Život.

Narodil se okolo roku 952 v rodině vévody Sergia z Ravenny. V mládí žil nezřízeně a prostopášně. Ve společnosti štolbů, zbrojnošů a lovců vyrostl v jinocha nevázaného a nevědomého, jenž se věnoval výhradně zábavám a radovánkám. Miloval rytířské zápasy, honby a hry, hlučné pitky a styky s nemravnými ženami. Když mu bylo asi 20 let, neobyčejná událost dala jeho životu nový a neočekávaný směr. Jeho otec Sergius, muž náruživý a prchlivý, se pohádal o kus pozemku se svým příbuzným a vyzval ho na souboj. Jedním ze svědků duelu musel být i mladý Romuald, protože jinak by ho otec vyloučil z dědictví. V souboji Sergius svého soka zabil. Tato událost mladíkem otřásla a jeho svědomí mu od té doby vytýkalo, že je spoluviníkem hrozné vraždy.  V roce 973 se rozhodl opustit svět a vstoupil do benediktinského kláštera svatého Apolináře v Classe nedaleko Ravenny. Oplakával tam hříchy svého mládí a stal se vzorem horlivého kajícníka. Byl přijat do benediktinského řádu a složil sliby. Ve své horlivosti káral liknavější řeholníky, že důsledně nezachovávají původní přísnou řeholi sv. Benedikta. Vlažní a lhostejní mniši zahořeli proti němu nenávistí a vytýkali mu, že svou bezmeznou přísností ruší pokoj a svornost v klášteře. Proto se svolením opata asi po třech letech z kláštera odešel a odebral se do krajiny nedaleko Benátek k věhlasnému poustevníku Marinovi, aby se od něho naučil přísnému a nábožnému životu.  Marinus ho učil poustevnickému životu tvrdou rukou a vedl ho zejména k pokoře a trpělivosti. Kdykoli se Romuald při společném zpívání a odříkávání žalmů v něčem zmýlil, dostával od Marina prutem notnou ránu za ucho. Mladík to disciplinovaně snášel, pouze když od těch ran začal na levé ucho nedoslýchat, poprosil pokorně svého učitele, aby ho v budoucnu šlehal za pravé ucho.  V roce 978 přišel do Benátek opat Guerin z kláštera Saint-Michel de Cuxa ve východních Pyrenejích. Tento klášter byl význačným střediskem mnišské obnovy, která vycházela z francouzského benediktinského kláštera Cluny. Marinus a Romuald se s opatem Guerinem dohodli, že vstoupí do jeho kláštera. Připojil se k nim ještě benátský dóže Pietro Orseolo, jenž se rozhodl opustit politickou dráhu a stát se mnichem. V klášteře Saint-Michel de Cuxa nežil Romuald přímo mezi mnichy, ale v poustevně nedaleko kláštera, kde se v tichu modlil, umrtvoval a pracoval.  Asi v roce 988 dostal zprávu, že jeho otec Sergius, který se po osudném souboji ze strachu před krevní mstou uchýlil do jednoho kláštera nedaleko Ravenny, si řeholní život omrzel a klášter opustil. Bez meškání se vrátil do Itálie, v Ravenně vyhledal otce a přemluvil ho, aby se kajícně do kláštera vrátil. Romuald již v Itálii zůstal a zdržoval se na různých pouštích, kam k němu přicházeli mniši a poustevníci, kteří toužili po vyšší dokonalosti. Zreformoval nebo založil několik mnišských komunit, jednu z nich též v pouštní krajině na ostrově Pereu u Ravenny. Mezi jeho obdivovatele patřil i císař Otto III., který ho v roce 998 ustanovil opatem v klášteře sv. Apolináře v Classe, v němž Romuald kdysi započal mnišský život. Byl opatem přísným, ukládal mnichům, aby zevrubně a svědomitě zachovávali všechna pravidla řehole svatého Benedikta; mniši ho proto začali nenávidět a vzdorovali jeho rozkazům. Romuald nechtěl být odpovědný za nekázeň v klášteře a již po roce opatskou hodnost složil. Odebral se do Říma a vykonal i pouť do kláštera Montecassino, mateřského kláštera benediktinského řádu.  Potom cestoval po Itálii a všude bojoval proti svatokupectví i proti nekázni a světáckému duchu v klášterech. Za to se mu často dostávalo výsměchu a potupy. Z mnohých klášterů, kde zavládl světácký duch, byl násilně vypuzen, ba několikrát mu bylo ukládáno o život. On však i nadále zakládal a obnovoval řeholní domy a poustevny a vychoval velké množství horlivých mnichů. Počátkem roku 1012 přišel do Toskánska a zřizoval tam poustevny. Jistý občan města Arezza, jménem Maldoli, měl krásný pozemek v blízkém pohoří uprostřed hlubokých bukových lesů (50 km severně od Arezza). Ve snu se mu zdálo, že na tom pozemku vidí vysoký, až do nebes sahající žebřík, po němž vystupovali bíle odění mniši. Považoval tento sen za pokyn od Boha a nabídl pozemek Romualdovi k založení poustevnické osady. Romuald dar s radostí přijal a zřídil na pozemku svatyňku ku poctě Božského Spasitele a vedle ní patero chýšek pro sebe a pro své čtyři druhy. Poustevna byla nazvána Campo Maldoli, to je pozemek Maldolův (zkráceně Camaldoli). Osada záhy proslula, z blízka i z daleka přicházeli četní poustevníci a zřizovali si v ní chýšky. Z této družiny povstal později řád kamaldulskýc poustevníků, kteří spojují benediktinské mnišské ideály s poustevnickým způsobem života.  Romuald svým žákům předepsal velmi tvrdá pravidla na základě staré řehole sv. Benedikta, ale na rozdíl od ostatních benediktinů, kteří nosili černé roucho, jeho žáci nosili řeholní roucho bílé. Poustevníci žili velice přísně, zachovávali úplné mlčení a dodržovali půst o chlebě, zelenině a vodě, pokrmů masitých a vína se zdržovali. Chodili bosi, hlavu měli oholenou, ale vousy nosili dlouhé. Každý z nich měl svou chýšku se zahrádkou a kapličkou, pokrmy jim řeholní bratří dávali do okénka. Všechny poustevny byly ohrazeny zdí, za níž se rozkládala hospodářská stavení k osadě příslušná. Uprostřed chýšek stál kostel, v němž se poustevníci scházeli ke mši svaté a k církevním hodinkám. Jinak se zdržovali ve svých chýškách a trávili život v modlitbách, ve svatém rozjímání a zabývali se ruční prací.  Sám Romuald se snažil být svým druhům vzorem poustevnického života. Neustále trestal své tělo za hříchy, jichž se v mládí dopouštěl. Čítal každodenně životy svatých a napodoboval je v konání rozličných kajících skutků. Jeho lůžkem byl slamník na holé zemi, pod řeholním rouchem nosil stále tři hrubé pásy.  Když utvrdil poustevnickou komunitu v Camaldoli, ustanovil Petra Daguina za převora a sám odešel do umbrijských hor, kde založil další poustevnickou osadu; odtud občas vycházel na rozličná místa v Itálii. Navštívil i císaře Jindřicha II., který přijel do Itálie, aby se od papeže nechal korunovat. Ke konci života se odebral do kláštera Val di Castro ve střední Itálii, který také kdysi založil, a zřídil si opodál něho v lesním úvalu poustevnu. V této poustevně zemřel dne 19. června 1027; pochovali ho v klášteře.

Úcta.

Romuald byl prohlášen za blahoslaveného již v roce 1032, tedy pět let po své smrti. Jeho kult se rozvinul především v Itálii a v benediktinském řádu. Asi v roce 1042 sepsal sv. Petr Damiani obsáhlý spis "Vita Beati Romualdi" ("Život blahoslaveného Romualda"). V roce 1072 potvrdil papež Alexandr II. kamaldulskou řeholi.  V 15. století přenesli benediktinští mniši Romualdovy ostatky z kláštera Val di Castro do Jesi. V roce 1481 je získali kamaldulští poustevníci a přenesli je do kostela svatého Blažeje ve Fabrianu, který se od té doby nazývá kostel sv. Blažeje a Romualda.  V roce 1595 ho papež Klement VIII. prohlásil za svatého a ustanovil za den jeho pocty 7. únor (7. února 1481 byly převezeny světcovy ostatky do kostela ve Fabrianu). Při reformě kalendáře v roce 1969 byla jeho liturgická památka stanovena na 19. červen, tedy na výroční den světcovy smrti.  Svatý Romuald je patronem kamaldulského řádu; znázorňován bývá většinou s vousem, oděn v bílém hábitu, se svatozáří a berlou, jindy s knihou a modelem poustevny. Andrea Sacchi ho na obraze z roku 1631 zobrazil ve společnosti řeholních spolubratrů, přičemž v pozadí jsou vidět schody do nebe, po nichž vystupují bíle odění poustevníci.

Žáci sv. Romualda a české země.

Kamadulský řád v českých zemích nepůsobil, přesto byli již v 11. století dva žáci sv. Romualda horlivě uctíváni i v Čechách a na Moravě. Na pokyn císaře Oty III. totiž na přelomu let 1001/1002 dva žáci sv. Romualda z poustevny v Pereu u Ravenny, Benedikt a Jan, odešli do Polska, aby pokračovali v misii umučeného svatého Vojtěcha mezi Polany a Prusy. Dne 11. listopadu 1003 byli spolu s dalšími třemi spolubratry zavražděni. Ostatky těchto svatých Pěti bratří nechal v roce 1039 kníže Břetislav I. přenést do Prahy a odtud se dostaly také do dalších míst v českých zemích. Tito mučedníci byli zařazeni mezi české zemské patrony neboli ochránce.  Svatý Bruno z Querfurtu, jehož do poustevnického života zasvětil sám sv. Romuald, napsal životopis svatého Vojtěcha, druhého biskupa pražského, se kterým se osobně znal, a sepsal též historii svatých Pěti bratří.

Svatý Romuald (it. "Romualdo"; lat. "Romualdus"; asi 952 Ravenna – 19. června 1027 Val di Castro) byl italský světec, mnich, poustevník, zakladatel kamaldulského řádu.


Atletická kariéra.

První úspěchy.

Již jako patnáctiletý skočil do dálky 7,34 metru a svou skokanskou všestrannost prokázal překonáním 2,05 m ve skoku do výšky.  Hranici osmi metrů ve skoku do dálky překonal poprvé v roce 1967, kdy také začal sbírat první domácí i mezinárodní úspěchy. V halové sezóně 1967 se stal v Oaklandu skokem dlouhým 8,21 metru mistrem USA (AAU) ve skoku do dálky. V letní části sezóny 1967 získal stříbrnou medaili na Panamerických hrách v kanadském Winnipegu. Ve stejném roce reprezentoval americký kontinent ve slavném utkání Amerika-Evropa v Montrealu, kde zvítězil výkonem 8,04 m.

Před olympijskými hrami 1968.

V halové sezóně 1968 znovu zvítězil na mistrovství USA (opět 8,21 metru), ale především vytvořil dva nejlepší světové halové výkony všech dob: nejdříve 20. ledna 1968 skočil v Kansas City 8,25 m, čímž o 2 centimetry překonal dosavadní světové halové maximum sovětského dálkaře Igora Ter-Ovanesjana z roku 1966. Poté, na studentském mistrovství USA (NCAA) 15. března 1968 v Detroitu, zlepšil tento výkon na 8,30 m. Tento Beamonův halový rekord překonal až v roce 1980 Američan Larry Myricks (8,38 m). Na stejném univerzitním mistrovství zvítězil Beamon kromě dálky dokonce i v trojskoku. Na olympijské hry 1968 do Mexika odjížděl jako vedoucí muž olympijské sezony 1968 (8,33 metru, 20.6.1968 na mistrovství USA v Sacramentu, pouhé dva centimetry za tehdejšími světovými rekordy Ralpha Bostona a Igora Ter Ovanesjana), v září zvítězil na americké olympijské kvalifikaci v Echo Summit, na které dokonce při jednom z pokusů s nadlimitní podporou větru (8,39 m) přistál za značkou platného světového rekordu.

Olympijské hry 1968 v Mexiku.

