty se mu dostalo za velice úspěšné řízení Lidových milic jakožto zástupce velitele během únorového převratu (během 50. let byl z dobových záznamů vymazán). Za nové vlády byl jmenován náměstkem ministra zemědělství a ředitelem Československých státních statků.

Perzekuce.

V roce 1951 byl Josef Smrkovský zatčen za podezření z činnosti proti tehdejšímu generálnímu tajemníkovi KSČ Rudolfu Slánskému. Po zatčení samotného Rudolfa Slánského byl však v rozporu s předchozím průběhem vyšetřování Smrkovský obviněn ze spolupráce s protistátním spikleneckým centrem Rudolfa Slánského. Z tohoto postupu lze vyčíst, že trestná činnost byla vykonstruována podle potřeb vyšetřování. Za spiklence jej označil Otto Šling, vedoucí tajemník krajského výboru KSČ v Brně. Šlingova výpověď byla vynucena násilím a sloužila jako podklad k zatčení a obvinění několika dalších funkcionářů. Podle obvinění měl Smrkovský zneužít svoji funkci generálního ředitele Československých státních statků. Smrkovský nebyl přímo součástí procesu se Slánským, byl souzen individuálně. Z výpovědi vyšetřovatele StB Bohumila Doubka vyplývá, že při výsleších byl Josef Smrkovský podroben křiku, temnici, hladu i fyzickému násilí. Josef Smrkovský se přesto nikdy nepřiznal. Ačkoliv nebyly nalezeny žádné důkazy spojující osobu Smrkovského s údajnou trestnou činností, na základě vykonstruovaných materiálů byl odsouzen za vlastizradu a sabotáž k dlouhodobému odnětí svobody na 15 let. Trest nastoupil ve věznici v pražské Ruzyni, kde byl podrobován kázeňským trestům včetně temnice. Ve vězení však nakonec strávil pouze 4 roky – v roce 1955 byl propuštěn na svobodu. To bylo výsledkem činnosti Vyšetřovací komise ÚV KSČ pro revizi politických procesů, v jejímž čele stál Rudolf Barák.

Působení v JZD.

Propuštění však neznamenalo rehabilitaci, ani prohlášení o nevině. Jejím podnětem bylo uznání nevhodnosti některých metod použitých v průběhu procesu. Po propuštění Smrkovskému též nebylo obnoveno členství v KSČ (to mu bylo vráceno až v roce 1963). Téměř hned po propuštění v roce 1955 Smrkovský odešel na Českolipsko a v JZD v Pavlovicích u Dubé využil své zkušenosti z působení na ministerstvu zemědělství. O rok později mu bylo nabídnuto místo předsedy JZD, které přijal. Jedním z jeho úspěchů bylo založení ovocných sadů, které nesou jeho jméno. Ze zaostalého podniku vytvořil ukázkové družstvo s moderními provozy, které bylo po sloučení s dalšími družstvy (Popelov a Újezd) jedním z největších v Československu s 80 členy a 630 hektary. Ruku v ruce s rozvojem zemědělského družstva se změnila i podoba samotné obce – Pavlovice dostaly řadu vymožeností jako např. dlážděné ulice, veřejné osvětlení nebo holičství a kadeřnictví. V roce 1961 se dokonce Pavlovice staly vzornou obcí roku. Tou dobou se poměry začaly uvolňovat, v roce 1963 byl Smrkovský plně rehabilitován a Českolipsko opustil.

Rehabilitace a návrat do politiky.

Josef Smrkovský dlouho usiloval o svoji plnou rehabilitaci, kterou požadoval i za působení v České národní radě v době Pražského povstání. Právně, občansky i stranicky byl rehabilitován v roce 1963, což mu umožnilo postupný návrat do nejvyšších pater politiky. Rehabilitace proběhla na základě výsledků zkoumání revizní komise, která posuzovala procesy s komunistickými představiteli. Skupina národohospodářů, do které patřil i Josef Smrkovský, byla plně rehabilitována. Zpráva revizní komise byla zveřejněna v tištěných médiích 22. srpna 1963. Celkově bylo stranicky rehabilitováno mezi březnem 1963 a rokem 1967 427 členů KSČ. Ještě v roce 1963 Josef Smrkovský opustil své působiště v Pavlovicích a přesunul se do Prahy. Nejprve zastával funkci náměstka předsedy Ústřední komise lidové kontroly a statistiky na ministerstvu lidové kontroly. Na tomto postu setrval až do roku 1965. Další posun v politické kariéře však přišel již v roce 1964. Josef Smrkovský se po třinácti letech stal znovu poslancem Národního shromáždění. Zpočátku byl členem výboru pro plán a rozpočet. Josef Smrkovský si již od svého propuštění z vězení stěžoval na bolest nohou, v roce 1964 absolvoval pobyt ve Státním sanatoriu, kde prodělal důkladná vyšetření, na přesnou příčinu bolesti v nohách se však nepřišlo. Roku 1965 se stal předsedou Ústřední správy vodního hospodářství. V této době také využil možnosti svobodněji promluvit o svém působení v České národní radě. Ve svých projevech popsal, jak se z pozice místopředsedy ČNR snažil spolupracovat s vedením strany v Moskvě, a jak to bylo někdy obtížné. O rok později se konal XIII. sjezd KSČ, kde byl Josef Smrkovský zvolen do Ústředního výboru KSČ. Vzestup pokračoval i v roce 1967, kdy se po reformě Ústřední správy vodního hospodářství dostal do úřadu ministra lesního a vodního hospodářství. Sám Josef Smrkovský rád používal přezdívku, kterou díky zastávání pozice ministra dostal, „ministr lesů, vod a strání“. Strmý restart Smrkovského kariéry pokračoval a vyvrcholil v roce 1968.