Na olympijských hrách v Mexiku zlepšil už v kvalifikaci Američan Ralph Boston výkonem 8,27 m svůj vlastní olympijský rekord (8,12) z olympijských her 1960 v Římě. Beamon skočil 8,19 m, což byl druhý nejdelší skok kvalifikace. Postoupil ovšem až na poslední, třetí pokus.  Ve finále, pořádaném v pátek 18. října 1968 se 190 cm vysoký a 73 kilogramů vážící student z texaského El Pasa v 15:30 hod. ujal vedení hned prvním skokem: rozhodčí ovšem nebyli schopni výkon změřit instalovanou měřící technikou (v Mexiku to bylo optické měřidlo, kterým se pohybovalo po jakési vyvýšené kolejnici paralelně s délkou doskočiště: toto měřidlo však bylo nastaveno na maximální hodnotu 8,60 m). Pořadatelé museli narychlo shánět klasické pásmo (Beamon později dokonce tvrdil, že pásmo na stadionu nebylo k nalezení a pořadatelé ho prý museli jít narychlo koupit do nejbližšího železářství) a teprve potom mohli délku skoku změřit – po pětiminutovém přeměřování byla ohlášena délka skoku - 8,90 m! Tedy zlepšení světového rekordu o neuvěřitelných 55 centimetrů. Beamon si zprvu neuvědomoval, jaký epochální skok se mu povedl, a teprve, když mu pořadatelé naměřený výkon přepočítali na americké stopy a palce (poprvé v historii překonal nejenom hranici 29 stop, ale i 28 stop), začal jásat a líbat tartanové rozběžiště. Bob Beamon nastoupil ještě k druhému pokusu, ale skočil jen 8,04 m a dál už v soutěži nepokračoval. Ostatně brzy po Beamonově světovém rekordu začalo na olympijském stadionu pršet a naděje i na pouhé přiblížení se nové metě se pro všechny finálové účastníky stala nereálnou. Druhý v soutěži skončil Klaus Beer z Německé demokratické republiky v novém rekordu NDR (a de facto i celoněmeckém rekordu) 8,19 m. Ralph Boston nezopakoval výkon z kvalifikace a výkonem 8,16 m skončil až třetí, čtyři centimetry před dosavadním spoludržitelem světového rekordu Igorem Ter-Ovanesjanem. Ten po bronzech z her 1960 a 1964 skončil mimo stupně vítězů, ale alespoň si udržel evropský rekord.  Světový rekord byl součtem Beamonovy skvělé celoroční formy, vysoké nadmořské výšky, bezpochyby také Beamonovy dobré adaptovanosti na trénink ve vyšších geografických polohách (El Paso) a v neposlední řadě i maximální povolené podpory větru (2,0 metru za sekundu). A právě tato síla větru byla později zdrojem diskusí a určitých pochybností: novináři poukazovali na to, že větrná síla 2,0 (při jejímž překročení by již sprinterské a horizontálně skokanské výkony nemohly být uznány za rekordní) byla v Mexiku měřena až nápadně často.  Tisk okamžitě nazval Beamonův skok „skokem do 21. století“ - Beamonův světový rekord nakonec sice platil dlouhých 23 let, ale překonán byl ještě ve 20. století a nebyl nakonec ani nejdéle platným z mexické záplavy světových rekordů: nejdéle vydržel světový rekord americké mužské štafety na 4x400m (2:56,1), který byl vyrovnán na olympijských hrách 1988 v Soulu, ale překonán byl až v roce 1992, na následujících olympijských hrách v Barceloně.  Beamon - stejně jako ostatní afroameričtí sportovci oné doby - vystupoval proti rasismu ve své rodné zemi. Těsně před olympijskými hrami v Mexiku byl dokonce málem vyloučen ze své univerzity, když odmítl reprezentovat svůj vysokoškolský tým v utkání proti jiné univerzitě, známé svými rasistickými projevy. Na samotných olympijských hrách v roce 1968 se ovšem na stupních vítězů zdržel protestních projevů, které na stejných hrách předváděli jeho krajané ze sprinterské skupiny z univerzity v San Jose po bězích na 200 m, 400 m a 4x400 metrů a které za další čtyři roky vyvrcholily incidentem při vyhlašování vítězů a hraní americké hymny po běhu na 400 metrů mužů na olympijských hrách v Mnichově. V projevu k americkým sportovcům před olympijskými hrami v Atlantě v roce 1996 naopak vyzýval své krajany, aby se zdrželi těch protirasistických vystoupení, která by v konečném efektu mohla ve světě vést spíše k podněcování antiamerických nálad.

Po olympijských hrách.

Bob Beamon se ke svému mexickému skoku již nikdy nepřiblížil: závodil ještě v roce 1969 a v červnu obhájil v Miami titul mistra USA skokem dlouhým 8,20 m, což byl třetí nejdelší výkon světových dálkařských tabulek 1969. Jeho další dráhu zastavilo v roce 1969 vážné zranění stehenního svalu. Do dálkařského sektoru se vrátil, ovšem v roce 1970 skočil v hale už jen 7,88 metru. Poměrně dobrých výkonů však v dalších letech dosahoval jako profesionál: v roce 1972 skočil v hale 8,11 metru, o rok později - a znovu v roce 1975 - 8,16 metru.  Beamonův rekord byl dlouho považován za nepřekonatelný. Honba za jeho zdoláním byla skutečně dlouho neúspěšná a skončila až za 23 let, když na mistrovství světa v Tokiu v roce 1991 posunul Američan Mike Powell hodnotu světového rekordu na 8,95 metru.

Osobní život.

Bob Beamon ukončil v roce 1970 studium na University of Texas v El Pasu (kam přestoupil z North Carolina A&T) a stal se sociálním pracovníkem. V současné době je šéfem Art of Olympians, organizace, která sdružuje olympioniky zabývající se uměleckými aktivitami (malířství, grafika, tanec, literární činnost, fotografování, módní návrhářství apod.) Sám navrhuje design oblečení, soustřeďuje se na návrhy motýlků. Věnuje se také hudbě (bubny). Výsledky umělecké činnosti olympioniků Beamon shromažďuje v galerii ve městě Fort Myers na Floridě.  V roce 2013 byl hostem atletického závodu Zlatá tretra v Ostravě. Při této návštěvě vystoupil také v České televizi, v jednom z dílů cyklu Na plovárně, připravovaného Markem Ebenem.

Historie pokusů o překonání Boba Beamona.

Americký sprinter a dálkař Carl Lewis sice již v roce 1982 skočil přes 9 metrů, výkon ale nebyl měřen kvůli nejasnému přešlapu.  Oficiálně změřených skoků do větší vzdálenosti, než jaké Beamon dosáhl v Mexiku v roce 1968, bylo od jeho legendárního výkonu dosaženo zatím jen šest:

Robert (Bob) Beamon (* 29. srpna 1946 New York) je bývalý americký dálkař, olympijský vítěz, který se zapsal do historie atletiky jako tvůrce jednoho z nejpamátnějších okamžiků tohoto sportu. Na LOH 1968 v Mexiku roku 1968 překonal jedním povedeným pokusem světový rekord ve skoku dalekém o celých 55 centimetrů na 890 cm (dodnes rekord OH).


Život.

Byl původně katolickým knězem, později evangelicko-reformovaným pastorem a teologem. Byl to nejpřednější polský činovník reformace, humanista, spisovatel, překladatel a diplomat, sekretář polského krále Zikmunda I. Starého od r. 1521. Organizátor evangelických sborů v Anglii a východním Frísku, zakladatel Evangelické reformované (kalvínské) církve v Polsku. Bratranec primase Polska Jana Laského. Jediný polský činovník reformace evropského významu, uctěný na ženevském pomníku reformace. Zasloužil se o rozvoj spisovné polštiny a písemnictví a také polského humanizmu a demokratických tradic.

Léta studií a hledání.

Laský se narodil do zámožné a vlivné rodiny polského šlechtického rodu jako syn Jaroslava, seradského vojevody a Zuzany z nedalekého hradu Buková Hora (Bąkowa Góra). Učení pobíral na dvoře svého strýce a jmenovce Jana Laského (1456–1531), velkokancléře království a později arcibiskupa a primase Polska. V letech 1514 až 1519 odjel na studia, prvně do Vídně a dále do Itálie, kde studoval teologické právo, starověkou literaturu a jazyky (latinu, řečtinu, němčinu a italštinu na univerzitách v Boloni a v Padově.  Podle přání strýce se věnoval kariéře v duchovenstvu, ale předně se chtěl seznámit s intelektuálními proudy doby. Z toho důvodu se roku 1525 vrátil na Západ. V Bazileji se spřátelil s vynikajícím humanistou Erazmem z Rotterdamu, bydlel v jeho domu několik měsíců, přispíval mu na jeho živobytí a nakonec odkoupil drahocenné Erasmovy knihovní sbírky při ponechání jich k Erasmově užití až do konce života. Později celý soubor přivezl do Polska na Laského pokyn Andrzej Frycz Modrzewski.  Západní Evropa se nacházela v bouřlivém čase vznikající reformace a Laský se seznámil s rozmanitými ideovými směry tohoto času. Poznal přední reformátory, jako Ulrich Zwingli, Joachim Camerarius, Johannes Oecolampadius, Albert Hardenberg, Martin Bucer a Filip Melanchton.

Johannes a Lasco, vl. jm. "Jan Łaski", známý také jako "Jan Laský, Jan z Łaska, Jan Lascius", (1499 v Lasku – 8. ledna 1560 v Piňčově) byl polský protestantský reformátor, mladší synovec svého jmenovce Jana Laského, primase Polska.


Evoluce.

V oku se obvykle vyskytuje hned několik typů čípků, každý specializovaný na vnímání určité barvy, na níž je přizpůsoben maximální citlivostí. Primitivní obratlovci zřejmě měli hned čtyři druhy čípkových buněk, první ve fialové oblasti (370 nm), druhý v modré oblasti (445 nm), třetí v zelené (508 nm) a konečně čtvrtý v oranžové oblasti (560 nm). Toto tzv. tetrachromické vidění přetrvává u mnoha ryb, želv, ještěrů a ptáků. Citlivost jednotlivých typů čípků může být (u nesavčích obratlovců) dána pomocí různě zbarvených tukových kapének, které fungují jako filtry propouštějící přednostně určitý rozsah vlnových délek světla.  Naopak u savců došlo k ztrátě dvou typů čípkových buněk a většina savců má tedy dichromatické vidění (mají jen buňky specializované na oranžovou a fialovou oblast). U lidoopů však následně vznikl třetí typ čípků, načež jsou obdařeni čípky pro modrofialovou (cca 425 nm), zelenou (cca 530 nm) a oranžovou (cca 560 nm) barvu. Rozdíly v citlivosti čípků jsou u člověka dány existencí tří různých opsinů, tedy světločivných proteinů, přičemž každý má jiné absorpční maximum pro světlo. Vznik třetího typu čípků se odehrál před cca 40 miliony lety a podle jedné z hypotéz nastal při přechodu na stromy ve chvíli, kdy primáti potřebovali rozeznat zralé plody od nezralých podle jejich barvy.

Lidské čípky.

Stavba.

Čípky jsou protáhlé buňky o rozměrech 60 × 1,5 μm, které vznikly modifikací nervových buněk. Skládají se ze dvou částí, vnější (směřující ven z oka) a vnitřní (směřující „do sklivce“). Obě části jsou odděleny konstrikcí (zúženinou). Ve vnější části, která má kónický (čípkovitý) tvar, se nachází samotné centrum vidění. Tato část obsahuje četné disky propojené s membránou (vznikají vchlípením cytoplazmatické membrány). Disky obsahují velké množství proteinu jodopsinu (též fotopsin). Ve vnitřní části buňky se nachází velké množství mitochondrií a glykogenu. To naznačuje, že v této části se soustřeďuje energetický metabolismus, který vyživuje zbytek buňky. Nedaleko se také nachází množství ribozomů (resp. polyribozomy) umožňující rychlou syntézu proteinů.

Funkce.

V každé lidské sítnici je asi 6 milionů čípků (tedy mnohem méně než tyčinek); ovšem existují tři funkční typy. Není možné je rozeznat na základě stavby buňky, ale na základě druhu fotopsinu, jejž obsahují. Každý ze tří druhů buněk totiž obsahuje poněkud jiný jodopsin, jeden je specializován na zelenou barvu, druhý na barvu modrou a třetí na červenou barvu spektra. Čípky potřebují ke své práci poměrně hodně velké osvětlení (rozhodně více než tyčinky), ale na druhou stranu zajišťují preciznější vidění než tyčinky.

Čípek je fotoreceptorická buňka v oční sítnici, která umožňuje barevné vidění. Vyskytuje se v určité podobě u většiny obratlovců, ačkoliv chybí např. u paryb či u některých nočních obratlovců. Čípek je pojmenován podle tvaru buňky, který přibližně zaujímá.


Od řídítek k volantu.

Luigi Fagioli se narodil v Osimu u Ancony 10. června 1898. Odtud se odstěhoval do Gubbia v Umbrii, aby dokončil studia na střední škole. Sotva dvacetiletý mladík, robustní a atletické postavy se zpočátku věnoval fotbalu a boxu. Až později podlehl fascinující kráse motorů a vrhl se do sedla motocyklu. Nejprve závodil na stroji značky Borgo, poté SAAR, který nalezl v prachu stodoly a za nesouhlasu otce Sisinia, zrekonstruoval a posléze s ním i závodil na různých akcích po celé Itálii. Příčiny těžké havárie, která se mu přihodila při závodech do vrchu v Pistoie a také domluva rodičů, ovlivnily budoucí rozhodnutí mladého Luigiho, který zanechal nestabilitu dvou kol za jistotu kol čtyř.

První vítězství.

Po debutu v Poháru Perugie v roce 1925, čekaly Fagioliho závody, které ho definitivně chytly u srdce. O rok později už „eugubino“ (přezdívka Fagioliho, vznikla podle města, kde žil -Gubbio) vychutnává první vítězství a to při Premio Perugino del Turismo. Od tohoto momentu se začíná odvíjet jedna z nejhvězdnějších kariér v celé historii italského automobilového sportu. Fagioli jí dokázal psát svojí bravurností a odvahou a dokazuje to i krocením zdivočelých koní pod kapotou Maserati, Alfy Romeo, ale i Mercedesu a Auto Unionu.  Těžko asi někdo spočítá kolika závodů se Fagioli zúčastnil, jen v roce 1928 jich bylo kolem pětadvaceti, stejně tak vítězství, které ho vynesli mezi absolutní špičku a dokonce o kousek před ní. Za sebou často nechával piloty zvučných jmen jako je Clemente Biondetti, Rudolf Caracciola, Louis Chiron, Enzo Ferrari, Tazio Nuvolari, Juan Manuel Fangio, Giuseppe Farina, Achille Varzi a nespočet dalších. Lidé ho oslavují, tisk vyzdvihává, všichni v něm vidí budoucího šampióna. Napovídají tomu i výsledky na závodní dráze v Avellinu i na Targa Florio, ale i při Grand Prix v Římě a v Monze, všude se zapsal zlatým písmem do výsledkových listin.

Cesta Do Německa.