Pražské jaro.

Po šesti letech od své rehabilitace byl v dubnu 1968 Josef Smrkovský zvolen předsedou Národního shromáždění ČSSR, což byla zároveň jeho nejvyšší dosažená pozice. Jakožto důsledný zastánce reforem se stal jedním ze čtyř hlavních iniciátorů a propagátorů pražského jara společně s Ludvíkem Svobodou, Alexandrem Dubčekem a Oldřichem Černíkem. Mimo jiné se vyhradil vůči antisemitistiským prohlášením Josefa Jodase a dalších zasloužilých členů strany, které byly namířené proti Otovi Šikovi a dalším reformátorům komunistické strany. Když začala svobodomyslná nálada vzniklá po sesazení prezidenta Antonína Novotného narůstat na síle, panovaly snahy o navrácení kontroly jak mezi konzervativními straníky, mezi které patřil například Vasil Biľak, tak v reformátorském křídle, které propagovalo takzvaný socialismus s lidskou tváří, který omezil cenzuru a obecně uvolnil osobní svobodu občanů Československé republiky. Zatímco reformátoři byli rozpolceni mezi domácí popularitou a rostoucím tlakem z východu, požádala druhá skupina o pomoc Leonida Brežněva. Až hrozba invaze rozpoutala konflikt mezi progresivní a konzervativní částí strany. Reformní křídlo však nebylo po chuti sovětské vládě, a den po začátku invaze vojsk Varšavské smlouvy byl Smrkovský spolu s Dubčekem a dalšími reformátory eskortován do Sovětského svazu, kde byl místo vyjednávání a vysvětlení situace v ČSSR donucen podepsat Moskevský protokol. Společně s ním jej podepsali všichni účastníci vyjednávání kromě Františka Kriegla, který byl v té době jedním z členů předsednictva ÚV KSČ. Po návratu do Prahy se neúspěšně pokusil o zamezení tomu, aby stalinistické křídlo KSČ převzalo vládu. Po nástupu Gustáva Husáka na post prvního tajemníka ÚV KSČ začal Smrkovský ztrácet vliv a nakonec byl v březnu roku 1970 vyloučen z KSČ.

Politický pád a smrt.

Smrkovského politický pád započal prakticky ihned po srpnových událostech roku 1968. Nikdy se nesmířil s okupací vojsky Varšavské smlouvy a snažil se minimalizovat tlak konzervativního křídla vedeného G. Husákem. V řadách veřejnosti se Smrkovský těšil podpoře, ale ani tato skutečnost jej neuchránila před jeho politickou likvidací. V lednu 1969 byl sice zvolen poslancem a místopředsedou Federálního shromáždění, avšak již jen jako předseda Sněmovny lidu. Na podzim téhož roku byl pak definitivně zbaven všech politických funkcí, byl odposloucháván StB, vyhozen ze všech spolků a svazů, vojensky degradován. Byla proti němu vedena štvavá kampaň v normalizačním tisku a roku 1970 byl vyloučen z řad KSČ. V srpnu 1969 se u Smrkovského objevila ostrá bolest v oblasti levé kyčle, což bylo nejprve přisuzováno následkům vyslýchání v 50. letech. Radiologické vyšetření však odhalilo zhoubný nádor v oblasti levého kyčelního kloubu. Od jara 1970 byl léčen na pražské klinice prof. Jaroše, avšak jeho stav se nadále zhoršoval. Rok 1973 již nejčastěji trávil střídavými pobyty doma a v nemocnici. Josef Smrkovský zemřel v úterý 15. ledna 1974, v nedožitém věku třiašedesáti let. Veřejnost se o Smrkovského úmrtí neměla oficiálně dozvědět. Zakázán byl smuteční projev Františka Kriegla, avšak památku přišlo uctít na 1500 lidí. Urna s ostatky byla následně ukradena a nalezena ve vlaku v Českých Velenicích. Pozůstalým nebylo povoleno pohřbít urnu v Praze. To se uskutečnilo až roku 1990, kdy byly ostatky Josefa Smrkovského uloženy na Olšanských hřbitovech v Praze.