V roce 1933 po polovině sezóny, poznamenané mechanickými problémy, které přivádí do těžké krize nejen Fagioliho, ale i lidí okolo jeho týmu Tridente. Pomocnou ruku podává Enzo Ferrari, Fagiolimu nabízí superrychlou Alfu P3, aby tak doplnil řady modenského týmu, oslabeného odchodem Tazia Nuvolariho, který založil vlastní tým společně s bratrem Barracchinim.  V posledních třech měsících, které zbývají do konce sezóny, Fagioli dokázal zvítězit ve většině závodů a tyto senzační výsledky mu zajistili titul mistra Itálie.  Úspěch v národním šampionátu mu otevřel cestu za Alpy. Z Německa dostává nabídku od Mercedesu, podepsáním smlouvy si Fagioli zajistil příjem 300 000 lir ročně. Eugubino přijímá, a opouští tak italskou stáj, ale Enzo Ferrari mu to nikdy nedokáže odpustit. Jednak měl velké plány do následující sezóny, ale i proto, že v něm viděl nástupce legendárního Tazia Nuvolariho. Fagioli zůstal u Mercedesu až do konce roku 1936, tato spolupráce přinesla spoustu nádherných momentů a překrásných vítězství jak na Nürburgringu, tak v Poháru Acerbo, ale i v Monze a Monte Carlu. Společně s úspěchem se začala projevovat i neskrývaná rivalita se stájovým kolegou Rudolfem Caracciolou, který byl v počátku v ústraní po těžkém úrazu nohou. Silné neshody vedou k rozhodnutí odejít z týmu. Fagiolimu se nezamlouvá stájová strategie, kterou otevřeně kritizuje. Pří Grand Prix Španělska jede Fagioli vstříc svému vítězství, ale je zastaven sportovním ředitelem Mercedesu Neubauerem, musí zpomalit, i v Belgii musí nechat vůz Caracciolimu. Vztah mezi oběma piloty se snaží urovnat němečtí funkcionáři, přesto Fagioli ke konci sezóny odchází. Odchodem z Mercedesu se Fagiolimu otevřeli dveře do další německé stáje, Auto Union, která potřebovala nejen pilota, ale především zkušeného analytika vozu a dobrého znalce evropských tratí. Smlouva byla sepsána v Zwickau v březnu roku 1937 hned poté co Luigi testoval nové monstrum zkonstruované inženýrem Ferdinandem Porschem. Se stříbrným GP C a posléze s aerodynamickým Stromlienwagen, Fagioli dojíždí jen ve čtyřech závodech až do konce roku je vyřazen pro bolesti zad. I když zkušenost s Auto Union měla jen krátké trvání, Fagioli byl jediný kdo dokázal s naprostou přirozeností ovládat toto velice výkonné monstrum poháněné šestilitrovým dvanáctiválcem umístěným za zády pilota. Zanechal tak za sebou příjemné vzpomínky na práci v německém týmu, kam ho přijel vystřídat Achille Varzi.

Vznik mistrovství světa F1.

Válka přerušila kariéru Fagioliho a ten se odebral do lesů v Pietramelina, aby se věnoval lovu. Jakmile zbraně byly složeny a motory znovu ozvučeli závodní tratě, přání opět tisknout volant ve svých rukou přilákalo i Fagioliho.  Po pár pokusech najít vhodný vůz, Fagioli zkoušel Fiat Monaci bimotore v závodě Fasano – Selva v roce 1947, na Mille Miglia v roce 1949 je za volantem vozu Fiat 1100S. Eugubino se rozhodl pro vůz OSCA 1100S, aby se prezentoval na závodech po celé Itálii a dokázal zvítězit v závodě okolo Kalábrie, okolo Sicilie, na Mille Miglia a v Pescaře, ale přáním Fagioliho je znovu řídit velkoobjemový vůz. Příležitost na sebe nenechala dlouho čekat. V roce 1950 se založením prvního Světového Šampionátu F1 ho povolala Alfa Romeo, aby doplnil dvojici Farina a Fangio.  S příchodem Fagioliho, tři Alfy 158, známe jako Alfetty, v každém závodě vytvářely nepropustnou rudou zeď, přes kterou se jen těžko někdo dokázal přehoupnout.Trojice „3F“ je nepropustná až do konce sezóny, poté co zvítězili v šesti Grand Prix ze sedmy, obsadili první tři místa v konečné klasifikaci. Farina se stal mistrem světa jen s dvou bodovým náskokem před Fagiolim, ale protože se započítávali pouze čtyři nejlepší výsledky, musel se Fagioli spokojit s nižším stupínkem a přenechat tak místo Argentinci Fangiovi.  S tímto výsledkem, v 52 letech, by kdokoli jiný mohl být spokojeny, ale Fagioli měl ještě energie na rozdávání. O rok později stále s Alfettou F1 dokázal zvítězit ve Velké ceně Francie. Další úspěchy přicházejí s vozem OSCA z dílny bratrů Maserati a s Vozem Lancia B20 GTI na silnicích Mille Miglia na Grand Prix Říma, na okruhu Posillipo a znovu na Mille Miglia v roce 1952.  Závod v Bresci měl být konfrontací mezi Alfou Romeo a Lancií a mezi Ferrari a Mercedesem. Fagioli překvapil jen ty co neznají jeho skutečný potenciál, podtrhuje tu své vrcholné dílo pilotujíc Lanciu. Zvítězil s přehledem ve své kategorii a je třetí v celkové klasifikaci, byla to pro něj obrovská radost především proto, že dokázal nadělit celých osm minut bývalému kolegovy z týmu Caracciolovi na Mercedesu 300 SL.  Výsledek závodu v Bresci je poslední stránkou sportovní legendy. Několik dní poté, 30. května přišla nehoda s vozem Lancia B20 v přípravě na závod vozu GTI v ulicích Monte Carla. Kariéra Luigi Fagioliho byla narušena a 20. následujícího měsíce definitivně ukončena, zemřel Šampion.

Formule 1.

<nowiki>*</nowiki> Střídal se ve voze s Juan Manuelem Fangiem. O body se poté dělili.

Luigi Fagioli (9. června 1898 Osimo, Itálie – 20. června 1952 Monako) byl italský pilot Formule 1. Fagioli jako dvacetiletý začal s motocyklem Borgo. V roce 1924 se těžce zranil a definitivně zanevřel na dvě kola a přešel k automobilům, v roce 1933 nastoupil do týmu Enza Ferrariho. Poté byl tři roky v týmu Mercedes a Auto Union. Ve věku 52 let dokázal zvítězit v Mille Miglia. V roce 1952 těžce havaroval při závodech sportovních vozů v Monte Carlu. Svým zraněním několik dní poté podlehl.


Počátky.

Leroy Grumman a jeho budoucí obchodní partneři pracovali ve 20. letech 20. století pro leteckého výrobce "Loening Aeronautical Engineering". Když však firmu pohltila společnost Keystone Aircraft a přemístila výrobu z New Yorku do státu Pensylvánie, Grumman a další jeho kolegové se rozhodli firmu opustit a založit si vlastní společnost. V roce 1929 zahájili činnost vlastní společnosti v areálu malého leteckého výrobce " Cox-Klemin Aircraft Co." v Baldwinu na Long Islandu.

Meziválečná doba.

Firma, která nejprve vyráběla hliníkové součásti pro kamióny, brzy získala první kontrakty u amerického námořnictva. Grumman navrhl první prakticky použitelný zatahovací podvozek pro plovákové letouny, což firmě pomohlo v prosazení se na trhu. První letoun firmy, objednaný americkým námořnictvem, byl Grumman FF, stíhací dvouplošník se zatahovacím podvozkem. Grumman FF založil dlouhou řadu palubních letounů firmy a stal se předchůdcem slavné řady stíhacích koček Grummanu (typy s kočičími jmény Wildcat, Hellcat, Cougar, Panther apod.). V meziválečné době ho následovaly ještě zlepšené typy Grumman F2F a Grumman F3F.

Druhá světová válka.

Za druhé světové války Grumman vyráběl tři legendární typy, které v ní měly velice důležitou roli. Palubní stíhací letoun Grumman F4F Wildcat nesl hlavní tíhu bojů první etapy války v Pacifiku a byl brzy nahrazen modernějším typem Grumman F6F Hellcat, který se stal hlavním prvkem získání letecké převahy nad japonským letectvem. Dalším základním typem spojenců byl torpédový bombardér Grumman TBF Avenger.

Studená válka.

Po válce se Grumman i nadále snažil držet krok s vývojem techniky a byl nadále orientován na palubní letouny. V roce 1949 vstoupil do služby jeho první palubní letoun s proudovým motorem, stíhací typ Grumman F9F Panther, ze kterého byla vyvinuta verze s šípovým křídlem Grumman F-9 Cougar. Skutečně úspěšný stíhací letoun však společnost vyvinula až v 70. letech a letoun Grumman F-14 Tomcat se stal vůbec nejúspěšnější poválečnou konstrukcí Grummanu.  Mimo oblast stíhacích letounů Grumman vyvinul řadu palubních letounů dalších typů, jako například transportní letouny Grumman C-1 Trader a Grumman C-2 Greyhound, letouny včasné výstrahy Grumman E-1 Tracer a Grumman E-2 Hawkeye či úspěšný útočný letoun Grumman A-6 Intruder.  V roce 1994 Grumman jako samostatná firma zanikl a byl pohlcen koncernem Northrop. Při fúzi obou společností vznikl společný podnik Northrop Grumman.

Grumman Aircraft Engineering Corporation (později Grumman Aerospace Corporation) je jeden z největších leteckých výrobců na světě. Firmu založili 6. prosince 1929 Leroy Grumman, Jake Swirbul a William Schwendler. Samostatná existence společnosti skončila v roce 1994, kdy ji pohltil letecký koncern Northrop a společně dnes tvoří společnost Northrop Grumman.


Život.

Narodil se v Moskvě do rodiny dirigenta N. P. Anosovа a operní zpěvačky N. P. Rožděstvěnské.  Hudební vzdělání získal na Hudební škole sester Gněsinových a E. F. Gněsinové a Ústřední hudební škole při Moskevské konzervatoři P. I. Čajkovského, kde studoval klavír. V roce 1949 nastoupil na Moskevskou konzervatoř, do třídy klavíristy L. N. Oborinа a obor dirigování, kde byl jeho profesorem jeho otec N. P. Anosov. V roce 1954 konzervatoř úspěšně zakončil, a v roce 1957 získal absolutorium.  Jako dirigent debutoval v roce 1951 ve Velkém divadlе, kdy nastudoval balet P. I. Čajkovského "Šípková Růženka".  Zemřel 16. června 2018 v Moskvě po delší nemoci. Poslední rozloučení a kremace se konaly 19. června. Urna s popelem bylo pochována na Vvěděnském hřbitově do hrobky jeho matky.

Hudební činnost.

Práce s ochestry.

Přes půl století řídil orchestry sovětské, ruské a zahraniční:  Kromě toho pracoval v různých letech také s Berlínským filharmonickým orchestrem, Královským orchestrem koncertgebouw (Amsterdam), symfonickými orchestry Londýnským, Chicagským, Clevelandským, Tokijským (byl čestným dirigentem orchestru Jomiuri) ad.  V sezoně 2000—2001 byl šéfdirigentem a generálním uměleckým ředitelem Velkého divadla.  Od 1. září 2012 byl hudebním ředitelem Moskevského státního akademického komorního hudebního divadla B. A. Pokrovského.

Tvorba.

S orchestrem Velkého divadla nastudoval asi 40 oper a baletů, včetně premiér některých baletů „Hrbatý koník“ R. K. Ščedrina (1960), „Carmen-suita“ na hudbu Georgese Bizet, v instrumentaci R. K. Ščedrina (1967), „Spartakus“ А. I. Chačaturjanа (1968), Louskáček P. I. Čajkovského (1966), opery „Lidský hlas“ F. Poulencа, světová premiéra první verze opery S. S. Prokofjeva „Hráč“ (2001). Dirigoval balety „Bachčisarajská fontána“ B. V. Asafjevа, „Labutí jezero“ P. I. Čajkovského, „Popelka“ S. S. Prokofjeva, „Báj o kamenném kvítku“ S. S. Prokofjeva. Také se zúčastnil provedení celé řady operních představení, např. „Kateřina Izmajlovová“ (Lady Macbeth Mcenského újezdu) D. D. Šostakoviče (1980) a „Zásnuby v klášteře“ S. S. Prokofjeva (1982).  Gennadij Rožděstvenskij také vedl aktivní pedagogickou a hudebně-popularizační činnost. Od roku 1974 vyučoval na katedře operně-symfonického dirigování Moskevské konzervatoře, od roku 1976 zde byl profesorem, od roku 2001 vedoucím katedry. Mezi jeho žáky patřili V. A. Poňkin, V. K. Poljanskij, V. V. Kožin, Т. K. Zangijev, А. R. Kašajev, S. Kondrašov, K. Chvatyněc, Т. A. Abdrašev.

Ocenění.

Za svou uměleckou činnost obdržel Gennadij Rožděstvenskij řadu významných ocenění:

Gennadij Nikolajevič Rožděstvenskij (rusky "Генна́дий Никола́евич Рожде́ственский", 4. května 1931, Moskva — 16. června 2018, tamtéž) byl sovětský a ruský dirigent, klavírista, hudební skladatel, pedagog, hudebně-veřejný činitel.


Život.

Roger Martin du Gard se narodil roku 1881 v pařížském předměstí Neuilly-sur-Seine v konzervativní katolické rodině prosperujícího advokáta. Roku 1906 dokončil studia na "École des Chartres" v Paříži, která vychovávala archiváře a odborníky v oboru paleografie a dějin a umění středověku. Vystudované archivnictví výrazně poznamenalo jak jeho pozdější literární rukopis vyznačující se střízlivým a jednoduchým stylem, tak i způsob jeho tvůrčí práce založený na přísných a vědeckých pracovních metodách, které ho nutily před započetím psaní shromažďovat co možná nejúplnější a nejpřesnější dokumentaci.  Své vystudované profesi se ale Martin du Gard nadále nevěnoval, neboť se začal intenzivně zabývat vlastní literární tvorbou. Nejprve začal pracovat na románu "Život světce" o životě kněze, ale od svého záměru nakonec upustil a nedokončené dílo zničil. Zanedlouho poté (roku 1908) vydal vlastním nákladem svůj literární debut, román "Stát se!" o umělci neschopném realizovat své umělecké plány. Kniha byla poměrně dobře přijata, přesto se k ní Martin du Gard stavěl dosti kriticky. Jeho přílišná sebekritičnost vedla i ke zničení jeho dalšího díla, kterým měl být román "Marise", příběh ženy pojatý chronologicky od jejích dívčích let až po stáří. Pouze menší část románu autor uveřejnil roku 1910 pod názvem "Jedna z nás".  V následujícím období se Martin du Gard plně věnoval práci na své nové knize "Jean Barois", ve kterém se snažil vyřešit rozpor mezi tradiční vírou a pozitivistivkou vědou. Román vyšel roku 1913 také díky doporučení André Gida. Martin du Gard se stal jedním ze spolupracovníků Gidovy skupiny "La Nouvelle Revue Française" (NRF), která se hlásila k novému klasicismu a hodlala uvádět kvalitní literární díla bez snahy o podporu nějaké literární doktríny, a André Gide se stal jeho blízkým přítelem.  Po vypuknutí první světové války byl Martin du Gard povolán k automobilové jednotce. Bojů se sice přímo nezúčastnil, ale při svých cestách po frontě se přesvědčil o nesmyslnosti a hrůze války. Tyto zkušenosti nezůstaly bez ohlasu v jeho literární práci a Martin du Gard byl také mezi prvními, kteří schvalovali protiválečné postoje Romaina Rollanda.  Po skončení války pracoval Martin du Gard krátce v divadle. Brzy se však, unaven pařížským divadelním životem, odstěhoval na statek "Le Tertre" v Normandii poblíž Bellême. Zde od roku 1920 začal pracovat na svém nejvýznamnějším díle, rozsáhlém osmisvazkovém románovém cyklu "Thibaultové", k jehož napsání mu byla vzorem "Vojna a mír" Lva Nikolajeviče Tolstého, kterého velmi obdivoval, a také "Jan Kryštof" Romaina Rollanda. V tomto "románě-řece" (jak se také takováto díla označují) zobrazil Martin du Gard společenský život ve Francii na přelomu 19. a 20. století, v době před první světovou válkou a především během ní. Prvních šest částí bylo vydáno v rychlém sledu v letech 1922 až 1929 a jako kronika soukromého života měšťácké rodiny se pohybují především v psychologické a morální rovině. Další svazek s názvem "Léto 1914" však vyšel až roku 1936. Práce na tomto díle byla pozdržena jednak autorovou autonehodou z roku 1931, při které se zranil a byl delší dobu upoután na lůžko, jednak (a to především) změnou autorovy koncepce cyklu. Nástup fašismu a nebezpečí nového válečného konfliktu vedlo Martina du Garda k přesvědčení, že se nemůže věnovat jen líčení izolovaných citových a morálních problémů, protože člověk je součástí společnosti, která ovlivňuje jeho osud. Proto spálil již hotový sedmý díl s názvem "Příprava" a napsal díl nový, ve kterém problémy individuálních úzkostí ustoupily do pozadí před politickými a sociálními problémy. První světová válka, která měla být v původní koncepci jen stručnou epizodou, se tak stala vrcholným bodem díla, ve kterém jsou sedmý a závěrečný osmý svazek z roku 1940 delší než prvních šest částí dohromady. Především za "Léto 1914" a "„za uměleckou sílu a pravdu, s níž v románovém cyklu Thibaultové zachytil lidské konflikty a významné aspekty současného života“" (citace z odůvodnění Švédské akademie) obdržel Martin du Gard roku 1937 Nobelovu ceny za literaturu.  Období druhé světové války strávil Martin du Gard v Nice. Po dokončení "Thibaultů" nevydal již kromě "Poznámek o André Gidovi" (1951) a "Životopisných vzpomínek"(1955) žádné jiné dílo. Přes deset let pracoval na svém posledním románu "Podplukovník de Maumort", který zůstal nedokončený, když roku 1958 zemřel.  Martinu du Gardovi byla často upírána originalita. Například Georges Duhamel mu vytýkal, že jen opakuje to, co již předcházející velcí romanopisci o člověku řekli, a André Gide zase tvrdil, že v době, kdy na francouzský román mají velký vliv Proust, Joyce a Kafka, budí Martin du Gard dojem, že jde proti proudu. Roger Martin du Gard je však mnohem modernější, než mnozí spisovatelé, kteří svou originalitu obětovali literární módě. Snažil se objasnit velké problémy své doby bez jejich zjednodušování či zatemňování. Ve svých dílech rozvíjel filozofické a estetické úvahy o možnostech skutečného poznání světa a nalezení smyslu života. Dospěl k poznání nutnosti boje za lidské hodnoty, pravdu a za znovunalezení ztracené velikosti a důstojnosti člověka. Jeho díla se staly dokumentem zachycujícím politickou a sociální krizi své doby a jsou vrcholem postbalzakovského románu ve Francii,

Roger Martin du Gard ["rožé marté dy gár"] (23. března 1881, Neuilly-sur-Seine – 22. srpna 1958, Bellême) byl francouzský prozaik a dramatik, nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1937.


Život.

Život umělce je možné částečně rekonstruovat z písemných záznamů. Rodina patřila k občanům Dortmundu nejméně od roku 1306, kdy je zmiňován dekoratér ""Hinricus Sosato"". "Wernerus "pictor" Sosato" je uváděn roku 1348. Je pravděpodobné, že jako tovaryš se učil u místního "Mistra Berswordtského oltáře" a poté putoval do Paříže a Dijonu. Tam zřejmě pracoval u dvorního malíře a iluminátora "Jeana d'Orléans" (alias "le Maître du parement de Narbonne", aktivní 1361–1407). Z roku 1349 se zachoval doklad o svatební smlouvě, kterou uzavřeli "Conrad von Soest" a "Gertrude, dcera Lamberta van Munster". V letech 1396 - 1422 je zapsán jako člen "laického křesťanského sdružení Panny Marie" ("Marienbruderschaften"). Je zaznamenáno také jeho bydliště na hlavní třídě v Dortmundu. Jeho podpis s datem 1403 byl nalezen na oltáři v Bad Wildungen.  Malíř Gerhard von Soyst' (Soest), patrně Conradův syn, je uveden jako úspěšný člen malířského cechu v Kolíně nad Rýnem, kde pracoval také jeden z Conradových následovníků, dobře obeznámený s Conradovou dílnou, Mistr Svaté Veroniky.

Dílo.

Conrad von Soest je jedním z hlavních gotických malířů "měkkého slohu" v Německu. Měl klíčový význam pro rozšíření tohoto mezinárodního dvorského umění v Severním Německu kolem roku 1390 a ovlivnil německé a severoevropské umění až do pozdního 15. století. Byl mistrem úspěšné dílny a členem městského patriciátu v hansovním městě Dortmundu. V jeho době vrcholila tradice velkých malovaných křídlových oltářů.  Některé realistické detaily Conradova oltáře obsahují motivy z Knihy hodinek ("Les Très Belles Heures de Notre-Dame"), jako mariánské květy a jahodník, šálky, sklenice, mísy, příbory, hrající si chrty, burgundské brokáty. Oděvy králů ve scéně "Klanění" představují dvorní burgundskou módu z přelomu 14. a 15. století.  Za Conradovy následovníky jsou považováni Mistr Fröndenberského oltáře v Soestu a Mistr oltářů v Darupu a Warendorfu, který měl pravděpodobně dílnu v Münsteru.

Známá díla.

Mariánský oltář, Dortmund (kol. 1420)

Conrad von Soest, také Konrad, Conrad van Sost, von Soyst (* kolem 1370, Dortmund - po roce 1422) byl německý gotický malíř z Vestfálska, představitel tzv. Měkkého slohu.


Vznik spisu.

Datum vzniku "Života" je nejisté. Protože však obsahuje informace o závěti Karla Velikého, je jisté, že musel být napsán po smrti císaře, tedy po roce 814. Byla vytvořena celá řada teorií založených na interpretaci textu v politickém kontextu. Jako nejpravděpodobnější se jeví třicátá léta 9. století, konkrétně roky 829 až 836. Rozdělení spisu do kapitol pochází od opata kláštera v Reichenau Walafrida Straba.

Vyznění spisu.

Einhardovo dílo je jedním z nejvýznamnějších zdrojů pro poznání historie a života raného středověku. Často je mu však vyčítána tendenčnost, protože vylíčení života Karla Velikého je téměř idylické. Karel zde vystupuje jako ideál vladaře a vzor vládnutí, jako panovník, jenž svým mečem sjednotil velkou část Evropy a dal jí řád a mír. Einhard záměrně zamlčuje negativní stránky osobnosti císaře i jeho vlády (například hromadné popravy při válce se Sasy). Spis proto vyznívá jako oslava velikého vladaře a také jako výchovný spis, v němž bylo vynecháno vše, co není hodno napodobení.

Obsah.

Spis obsahuje dvě předmluvy. První předmluva je od opata kláštera v Reichenau Walafrida Straba, který jí napsal krátce po autorově smrti. Píše v ní mimo jiné, že dílo dle vlastního uvážení rozdělil do třiceti tří kapitol, které opatřil nadpisy, aby se čtenář v díle lépe orientoval. Následuje předmluva autora spisu Einharda, ve které vysvětluje důvody, které ho vedly k napsání životopisu.  Životopis neobsahuje žádné informace o Karově narození, dětství a chlapectví, protože se o těchto událostech nedochovala, jak píše Einhard, žádná písemná zpráva. Stručně se zabývá Karlovými předky a vlastní vyprávění začíná rokem 768, kdy se Karel stal králem. Následuje popis Karlových válečných tažení v Akvitánii, proti Langonbadům a Sasům, tažení do Španěl, podmanění Bretonců a Benevenťanů, proti bavorskému vévodovi Tassilovi, se slovanským kmenem Vilců (Velétů) a s Avary a Dány.  Spis pak pokračuje korunovaci Karla císařem, charakteristikou přátelských vtahů Karla s jinými panovníky (zejména s chalífem Hárúnem ar-Rašídem a s byzantským císařem Nikeforem) a popisem Karlova zvelebování Franské říše a jeho snah o reformu zákonodárství. Dále je poměrně značná část spisu věnována Karlovu osobnímu životu a rodinným vztahům, jeho pohostinnosti, vzhledu, oděvu, povaze, zvykům, vzdělání, zbožnosti, štědrosti a milosrdenství. Spis končí Karlovými posledními léty (jde především o ustanovení syna Ludvíka spolucísařem), jeho skonem, pohřbem a jeho poslední vůlí, jež je citována doslovně, opisem příslušné listiny.

Vita Karoli Magni ("Život Karla Velikého") je latinský spis franského učence Einharda o životě franského krále a prvního císaře Svaté říše římské Karla Velikého. Jde o první životopis evropského panovníka, a vzorem, podle kterého byl napsán, je Suetoniovo dílo "De vita Caesarum" ("Životopisy dvanácti císařů", zvláště pak životopis císaře Augusta.


Průběh toku.

Odtéká z jezera Bajkal a teče nejprve na sever a poté na západ. Na horním toku je od postavení Irkutské a Bratské vodní elektrárny změněna na přehradní nádrže, přičemž délka vzdutí dosahuje 56 km nad hrází Irkutské a 524 km hlavní část Bratské od ústí Telminky. Mezilehlý úsek dlouhý 85 km vede asymetrickou dolinou s vysokým a prudkým levým a nízkým pravým břehem. Koryto je široké 1,5 až 2 km a je dělené ostrovy. Od Bratsku k ústí Irkinějevy protéká oblastí lávových hornin v jasně vyznačené dolině široké od 0,8 až 1,5 km do 3 až 5 km. Břehy jsou místy vysoké a převislé. V korytě překonává říční prahy (Dlouhý, Šamanský, Murský) a peřeje. Nedaleko ústí protéká Jenisejským krjažem, kde vytváří Strelkovský práh. Šířka doliny dosahuje 3 až 5 km, u Motykina až 10 km. Vlévá se zprava do Jeniseje.

Vodní režim.

Průtok je regulován jezerem Bajkal a přehradními nádržemi. Zdrojem vody jsou kromě jezerní vody sněhové a dešťové srážky. Průměrný průtok vody u Irkutské vodní elektrárny činí 1 700 m3/s, u Bratské 2 900 m3/s a u ústí 4 500 m3/s. Led se objevuje na dolním toku na konci října až v první polovině listopadu a na Bratské přehradní nádrži v listopadu až v prosinci. Při odtoku z jezera, na peřejích a pod hrázemi zůstávají nezamrzlá místa v délce desítek km. Charakteristickými jsou ledové zátarasy během zamrzání a tání. Rozmrzá v první polovině května. Nad Ilimem k jarnímu zvýšení hladiny nedochází.

Využití.

Energetika.

Angara má velký hydroelektrický potenciál. Nachází se na ní tzv. Angarská kaskáda, sestávající ze čtyř přehradních nádrží (Irkutská, Bratská, Usť-Ilimská a Bogučanská) s vodními elektrárnami.

Vodní doprava.

Pravidelná vodní doprava je provozována z Irkutsku na jezero Bajkal a od Bratské vodní elektrárny. Hlavní přístavy jsou Irkutsk, Angarsk, Balagansk, Bratsk.

Rybářství.

Řeka je bohatá na ryby (jeseter malý, jeseter sibiřský, lipan, nelma, jelec proudník, mník jednovousý).

Kultura.

Legenda.

Angara je jediná řeka, která vytéká z Bajkalu, zatímco své vody do něj přivádí 336 řek a říček. Sibiřská legenda popisuje romantický příběh o Bajkalu, otci všech těchto řek včetně Angary, Angaře a Jeniseji. Angara se zamilovala do bohatýra Jeniseje, Bajkal ji však nechtěl k němu pustit. Angara za Jenisejem od otce utekla; podle této legendy Šaman-kameň, nacházející se uprostřed výtoku Angary z Bajkalu u vesnice Listvjanka (pozor na záměnu se skálou Šaman na Ol ́chonu, největším ostrově Bajkalu), hodil rozezlený otec Bajkal za neposlušnou dcerou, aby ji zastavil. Angaře se však přesto podařilo utéci a splynout s Jenisejem ve věčném objetí.