Josef Smrkovský (26. února 1911 Velenka – 15. ledna 1974 Praha) byl československý politik a funkcionář KSČ během pražského jara 1968, kdy zastával funkci předsedy Národního shromáždění ČSSR.


Život.

Grin se narodil v městě Slobodskoje u Vjatky (dnes Kirov). Pocházel z chudé úřednické rodiny, jeho otec byl Polák vypovězený do Vjatky za účast na polském povstání proti carismu roku 1863. Prožil neradostné dětství poznamenané bídou, alkoholismem otce a nevraživostí macechy. Byl vyloučen z gymnázia a na oděské námořní škole nemohl studovat pro nedostatek peněz.  Následně žil jako bosák (tak je označován v ruském prostředí tulák), toulal se po Rusku a živil se jako nádeník v přístavu, námořník, rybář, dřevorubec a zlatokop na Urale. Vstoupil do eserské strany a za činnost v ní byl tři roky vězněn a třikrát poslán do vyhnanství.  Za ruské občanské války vstoupil roku 1919 do Rudé armády, onemocněl tyfem, pro invaliditu byl demobilizován a následně upadl do velké bídy. Jeho život byl poznamenán ustavičnou chudobou, nemocí a samotářstvím. Přežil jen díky Maximu Gorkému, protože na základě jeho iniciativy mohl žít několik let v petrohradském Domě umění. Zbytek života prožil na jihu na Krymu (od roku 1924 ve Feodosiji a od roku 1930 ve Starém Krymu, kde roku 1932 zemřel. Svým literárním dílem se Grin řadí mezi novoromantiky. Byl ovlivněn Edgarem Allanem Poem, E. T. A. Hoffmannem, Thomasem Mayne-Reidem a Francisem Bretem Hartem a ve svých příbězích, odehrávajících se většinou ve vybájené zemi Grinlandie, spojoval staré námořnické pověsti s dobrodružnými, pohádkovými i hororovými motivy a s psychologií postav i jejich rozpolceností v intencích moderní literatury. Fantastické motivy jsou nedílnou součástí vyprávění, ve kterém se objevují již prvky magického realismu. Jeho hrdinové jsou silní jedinci postavení do výjimečných situací a do jejich života zasahují tajemné impulsy a záhady.

Alexandr Grin (, vlastním jménem "Alexandr Stěpanovič Griněvskij", ; 23. srpna 1880, Slobodskoje – 8. července 1932, Staryj Krym) byl ruský sovětský novoromantický spisovatel.


Historie.

Společnost byla založena Isakem a Nachmanem Andicovými, dvěma bratry, tureckými imigranty, kteří přijeli do Španělska ve 14 letech. Dnes patří zakladatelé Manga mezi nejbohatší ve Španělsku.  Tato katalánská společnost měla v roce 2005 obrat 1,144 miliardy EUR, z nichž 75 % pochází ze zahraničních trhů.  V současnosti má Mango přes 2730 obchodů ve 105 zemích na pěti kontinentech. Firma expanduje i do zemí, jako Austrálie, Čína, Spojené státy nebo Itálie. Továrny a ty největší obchody se nacházejí mj. v Londýně (na Regent Street a Oxford Street), Vídni (v Kärtnerstraße), Paříži (Rue de Rennes a Rue de Rivoli) nebo Los Angeles.  Mango má také svůj internetový obchod Mangoshop.com, přes který prodává celý svůj sortiment výrobků v zemích Evropské unie, i mimo ni (např. v Andoře, Norsku nebo Švýcarsku). Od otevření těchto stránek v roce 2000 se společnost těší výraznému nárůstu s průměrně 4500 objednávkami za měsíc. Pokud jde o virtuální obchod, rozšíření Manga pomohl především na březen 2006, kdy byl otevřen obchod pro Severní Ameriku - Mngshop.com a prodejna pro evropský trh mangooutlet.com.  Sídlo firmy zajišťuje řízení projektů a výroby, distribuci a logistiku, architekturu a design interiérů obchodů, a grafické či reklamní služby.  V současné době Mango zaměstnává více než 13 456 lidí, včetně 1 800 pracovníků v sídle Palau-Solita i Plegamans (Barcelona), které zaujímá plochu přes 153 000 m. Průměrný věk je kolem 29 let a 86 % tvoří ženy.  Mango je v současné době druhá největší společnost pro vývoz textilu ve Španělsku.

Externí odkazy.

Oficiální WEB stránky Manga Stránky pro evropský obchod

Mango je španělská nadnárodní módní značka a oděvní firma, sídlící v Barceloně v Katalánii. Společnost se specializuje na výrobu oblečení a módních doplňků pro ženy.