Angara () je sibiřská řeka v Irkutské oblasti a v Krasnojarském kraji v Rusku. Na dolním toku se dříve nazývala Horní Tunguska (). Je dlouhá 1 779 km. Do postavení Irkutské a Bratské přehradní nádrže činila délka 1 826 km. Délka říčního systému od pramene Selengy přes Bajkal, Angaru až k ústí Jeniseje do moře dosahuje 5 539 km, což jej řadí na páté místo mezi nejdelšími řekami světa. Povodí řeky má rozlohu 1 039 000 km2, přičemž povodí samotné Angary, po odečtení povodí jezera Bajkal činí 468 000 km2.


Život.

François Mauriac se narodil jako nejmladší z pěti dětí v zámožné bankéřské rodině. V jeho necelých dvou letech mu zemřel otec a od té doby o děti spolu s matkou pečovali prarodiče. Matka byla velmi zbožnou katoličkou a François byl proto v sedmi letech poslán do školy Mariánského řádu "Collège de Grand-Lebrun" na předměstí Bordeaux. V Bordeaux pokračoval i v univerzitních studiích, které zakončil v roce 1905.  V roce 1906) pak Mauriac odešel do Paříže, kde se připravoval na přijímací zkoušky na École Nationale des Chartes, kam byl přijat v roce 1908. Příliš dlouho se však na této škole nezdržel – po několika měsících jí opustil na základě pevného rozhodnutí zasvětit svůj život literatuře.  Své první dílo, básnickou sbírku "Les mains jointes" (Sepjaté ruce) vydal hned v následujícím roce (1909), další sbírku básní "Adieu à l'adolescence" (Sbohem dospívání) pak v roce 1911. Poté se zaměřil spíše na prózu, v roce 1913 vydal svůj románový debut "L’Enfant chargé de chaînes" (Svázané dítě) a postupně si osvojil svůj typický velmi poetický a sugestivní styl psaní. Jeho rané práce patří současně do období jeho osobní mladistvé spirituální krize, kdy trpí pocitem, že křesťanské duchovní zaměření člověka je potlačujícím faktorem přirozených lidských potřeb. Téma boje mezi city a rozumem, resp. touhou a odpovědností uvnitř člověka se tak stává ústřední problematikou Mauriacových děl i do budoucnosti, ovšem již v mnohem hlubším rozměru. Po skončení první světové války, během které sloužil na Balkáně jako příslušník Červeného kříže, vydal Mauriac v roce 1922 sbůj další román "Le baiser au lépreux" (Polibek malomocnému), který byl jeho prvních výrazným úspěchem. Další Mauriacovy práce byly sice odmítnuty pravým křídlem katolických kritiků, novela "Thérèse Desqueyroux" (Tereza Desqueyrouxová) z roku 1927 však došla nadšeného přijetí u čtenářů i ostatní kritiky, kterou byla tehdy označena za historicky nejlepší francouzský román.  V červnu 1933 byl Mauriac přijat do Francouzské akademie (Académie française)). V té době psal pro pařížský list Le Figaro, kde pravidelně uveřejňoval své články, upozorňující na hrozbu nastupujícího fašismu. Třicátá léta byla současně obdobím, kdy psal též divadelní dramata, která byla uváděna s poměrně slušným úspěchem v Comédie-Française (např. jeho první drama "Asmodée" dosáhlo v letech 1937 – 1938 sta repríz). V roce 1941 vydal patrně své nejvýznamnější dílo, román "La Pharisienne" (Farizejka). V průběhu druhé světové války pak aktivně spolupracoval s hnutím "La Résistance", v němž působilo mnoho spisovatelů, odmítajících okupaci Francie.  Mauriac byl velkým přívržencem hlavního představitele francouzské zahraniční armády generála Charlese de Gaulla (pozdějšího francouzského prezidenta). Po válce podporoval jeho politické ambice a především jeho protikoloniální politiku (v roce 1964 o něm napsal rozsáhlou biografickou esej). V roce 1952 vydal další vynikající román "Galagai" a současně získal Nobelovu cenu za literaturu "za pronikavou znalost lidské duše a uměleckou intenzitu, s nimiž v románové podobě tlumočí drama lidského života" (citace z odůvodnění Švédské akademie). O šest let později jej De Gaulle vyznamenal Velkým křížem čestné legie.  Od počátku padesátých let psal Mauriac pravidelně každý týden novinové sloupky (nazývané "Bloc-notes"), které si získaly velký ohlas. Koncem padesátých let je autor začal zpracovávat knižně a později je vydal ve dvou svazcích jako "Le Nouveau Bloc-notes (1958–1960) a (1961–1964)". Jeho práce v šedesátých letech se kromě toho omezuje již téměř jen na psaní vzpomínek, které zahrnují i filozofické a politické úvahy.  François Mauriac zemřel v Paříži 1. září roku 1970 a byl pochován na hřbitově ve Vémars, kde v posledních letech před smrtí žil.  Dílo Françoise Mauriaca je významné především tím, že autor patří mezi tradiční romanopisce, pro něž viditelný svět nepřestal existovat, jehož hrdinové jsou lidmi s dušemi v duchu křesťanského pohledu, spisovatel, osobující si základní právo na komentář, tedy na vyjádření svých názorů. Jeho apologie člověka je vlastně schopností vidění zárodečného jádra lidské podstaty, která – jakkoli obrostlá pokřivenými větvemi předsudků, zvyků, primárního egoismu a archetypů - nese veškerou tíhu citového a morálního rozporu života a je jí nutno prizmatem této skutečnosti též nahlížet. Anglický spisovatel Graham Greene, kterého Mauriac obdivoval (obdiv byl vzájemný, stejně jako byla příbuzná i jejich ústřední témata) a považoval jej za největšího moderního romanopisce, o něm napsal: ""Události v románech F. Mauriaca jeho hrdiny obyčejně nemění (což je skutečnost, kterou romantické nepravdy neznají), ale odhalují jejich nitro postupně s nesmírnou jemností. Jeho morální a náboženské cítění se od běžného diametrálně odlišuje - nenarazíte u něj na falešný předpoklad či na konvenční postavu. Se sympatiemi ukazuje spirituální podstatu člověka, skrytou pod vrstvou destruktivního sobectví a falešné lítosti. Pokrytec přece nemůže žít věčně, aniž by na něj neměly vliv názory, které vyznává. V Mauriacově díle má místo ironie, nikoli satira. Kdyby byl Pascal býval psal romány, byl by užil právě této metody a tohoto tónu"".

Dílo.

Mauriacovo dílo obsahuje téměř šedesát titulů (románů, divadelních her, esejů, filozoficky laděných biografií, polemik, politických úvah, pamětí a článků).

Práce o autorovi.

O Françoisovi Mauriacovi bylo vydáno kolem dvaceti podrobných biografií či studií, ze kterých uvádíme:

Evropská společnost François Mauriac.

Hlásíc se k odkazu spirituality spisovatelova díla vznikla společnost "Association Européenne François Mauriac" (Evropská společnost François Mauriac), jejímž cílem je podpora autorů a vydávání děl současné evropské literatury, především duchovního zaměření.

François Charles Mauriac (čti "fransoa šárl mórijak)") (11. října 1885, Bordeaux – 1. září 1970, Paříž) byl francouzský romanopisec, esejista, dramatik, básník a novinář, nositel Nobelovy cenu za literaturu za rok 1952. Je jednou z největších osobností dlouhé řady francouzských katolických spisovatelů.


Stavba umělých ostrovů.

Stavba prvního a dnes již dokončeného poloostrova ""Palm Jumeirah"" byla zahájena v červnu 2001. Krátce poté byla oznámena stavba Palm ""Jebel Ali"" a v říjnu 2004 i stavba největšího ze tří poloostrovů, ""Palm Deira"", který je plánován s plochu až 46,35 kilometrů čtverečních. Stavba byla původně plánována na 10-15 let, ale nečekaná celosvětová ekonomická krize zasáhla i Dubaj a budoucnost rozestavěných projektů je zatím nejistá.  Uměle vytvořené ostrovy jsou postaveny z kamenů a písku vybagrovaných ze dna perského zálivu. Písek se stříká loděmi, které jsou na správná místa naváděny navigačním systémem GPS. Stříkaný písek vytváří duhový efekt, podle kterého se tento proces začal přezdívat. Okolo každého z ostrovů a poloostrovů je vytvořen půlměsíc, který vytváří velký kamenitý vlnolam, jenž má chránit před vlnami z perského zálivu. Vlnolam okolo ""Palm Jumeirah"" tvoří přes sedm milionů tun kamení. Každý kámen byl individuálně umístěn jeřábem podle pokynů potápěče a dané GPS souřadnice. Palm ""Jebel Ali"" je ve výstavbě od roku 2002 a samotný poloostrov měl být dokončen koncem roku 2009. ""Jebel Ali"" má být 4 kilometry dlouhý poloostrov, který chrání 200 metrů široký a 17 kilometrů dlouhý okružní vlnolam. ""Jebel Ali"" je vytvořený z 210 milionů m3 kamene, písku a vápence.

Palm Jumeirah.

"Palm Jumeirah" (česky Džumeira) je první, nejmenší a dnes již dostavěný z poloostrovů. Leží u exkluzivní čtvrti Jumeirah, poblíž slavného hotelu Burdž al-Arab. Poloostrov svým tvarem připomíná palmu, stejně jako zbylé dva. Je složen z "kmene" palmy, na kterém se nachází důležitá infrastruktura, luxusní obchodní domy, restaurace, domy s luxusními byty, přístav a podobně. Dále směrem do perského zálivu se poloostrov dělí na celkem 17 "palmových listů", na nichž se nachází luxusní rezidenční vily s vlastním kouskem pláže. Celý poloostrov je obehnaný 11 km dlouhým vlnolamem, na jehož nejvzdálenějším konci od pobřež leží hotel Atlantis. Celý poloostrov je velký 5 x 5 kilometrů a přidá k Dubaji 78 km pláže. Stavba trvala 5 let a během stavby došlo k některým technologickým potížím, hlavně problémy se sesuvem půdy a nedostatečným prouděním vody na některých místech. V současnosti se sem stěhují první vlastníci a nájemníci. Jedná se o převážně rezidenční projekt, tedy určený k bydlení a s tím souvisejícími službami a možnostmi nakupování.

Palm Jebel Ali.

„"Palm Jebel Ali"“ se začala stavět v říjnu roku 2002 a měla být dokončena v polovině roku 2008. „"Palm Jebel Ali"“ má nabídnout luxusní ubytování až pro 1,7 milionu lidí již v roce 2010. Jakmile bude „"Jebel Ali"“ dokončen, bude navíc obestavěn ze strany od Dubai Waterfront. Projekt je o 50 procent větší než ""Palm Jumeirah"" a zahrnuje 6 přístavišť, vodní zábavní park, "Sea Village" (mořskou vesnici), domy postavené na kůlech nad vodou a kolem celého ostrova bude promenáda pro pěší, která má podobu nápisu v arabštině. Nápis je báseň, kterou pro tento účel složil sám šejk Dubaje. Báseň zní:  První náznak ekonomické krize na trhu s nemovitostmi v Dubaji se projevil, přičemž ceny prodávaných nemovitostí na „"Palm Jebel Ali"“ se údajně snížily až o 40 procent v průběhu dvou měsíců do listopadu 2008. S tímto pádem souvisí finanční krize od roku 2007 do současnosti. Poloostrov je již z velké části dokončen, nyní probíhá stavba infrastruktury a budov.

Palm Deira.

Stavba poloostrova ""Palm Deira"" byla oznámena v říjnu 2004. První představený návrh byl 8 krát větší než ""Palm Jumeirah"" a 5 krát větší než ""Palm Jebel Ali"" a byl určen k bydlení až pro jeden milion lidí. Původně oznámený návrh sahal 14 km (8,7 mil) do perského zálivu a počítal s 41 listy, ale vzhledem k podstatné změně v hloubce perského zálivu takto daleko od břehu, byl v květnu 2007 návrh upraven na délku 12,5 km (7.76 mil) s 18 většími listy a několika velkými ostrovy okolo ""Palm Deira"" u břehu.  Na začátku října 2007 bylo hotových 20 % z ostrova s celkovým počtem 200 milionů krychlových metrů. Počátkem dubna 2008 společnost "Nakheel" oznámila, že více než čtvrtina celkové plochy poloostrova je hotových. Jednalo se o 300 milionů krychlových metrů písku. Vzhledem k velikosti ostrova, je stavba vyvíjena v několika fázích. První z nich je vytvoření ""Deira Island"", což jsou ostrovy před samotnou ""Palm Deira"", které budou působit jako taková brána k poloostrovu. V dubnu 2008 oznámila společnost "Naakhel", že ""Deira Island"" je z 80 % kompletní.  Vzhledem k dalším ekonomickým problémům spojených s ekonomickou krizí bylo v tichosti zavedeno další snížení velikosti projektu.

Palm Islands (česky "Palmové ostrovy") jsou umělé ostrovy v Dubaji, Spojené arabské emiráty, na nichž se nachází, nebo budou nacházet, luxusní obchodní centra a rezidenční čtvrtě. Umělé ostrovy a poloostrovy staví společnost Nakheel Prooperties, developerská společnost ze Spojených arabských emirátů, která najala mnoho světových odborníků, strojů a pracovních sil pro tvorbu těchto ostrovů. Ostrovy v podobě palm jsou tři a nesou názvy ""Palm Jumeirah"", ""Palm Jebel Ali"" a ""Palm Deira"". Krom těchto poloostrovů staví společnost ještě několik souostroví u Dubaje, z nichž nejznámější je souostroví "The World" (česky ""Svět""), jehož ostrovy jsou uspořádány tak, že vytváří jednotlivé kontinenty celého světa.


Životopis.

Byl nejstarším synem Fridricha III. Míšeňského a Kateřiny z Hennebergu. Po smrti svého strýce Viléma I. Míšeňského v roce 1407, byl jmenován míšeňským markrabětem spolu se svým bratrem Vilémem II. a bratrancem Fridrichem IV. Durynským (synem Balthasara Durynského), dokud jejich území nebyly rozděleny v letech 1410 a 1415.  Ve válce mezi německými městy v roce 1388 pomáhal Fridrichu V. Braniborskému, purkrabímu v Norimberku, a v roce 1391 stál na straně Řádu německých rytířů proti Vladislavu II. Jagellonskému. V boji o německý trůn podporoval Ruperta III., kurfiřta falckého proti králi Václavu IV., pravděpodobně proto, že Václav odmítl splnit slib provdat za něj svou sestru Annu.  Po vydání kutnohorského dekretu Víclavem IV. v roce 1409 založil Fridrich a jeho bratr pro německé studenty, kteří opustili pražskou univerzitu, univerzitu v Lipsku.  Po smrti bratra Viléma, se Fridrich stal vládcem nad všemi zeměmi Wettinů kromě Durynska.  Ohrožení Německa husity přimělo Fridricha, aby se spojil s císařem Zikmundem a stal se jedním z hlavních protihusitských panovníků. Za vítězství v bitvě u Mostu v roce 1421 byl Fridrichovi udělen titul vévody a kurfiřta. Fridrich utratil velké množství peněz za nové pozemky, které získal od Zikmunda do zástavy v Čechách a jinde. Po smrti kurfiřta Albrechta III. Sasko-Wittemberského převedl 6. ledna 1423 Zikmund kurfiřtský titul na vévodu saského, investitura proběhla v Budíně 1. srpna 1425. Podnícen k obnovenému úsilí zasáhnout proti úspěšným husitům, vytáhl Fridrich do Čech, ale jeho vojsko bylo 16. srpna 1426 v bitvě u Ústí téměř zničeno.  Fridrich zemřel v roce 1428 v Altenburgu. Byl pohřben jako první Wettin v knížecí kapli v míšeňské katedrále.

Rodina.

Fridrich I. se oženil s Kateřinou Brunšvicko-Lüneburskou († 1442), dcerou Jindřicha Mírného dne 7. února 1402 a měl 7 dětí:

Fridrich I., zvaný Svárlivý ( Friedrich der Streitbare; 11. dubna 1370 Drážďany – 4. ledna 1428 Altenburg) z rodu Wettinů byl od roku 1407 markrabě míšeňský (jako Fridrich IV.) a od roku 1423 až do své smrti saský kurfiřt (jako Fridrich I.).


Život.

Narodil se 7. listopadu 1866 v Berlíně, v rodině úředníka magistrátu Augusta Linckeho. Jeho otec si přivydělával hrou na housle v malých orchestrech. Zemřel, když bylo Paulovi 5 let.  Záhy bylo zřejmé jeho hudební nadání a zajímal se především o vojenskou hudbu. Proto ho matka po skončení školní docházky poslal do učení do Wittenberge. V městském orchestru hrál na fagot. Kromě toho se učil hrát i na baskřídlovku, klavír, housle a bicí nástroje. Nesplňoval však tělesné proporce předepsané pro vojenské hudebníky a proto se v roce 1884 vrátil do Berlína. Získal místo fagotisty v divadle "Central-Theater" v berlínské čtvrti "Luisenstadt", které se v té době zaměřovalo na lidové hry, frašky a parodie. Po roce přešel do divadla "Ostend-Theater". Zde se okamžitě zamiloval do šestnáctileté subrety Anny Müllerové, se kterou se v roce 1893 oženil. Manželství však vydrželo pouze pět. V roce 1898 se rozvedli a Anna se pod jménem Anna Müller-Lincke později v Berlíně stala obdivovanou divadelní i filmovou herečkou.  Dva roky strávil Paul Lincke jako dirigent v nejznámějším evropském varieté Folies Bergère v Paříži. Po návratu do Berlína uvedl v divadle "Apollo" operetu "Paní Luna", která dosáhla neobyčejného úspěchu. Jen v divadle Apollo se hrála více než šestsetkrát. Den premiéry této operety je považován za den zrodu berlínské operety. Následovala další úspěšná díla a Paul Lincke se ocitl na vrcholu slávy. V roce 1908 se stal šéfdirigentem a skladatelem divadla "Metropol", jehož nákladné revue se staly jednou z hlavních atrakcí Berlína.  S příchodem nacistů k moci si Lincke jen upevnil své postavení. Nacistickým režimem byl oslavován. V roce 1937 získal Stříbrnou medaili cti svého rodného města a ke svým 75. narozeninám se stal čestným občanem Berlína. Opereta "Paní Luna" byla v roce 1941 zfilmována. Jeho pochod ""Berliner Luft"" se stal neoficiální hymnou Berlína.  Poté co za Druhé světové války započalo bombardování Berlína, byly mnohé ústřední úřady a hlavně některá oddělení nemocnic, přesunuty do Mariánských lázní. Tam přesídlil i Paul Lincke. V Mariánských lázních prožil dva roky. Po osvobození města americkou armádou, hrál své skladby pro americké vojáky. S pomocí amerického generála Arthura J. Pierce byl evakuován nejprve do Arzbergu v Bavorsku. Později se ze zdravotních důvodů přestěhoval do Hahnenklee v pohoří Harz. V Hahnenklee také krátce před svými osmdesátými narozeninami zemřel a byl pochován

Carl Emil Paul Lincke (7. listopadu 1866 Berlín –3. září 1946 Hahnenklee-Bockswiese) byl německý hudební skladatel a divadelní dirigent. Bývá nazýván „otcem berlínské operety“.


Kariéra.

Poprvé nastoupil k ligovému zápasu v necelých dvaceti letech za Bohemians Praha. Jeho prvním reprezentačním startem byl kvalifikační zápas na mistrovství světa v roce 1973 proti Skotsku. Roku 1976 díky jím proměněné rozhodující penaltě ve finále proti Západnímu Německu získalo Československo titul mistrů Evropy. Jeho slavné penaltě se říká „vršovický dloubák“ (zatímco ve světě se používá pojem „Panenka goal“ nebo „Panenka kick“). Sám sebe kopajícího penaltu ztvárnil v malé roli v českém filmu "Sonáta pro zrzku" (1980). V roce 1980 byl vyhlášen československým fotbalistou roku.  V roce 1981 odešel z Bohemians do Rapidu Vídeň, s nímž do svého odchodu roku 1985 vyhrál dvakrát rakouskou ligu a třikrát rakouský pohár a roku 1985 se probojovali do finále Poháru vítězů pohárů. V tomto finále proti Evertonu Panenka nastoupil jako střídající hráč. V sezoně 1983/84 byl nejlepším ligovým střelcem Rapidu Vídeň (dal o jednu branku více, než proslulý kanonýr Hans Krankl).  Po návratu do vlasti se stal asistentem trenéra a funkcionářem v Bohemians. Roku 2008 získal Cenu Václava Jíry.  Dne 28. října 2008 mu prezident ČR Václav Klaus udělil státní vyznamenání – Medaili Za zásluhy I. stupně.  V doplňovacích volbách do Senátu PČR v roce 2014 kandidoval jako nestraník za subjekt „Nezávislí pro Prahu 10 - Hnutí pro lepší Desítku“ v obvodu č. 22 – Praha 10. Se ziskem 13,44 % hlasů skončil na 4. místě a nepostoupil tak ani do druhého kola.

Reprezentace.

Antonín Panenka debutoval v A-mužstvu Československa 26. 9. 1973 v kvalifikačním zápase v Glasgowě proti reprezentaci Skotska (prohra 1:2). Zúčastnil se mistrovství Evropy 1976 v Jugoslávii (zisk titulu), mistrovství Evropy 1980 v Itálii (zisk bronzové medaile) a mistrovství světa 1982 ve Španělsku. Na ME 1980 dal ve skupině gól Řecku a na MS 1982 dal góly z penalt Kuvajtu a Francii (to byly jediné góly Československa na tomto MS). Celkem odehrál v letech 1973–1982 za československý národní tým 59 zápasů a vstřelil 17 gólů.

Panenkova penalta.

Slavná proměněná penalta Antonína Panenky se zapsala do historie fotbalu ve finále mistrovství Evropy v Bělehradě v roce 1976, v němž se československý tým střetl s mužstvem Západního Německa. Za stavu 2:2 po prodloužení následoval penaltový rozstřel (první v historii finále evropských šampionátů). Čtyři českoslovenští a tři němečtí fotbalisté proměnili, ovšem čtvrtý německý hráč Uli Hoeneß přestřelil bránu. Antonín Panenka byl v situaci, kdy mohl Československu zajistit první titul v historii. Rozběhl se, čímž předstíral prudkou ránu, německý brankář Sepp Maier skočil do strany, zatímco Antonín Panenka míč lehce podkopl a poslal jej dloubáčkem doprostřed brány. Titul tak získalo Československo. Stejný trik Panenka použil již dříve a vůbec prvním „exekutorem“ byl jeho kolega z Bohemians Štefan Ivančík.

Význam a ohlasy.

Pamětní medaile.

V rámci sběratelské série medailí Československé fotbalové legendy vyrazila Česká mincovna zlatou čtvrtuncovou medaili i Antonínu Panenkovi. Medaile byly vyraženy v únoru 2016 v omezeném množství 200 kusů. Autorem averzu medaile je Martin Dašek a reverzu Asamat Baltaev.

Antonín Panenka (* 2. prosince 1948 Praha) je bývalý československý fotbalista a reprezentant, mistr Evropy z Jugoslávie 1976. V roce 1980 byl vyhlášen československým fotbalistou roku. Členem prestižního Klubu ligových kanonýrů se stal po změně pravidel klubu v listopadu 2016.


Přehled.

Proces získávání informací začíná momentem, kdy uživatel zadá dotaz do systému. Dotazy jsou formálními zápisy požadavku na informace, příkladem můžou být textové řetězce ve webových vyhledávačích. V procesu získávání informace nemusí dotaz jednoznačně identifikovat právě jeden objekt v souboru. Namísto toho může dotazu odpovídat vícero objektů více či méně relevantních.  Objekt je entita, která je reprezentovaná informací v souboru obsahů nebo databáze. Uživatelské dotazy jsou porovnávány s informacemi v databázi. Na rozdíl od klasických SQL dotazů z databází můžou i nemusí výsledky získávání informací přesně odpovídat dotazu, proto jsem většinou ohodnoceny. Toto hodnocení výsledků vytváří klíčový rozdíl mezi hledáním získávání informace a databázovým hledáním.  Datovými objekty mohou být například textové dokumenty, obrázky, audio, myšlnekové mapy nebo videa. Často nejsou dokumenty uchovávány nebo ukládány přímo do systému získávání informací, ale jsou zde reprezentovány zástupci či metadaty. Většina systémů získávání informací vypočítá ke každému objektu skóre podle toho, jak se shoduje s hledaným dotazem, a seřadí je podle těchto hodnot. Objekty s nejvyšším skóre jsou pak zobrazeny uživateli. Celý proces může být zopakován, pokud si to uživatel přeje.

Historie.

Využívat počítače ke hledání relevantních informací bylo myšlenkou, kterou zpopularizoval článek "As We May Think" od Vannevar Bush v roce 1945. Zdá se, že byl Bush inspirován patenty na statistický stroj, se kterým přišel ve 20. a 30. letech Emanuel Goldberg. Statistický stroj hledal dokumenty uložené na filmovém pásu. První popis počítačového hledání informací představil Holmstrom v roce 1948 a informoval rovněž počítači Univac. Automatizovaný systém získávání informací byl představen v 50. letech: jeden se dokonce objevil v romantické komedii Desk Set z roku 1957. V 60. letech byla založena první velká výzkumná skupina zaměřující se na získávání informací, iniciátorem jejího vzniku byl Gerard Salton na Cornellově univerzitě. Do 70. let se objevilo několik různých technik získávání informací, které měly velmi slušné výsledky na menších korpusech textů, jakými byla například Cranfield collection (čítající několik tisíc dokumentů). Velké systémy (jako například Lockheed Dialog system) se začaly používat na začátku 70. let.  V roce 1992 spolusponzoroval US Department of Defense společně s National Institute of Standards and Technology (NIST) setkání Text Retrieval Conference (TREC), které bylo součástí TIPSTER text program. Cílem tohoto setkání bylo nahlédnout komunitu vzniklou okolo problematiky získávání informací. To vyvolalo výzkum metod, které se zaměřovaly na obrovské korpusy. Příchod webových vyhledavačů ještě více posílil potřebu po rozsáhlých vyhledávacích systémech.

Typy modelů.

Pro efektivní získávání relevantních dokumentů pomocí strategií získávání informací jsou dokumenty většinou transformovány do vhodné reprezentace. Každá „získávací” strategie obsahuje konkrétní model pro reprezentaci dokumentů.  První dimenze: matematický základ  Druhá dimenze: vlastnosti modelu Modely bez termínové provázanosti přistupují k různým termínům/slovům nezávisle. Ve vektorových modelech to znamená předpoklad ortogonality termínových vektorů, v pravděpodobnostních modelech předpoklad nezávislosti termínových proměnných. Modely s provázaností neoddělitelných termínů umožňují reprezentovat provázanost mezi termíny. Ovšem model sám definuje míru provázanosti dvou termínů. To je obvykle přímo či nepřímo odvozeno z toho, jak se objevují spolu v dokumentech v korpusu. Modely s transcendentní provázaností termínů také umožňují reprezentovat provázanost mezi termíny, ale nepředepisují provázanost mezi dvěma termíny. Míru provázanosti určují externí zdroje (např. lidé nebo specializované algoritmy).  Emanuel Goldberg předkládá patenty na "Statistical Machine” (tj. statistický stroj), což je vyhledávač dokumentů, který využívá fotoelektrické buňky a rozpoznávací paterny k vyhledávání na rolích mikrofilmových dokumentů. ** konec 60. let: F. Wilfrid Lancaster dokončil hodnotící studie systému Medlars a publikoval první verzi svého textu týkajícího se získávání informací. vektorový model.

Získávání informací (; IR) je činnost, během které člověk získává ze sbírky informačních zdrojů relevantní informace. Vyhledávání mohou být založena na fulltextových nebo na dalších obsahových parametrech. Získávání informací je vědecká disciplína zaobírající se hledáním informací v dokumentu, vyhledáváním samotných dokumentů a také vyhledáváním metadat, která popisují data, a databází textů, obrázků nebo zvuků. Automatické systémy získávání informací pomáhají snížovat „informační zahlcení”. Mnoho univerzit a veřejných knihoven využívá takové systémy k zajištění přístupu k různým knihám, časopisům a jiným dokumentům. Nejviditelnější službou získávání informací jsou webové vyhledavače.


Bodová porucha.

Bodová porucha je narušení kontinuity mřížky v jednom bodě vlivem defektu. Bodové defekty jsou obecně vakance, intersticiály, substituce a jejich modifikace.

Vakance.

Neobsazený uzel mřížky, který vzniká přechodem částice z tohoto uzlu např. do intersticiální polohy. Vakance mohou nést náboj nebo jsou elektroneutrální. Může docházet k tzv. difúzi vakance neboli k jejímu přemisťování v mřížce a to až na povrch. Migrace a vznik vakancí, a jiných bodových defektů mřížky, úzce souvisí s pravděpodobností udanou Boltzmannovou statistikou a tím i s teplotou.

Frenkelova porucha.

Částice je jakoby „navíc“ v takovém místě krystalové mřížky, ve kterém by za normálních podmínek žádná částice být neměla. Zpravidla jde o částici, která se uvolnila ze své normální polohy v mřížce (tato porucha tedy úzce souvisí s poruchou předchozí) a přešla do mezimřížkové (intersticiální) polohy. Částice v intersticiální poloze může taktéž difundovat.

Substituční porucha.

Vlastní částice krystalu je nahrazena částicí cizorodou (příměsí, nečistotou). Například máme křemíkový krystal, do kterého dodáme pár atomů germania a ty substituují atomy křemíku.

Příměs v intersticiální poloze.

Jde o kombinaci předchozích dvou poruch (do krystalu se dostává cizorodá částice, která se navíc nachází v intersticiální poloze). Tato porucha také vykazuje schopnost difundovat, takže při kombinaci s vakancí může přecházet v předchozí poruchu - nečistotu v mřížkové poloze.

Dislokace mřížky.

Čárová porucha neboli dislokace mřížky znamená, že porušená oblast má čárový charakter.

Hranová dislokace.

Jedná se o typ poruchy, při níž chybí souvislá část atomů a tím dochází k deformaci mřížky v jejím okolí. Můžeme si to představit tak, že máme pravidelný čtverec atomů složený z 10×10 atomů a uprostřed čtverce chybí např. 5 atomů v řadě za sebou, které by zde za normálních okolností byly ve svých mřížkových polohách. Vlivem toho dojde v daném místě k deformaci posunem okolních atomů směrem do mezery. Jinými slovy se jedná o "přímkové vakance" v mřížkových polohách.

Šroubová (spirálová) dislokace.

Znamená deformaci části mřížky, která se projeví hromadným posunem větší či menší skupiny částic oproti jejich poloze v dokonalém krystalu. Lze si to představit tak, že máme objemovou mřížku atomů, kterou uprostřed "nastřihneme" a obě nastřižené části vůči sobě posuneme od sebe o pár atomových vzdáleností. Výsledná mřížka se jeví jako šroubovice. Je to způsobeno zejména tím, že při růstu krystalu se preferují jisté plochy více než jiné.

Plošné poruchy.

Hranice zrn.

Porucha vzniká nahromaděním dislokací v místě krystalografických rovin.

Vrstvová porucha.

Vzniká nahromaděním vakancí důsledkem velkého množství nečistot v krystalu.

Prostorové (objemové) poruchy.

Vznikají velkým počtem dislokací.

Krystalové poruchy (neboli "poruchy krystalové mřížky") jsou odchylky od tzv. ideální krystalové mřížky. V místě poruchy většinou dochází k termodynamické nerovnováze. Aby tato nerovnováha přešla do rovnovážného stavu, který je energeticky méně náročný, dochází v okolí poruchy k deformaci krystalové mřížky (např. atomy se posunují směrem k neobsazenému místu v mřížce).


Život.

Narodil se ve statkářské rodině v tehdejším Východním Prusku ("Ostpreussen") a v letech 1862–1867 studoval na slavném gymnáziu "Schulpforta" blízko Naumburgu, kde se setkal také se starším F. Nietzschem. V letech 1867–1869 studoval klasickou filologii v Bonnu, kde se mimo jiné spřátelil s Hermannem Dielsem, a roku 1870 promoval v Berlíně. Zde se také setkal se slavným historikem Theodor Mommsen, který se později stal jeho tchánem. Roku 1872 ostře zkritizoval Nietzscheho "Zrození tragédie", jemuž vytýkal nevědecký postup, aniž by s ním věcně polemizoval. Nietzsche na kritiku nereagoval, zastal se ho však E. Rohde a Richard Wagner. V letech 1872–1874 podnikl dlouhou cestu po Itálii a Řecku, při níž sbíral hlavně řecké rukopisy a připravoval své pojetí textové kritiky. Roku 1875 se habilitoval v Berlíně prací o Euripidovi a roku 1876 se stal profesorem v Greifswaldu, kde však nebyl spokojen. Roku 1878 se oženil s Mommsenovou dcerou Marií a měl s ní sedm dětí.  Roku 1883 se dostal na univerzitu v Göttingenu, kde se spřátelil s kritickým teologem Juliem Wellhausenem a kde patrně prožil svá nejšťastnější léta. Roku 1897 byl povolán do Berlína, kde se vedle své vědy věnoval také vědecké politice a získal si velký vliv. Roku 1899 byl zvolen členem Pruské akademie, roku 1908 působil jako hostující profesor v Uppsale a roku 1912 v Oxfordu. Roku 1915 byl zvolen rektorem berlínské univerzity a jako pruský vlastenec se silně podílel na válečné propagandě. Smrt syna, který padl na frontě, a porážka Německa roku 1918 ho velmi zasáhly a někteří z jeho žáků se od něho také odklonili. V posledních létech života sice dosáhl řady poct, žil však jako zlomený člověk.

Dílo.

Willamowitz byl zastánce přísné textové kritiky, kterou uplatňoval ve svých četných edicích řeckého divadla, poezie, ale také Homéra, Platóna a řeckých nápisů. Jeho cílem byla integrovaná věda o starověku, jež by dochované texty dovedla interpretovat pomocí znalostí historických, archeologických i sociologických. Patřil k iniciátorům velkých projektů jako byl "Thesaurus linguae latinae", "Inscriptiones Graecae" nebo "Corpus scriptorum ecclesiasticorum latinorum" (CSEL) a vydání předsokratovských zlomků. Významně ovlivnil pojetí klasické filologie v Německu i v Anglii a značně zasahoval i do personální politiky německých univerzit v jeho oboru. Byl členem mnoha učených společností a četným doktorem univerzit v Berlíně, Oslu, Ženevě a v Greifswaldu. Po první světové válce byl však také terčem kritiky a jeho nemúzické překlady se již nevydávaly a nehrály.  Mezi jeho žáky vynikli zejména Werner Jaeger, Max Pohlenz a Wolfgang Schadewaldt.

Ulrich von Wilamowitz-Moellendorff (22. prosince 1848, zámek Markowitz u Mogilna – 25. září 1931 Berlín) byl německý klasický filolog, editor a překladatel řeckých básníků a předseda Pruské akademie věd.


Mládí.

George Moran se narodil v roce 1893 do rodiny imigrantů (datum narození není jednoznačně doloženo). Jeho rodiče byli francouzského původu, otec pocházel z Alsaska-Lotrinska, matka z Quebecu; oba byli katolického vyznání. Nejdříve bydleli ve městě Saint Paul v Minnesotě, brzy se však přestěhovali do Chicaga.  Moran se přidal k pouličním gangům, byl několikrát vězněn kvůli vloupání. V té době také získal svoji přezdívku Bugs. Říkalo se o něm, že je tak trochu praštěný.  Zaměřil se na oblast hazardních her, vydírání a za prohibice na obchod s alkoholem. Spřátelil se s Dionem O'Banionem a stal se důležitým členem jeho gangu.

North Side Gang.

O'Banion vedl skupinu Irů, kteří si získali výsadní postavení v oblasti distribuce alkoholu a byli tak vážnou konkurencí Johnny Torria a Al Capona.  10. listopadu 1924 nechal Johnny Torrio Diona O'Baniona zabít. Stalo se tak v jeho ústředí, v květinářství William Schofield's Flower Shop.  Vedení gangu se ujal Hymie Weiss. Spolu s Moranem, Druccim a dalšími muži se pokoušeli smrt O'Baniona pomstít.  Moranovi se málem podařilo Torria zabít 24. ledna 1925. Torrio byl tehdy velmi vážně zraněn a vedení mafiánské organizace předal Al Caponovi.  20. září 1926 přežil Al Capone útok, který provedli Weiss a Moran. Kolem restaurace, ve které Al Capone obědval, projela kolona aut, ze kterých se bez přerušení střílelo. Al Capone však zraněn nebyl.  11. října 1926 byl Hymie Weiss Al Caponovými muži zabit.  V roce 1926 se Bugs Moran oženil, vzal si Alici Roberts.  Když pak v dubnu roku 1927 zemřel Vincent Drucci, stal se Bugs Moran jediným šéfem gangu.

Masakr na Den svatého Valentýna.

14. února 1929 nechal Al Capone zabít šest hlavních Moranových mužů. Akci zorganizoval Jack McGurn. Jeho cíl, Bugs Moran, však smrti unikl pouze náhodou.  McGurn vybral své muže mimo Chicago, aby nebylo hned zřejmé, že se jednalo o jeho lidi. Pronajal také některé byty v okolí místa činu, aby v nich postavil hlídky. Nakonec ukradl policejní vůz a dvě policejní uniformy.  Podle plánu měl tehdy Moran převzít náklad velmi kvalitní whisky. Jeho lidé (šest členů gangu a jeden přítel) byli ten den na místě v garáži, aby pomohli s překládáním beden. Moran sám však na schůzku nedorazil – měl zpoždění. Když přicházel, spatřil policejní auto a utekl. Z auta vystoupili policisté i muži v civilu.  Moranovi gangsteři se v domnění, že se jedná o skutečný policejní zátah, bez odporu seřadili hlavou ke zdi a dali ruce za hlavu. Všichni pak byli postříleni. (Pouze Frank Gusenberg žil ještě asi tři hodiny po příjezdu skutečné policie, ale odmítl vypovídat.)  Po skončení palby vyšli z garáže Al Caponovi muži v policejních uniformách a před nimi předstírali zatčení muži v civilu. Vypadalo to, že policie dopadla pachatele. Všichni pak odjeli.  Masakr na Den svatého Valentýna tak ukončil válku, která probíhala mezi mafiánským gangem Johnny Torria a gangem North Side Gang.

Úpadek.

V dubnu roku 1930 byl uveřejněn list veřejných nepřátel. Al Capone stál na prvním místě, Jack McGurn byl čtvrtý a Bugs Moran šestý. Celkem bylo zveřejněno 28 jmen.  Po skončení prohibice v roce 1933 se začaly zločinecké gangy místo obchodu s alkoholem věnovat obchodu s drogami. Bugs Moran, jehož hlavní muži byli nyní mrtví, však prakticky ztratil v podsvětí vliv.  Hazardní hry, které Moran dříve ovládal, přebral Frank Nitti (nástupce Al Capona) a o ostatní se postaral Lucky Luciano.  V roce 1936 byl zabit Jack McGurn, není však jasné, kdo za jeho vraždou stál.  Kolem roku 1940 se Moran přestěhoval do Ohia. Jeho hlavní činností byly loupeže, krádeže a padělání bankovek.

Smrt.

V červenci roku 1946 byl Moran zatčen za loupež a 10 let pak strávil ve věznici v Ohiu. Po propuštění byl znova odsouzen za jiný trestný čin a dalších 10 let si měl odpykat v Leavenworth ve státě Kansas.  25. února 1957 však zemřel ve vězení na rakovinu plic.

George Clarence Moran, známý jako Bugs Moran ("Buggy-šílený") (21. srpna 1893 Saint Paul, Minnesota – 25. února 1957 Leavenworth, Kansas), byl chicagský gangster, jeden z hlavních konkurentů mafiánského bosse Al Capona.


Život.

Původ a rodina.

Oficiálně byl synem Alexandra Sebastiena hraběte de Flahaut de La Billarderie, popraveného guillotinou v Arrasu v únoru 1793 a jeho manželky Marie-Adélaïde Filleul, později známé jako markýza de Souza. Ve skutečnosti byl jeho otcem pravděpodobně pozdější státník hrabě Charles de Talleyrand-Périgord. Pro tuto domněnku hovoří časová shoda mezi známým vztahem Talleyranda k matce Charlese Josepha a jeho narozením, fyzická podoba, křestní jméno narozeného, ale i úzká spolupráce mezi Talleyrandem a Charlesem de Flahaut až do Talleyrandovy smrti roku 1838.

Kariéra do roku 1815.

Po popravě manžela vzala ovdovělá hraběnka de Flahaut Charlese Josepha roku 1793 s sebou do exilu, kde zůstal až do roku 1798. Po návratu do Francie vstoupil jako dobrovolník do armády a tentýž rok, po bitvě u Marenga (14. června 1800), obdržel důstojnický patent.  Stal se adjutantem Muratovým a roku 1805 byl v bitvě u Landbachu zraněn. Po bitvě u Friedlandu (14. června 1807) dostal kříž Čestné legie a vrátil se do Paříže. Sloužil pak ve Španělsku a v Německu. Vyznamenal se v bitvě u Wagramu (5. a 6. července 1809) a byl povýšen na plukovníka a jmenován baronem císařství.  Během Napoleonova pobytu ve Varšavě roku 1807 navázal Flahaut milostný vztah k Anně hraběnce Potocké, ve kterém hraběnka toužila pokračovat po svém přesídlení do Paříže. Flahaut ale mezitím navázal intimní vztah k Hortense de Beauharnais, nevlastní dceři a švagrové Napoleona I. a v letech 1806–1810 královně holandské. Ze vzájemného vztahu se narodil 21. října 1811 syn Charles Auguste Louis Joseph Demorny, pozdější vévoda de Morny, významný politik Druhého císařství a tedy poloviční bratr Napoleona III. Flahautovo otcovství Napoleona III. samého je m.j. z časových důvodů vysoce nepravděpodobné až nemožné.  Flahaut bojoval statečně v ruské kampani roku 1812 a roku 1813 byl povýšen na brigádního generála. Poté se stal Napoleonovým adjutantem a téhož roku po prohrané bitvě u Lipska (16.-19. října 1813) byl opět povýšen na divizního generála a jmenován hrabětem císařství. V bitvě u Hanau (30. října 1813) se vyznamenal svým hrdinstvím a poté byl Napoleonem pověřen úlohou zprostředkovatele jednání se spojenci. Po abdikaci Napoleona v dubnu 1814 se Flahaut podřídil nové vládě, ale byl v září 1814 ze státní služby propuštěn. Až do návratu Napoleona z ostrova Elby žil v soukromí s Hortense de Beauharnais.  Během vlády Sta dní byl reaktivován a pověřen poselstvím do Vídně za účelem návratu císařovny Marie Louisy. Byl však už ve Stuttgartu zatčen a přinucen k návratu do Francie. Napoleon jej jmenoval pairem, opět se stal císařovým adjutantem a s ním bojoval u Ligny (16. června 1815) a u Waterloo (18. června 1815).

Kariéra po roce 1815.

Poté se ještě svým vlivem v komoře pairů snažil prosadit nástupnictví Napoleona II. Vlivem Talleyrandovým nebyl přinucen k exilu, ale žil pod přísným policejním dohledem. Proto odešel do emigrace a žil nejprve v Německu. Poté odešel do Anglie, kde se oženil s Margaretou dcerou admirála George Keitha, l. vikomta Keitha. Francouzský vyslanec protestoval proti sňatku, ale jediným výsledkem protestu bylo Flahoutovo odevzdání důstojnického patentu. Jeho nejstarší dcera Emily Jane se později provdala za Henry Petty-Fitzmaurice, 4. markýze z Lansdowne.  Roku 1827 se rodina vrátila do Francie a roku 1830 mu Ludvík-Filip vrátil hodnost generálporučíka a jmenoval jej opět francouzským pairem. Roku 1831 byl krátce vyslancem v Berlíně a poté žil v Antverpách na dvoře prince Ferdinanda Philippa, vévody z Orleansu. Roku 1837 se Flahaut stal princovým vrchním štolbou. Po princově smrti roku 1841 byl Flahaut poslán do Vídně, kde zastával funkci vyslance až do únorové revoluce roku 1848. Po vyhlášení obnovené Francouzské republiky byl z diplomatických i armádních služeb propuštěn a žil v soukromí. Po státním převratu Napoleona III. dne 2. prosince 1851 byl opět aktivován (jeho syn vévoda de Morny se stal ministrem vnitra) a jmenován roku 1853 senátorem, roku 1854 velkokancléřem Čestné legie a v letech 1860-1862 vyslancem Francie v Londýně.  Poté odešel definitivně do penze a žil až do své smrti v roce 1870 v Paříži.

Charles Auguste Joseph, hrabě de Flahaut de La Billarderie (21. dubna 1785 Paříž — 1. září 1870 Paříž) byl francouzský generál a diplomat.


Historie.

Nejstarší kolotoče vznikly patrně v jižním Německu počátkem 18. století jako otáčivé sloupy, na nichž byly na řetízcích zavěšeny koše, případně koníci a loďky pro návštěvníky. Rychle se rozšířily po evropském kontinentu i do Velké Británie. Nejstarší zachovaný plošinový kolotoč se nachází v Hanau u Frankfurtu n/M a je z roku 1780. Plošinové kolotoče se stavěly v zábavních parcích a byly poháněny ručně nebo koňmi. Roku 1861 byl v Anglii postaven první kolotoč na parní pohon, koncem století se objevil i elektrický pohon. Od konce 19. století se kolotoče rozšířily také do USA a vznikla řada technických zdokonalení, včetně mechanických hudebních automatů (orchestrion), které pohyb kolotoče doprovázejí cirkusovou hudbou. Ve druhé polovině 20. století vznikly složitější kolotoče s hydraulickým naklápěním a dalšími pohyby.

Řetízkový kolotoč.

Původně jen otáčivý sloup se sedadly na řetízcích nebo provazech byl brzy doplněn horní plošinou, na niž se dalo zavěsit víc sedadel. Dolní pevná plošina není pohyblivá a slouží jen k nasedání a vystupování. Při otáčení se sedátka s návštěvníky vlivem odstředivé síly vyklánějí od osy a návštěvníci se na nich mohou navíc různě houpat, chytat za ruce, takže mají pocit volného pohybu vzduchem. Je určen větší mládeži a dospělým.  Největší řetízkový kolotoč se nalézá od roku 2013 v americkém zábavním parku Six Flags Over Georgia ve státě Georgie. Lidé se zde na tomto kolotoči baví ve výšce 70 metrů nad povrchem země.

Plošinový kolotoč.

Otáčivá kruhová plošina může být umístěna v pevném stavení nebo stanu, anebo se otáčí i střecha kolotoče. Na plošině jsou upevněna sedadla, lavičky, nebo častěji koníčci, autíčka nebo vagónky. Plošinové kolotoče jsou určeny především pro malé děti, rodiče je mohou na plošině doprovázet i držet. V Praze stojí historický letenský kolotoč s koníčky z roku 1892, který je už mnoho let zavřen a čeká na rekonstrukci. Mnoho podobných pouličních kolotočů je v provozu v Paříži.

Naklápěcí kolotoče.

V polovině 20. století se objevily složitější kolotoče s hydraulickým naklápěním plošiny, kde se návštěvníci musí připoutávat. Plošina se roztočí ve vodorovné rovině a postupně sklopí až do svislé roviny. Zejména v zábavních parcích se vyskytují ještě složitější zařízení, kde se otáčivý pohyb kombinuje s dalšími pohyby.

Kolotoč, dříve také karusel, je zábavní atrakce, na níž jsou návštěvníci vystaveni otáčivému pohybu a působení odstředivé síly. Kolotoče se staví jako pevné (stacionární), anebo častěji jako mobilní, které se převážejí od místa k místu. Rozlišují se kolotoče řetízkové, plošinové a naklápěcí.


Rodina.

Narodila se ve Wolfenbüttelu jako dcera Karla I. Brunšvicko-Wolfenbüttelského a princezny Filipíny Šarloty Pruské. Jejími prarodiči z matčiny strany byli pruský král Fridrich Vilém I. a dcera britského krále Žofie Dorotea Hannoverská.

Manželství.

16. března 1756 se Anna Amálie v Braunschweigu provdala za Arnošta Augusta II. Sasko-Výmarsko-Eisenašského. Arnošt August zemřel v roce 1758 a zanechal po sobě nezletilého nástupce, jejich staršího syna Karla Augusta.

Regentství.

Během nezletilosti Karla Augusta vládla jeho matka Anna Amálie. Přesto, že právě probíhala Sedmiletá válka, podařilo se jí zlepšit postavení vévodství. Když Karel August v roce 1775 dosáhl plnoletosti, sama odešla z politické scény.

Kulturní role.

Jako patronka umění a literatury přitahovala do Výmaru mnohé významné muže z Německa, včetně Johanna Gottfrieda Herdera, Johanna Wolfganga von Goethe, Friedricha Schillera a divadelní společnost Abela Seylera. Když se Anně Amálii podařilo podmanit si Seylerovu společnost, byl to "extrémně šťastný tah. Seylerova společnost byla v té době nejlepší německou divadelní společností." Amalia von Helvig byla později také součástí jejího dvora. Jako vychovatele pro své syny si najala Christopha Martina Wielanda, básníka a překladatele děl Williama Shakespeara. Založila také Knihovnu Vévodkyně Anny Amálie. Vévodkyně byla oceněna v Goetheově díle pod názvem "Zum Andenken der Fürstin Anna-Amalia."  Anna Amálie byla vynikající skladatelkou. Mezi její významné práce patří symfonie pro dva hoboje, dvě flétny, dvoje housle a kontrabas (1765), tripartitní oratorium (1768), opera zvaná Erwin und Elmire (1776), založená na Goetheově textu, a divertimento pro klavír, klarinet, violu a violoncello (kolem 1780).

Anna Amálie Brunšvicko-Wolfenbüttelská (24. října 1739 – 10. dubna 1807) byla německá princezna a hudební skladatelka. Sňatkem se stala sasko-výmarsko-eisenašskou vévodkyní a v letech 1758 až 1775 byla také sasko-výmarskou a sasko-eisenašskou regentkou. Svůj dvůr a jeho okolí přeměnila na nejvlivnější kulturní centrum Německa.


Život.

Ulisse Aldrovandi se narodil v roce 1522 do vznešené italské rodiny. Otcem byl notář a tajemník Senátu, hrabě Tesseo Aldrovandi. Začal se studiem matematiky na Univerzita v Bologni, ale kvůli finančním problémům v rodině, musel studium přerušit a od roku 1536 pracoval jako účetní v Bologni, později v Brescii. V roce 1539 se vrátil do Bologni a zapsal se na Univerzitu. Vystudoval práva a literaturu (1546), pak pokračoval ve studiích filosofie, logiky a medicíny v Pádově. V 31 letech získal doktorát a vrátil se do Bologni, kde byl z neznámých důvodů obviněn spoluobčany z kacířství. 12. června 1549 byl zatčen a jeho proces byl převeden do Říma. K Aldrovandimu štěstí zemřel papež Pavel III., nastoupil Julius III. a Aldrovandi byl propuštěn.  Díky známosti s Luccou Ghinim z Imoly se začal věnovat botanice. Mezi léty 1551 až 1554 organizoval několik botanických expedic. Sbírka popsaných rostlin je dnes známa jako "Herbář Ulise Aldrovandiho". Jedná se o jednu z nejstarších botanických sbírek. Skládá se z 15 svazků a vice než 5000 vzorků. Velká část se dnes nachází v přírodovědném muzeu, založeném Aldrovandim.  Od roku 1554 se stal vyučujícím logiky a medicíny na univerzitě v Bologni a v roce 1559 se stává profesorem filosofie. V roce 1561 slavnostně založil katedru přírodních věd v Bologni s názvem: "Lectura philosophiae naturalis ordinaria de fossilibus, plantis et animalibus".  Od roku 1567 Aldrovandi doplnil přednášky též o praktická cvičení a došla mu nutnost zřízení botanické zahrady pro praxi studentům. V roce 1568 předložil tedy Senátu návrh na založení "Ortus botanicus", který byl přijat a projekt ve stejném roce dokončen. Stal se tak čtvrtou botanickou zahradou na světě (po Pise, Pádově a Florencii). Zahrada původně ležela v prostorách dvora "Sala Borsa" při "Palazzo Publico" v centru města, dnes sloužící k účelům městské knihovny. V roce 1803 byla zahrada kvůli zájmům města přesunuta na aktuální místo v ulici "Via Irnerio".  "Hortus botanicus" není botanická zahrada v dnešním slova smyslu. Jedná se o středověký termín, který označoval areály vznikající přibližně od 16. století hlavně při univerzitách. Jejich předchůdcem byl "Hortus simplicium" označující středověkou zahradu, určenou pro pěstování rostlin pro přímou léčbu.  Přesné a pečlivé shromažďování a uchování přírodních objektů vedla k vytvoření jednoho z prvních přírodovědných muzeí, na světě. Jmenovalo se "dall'Aldrovandi" a sám autor ho nazýval „divadlo“ nebo „mikrokosmos přírody“, Bylo zde možné studovat 18.000 "rozmanitých věcí přírodních" a 7 000 „sušených rostlin v patnácti svazcích“, nazývaných "Herbář Ulisse Aldrovandiho". Sbírka byla nedílnou součástí všech 17 svazků obsahujících tisíce nádherných akvarelů, zobrazující zvířata, rostliny, minerály a monstra a 14 štočků ze dřeva pro ilustraci tištěných svazků.  Kvůli sporu mezi lékárníky a lékaři v Bologni na složení lidové medicíny v roce 1575 byl Aldrovandi vyloučen ze všech veřejných úřadů na dobu pěti let. V roce 1577 získal pomoc papeže Řehoře XIII. (bratranec jeho matky), který nařídil, aby se Aldrovandi znovu mohl zhostit veřejné funkce učitele a navíc poskytl finanční podporu na vydání jeho díla.  Aldrovandi sepsal svou závěť v roce 1603. Jeho záměrem bylo nechat celé své vědecké dědictví, kterému zasvětil celý život, Senátu v Bologni. Po jeho smrti v roce 1605, se město a boloňská univerzita staly majiteli a správci tohoto přírodovědného dědictví. Carl von Linné a Georges Louis Leclerc de Buffon ho považovali za zakladatele moderní přírodní vědy.  Po Ulissem Aldrovandim byla k jeho poctě pojmenována masožravá rostlina "Aldrovanda vesiculosa".

Dílo.

Je ho hlavním dílem je jedenáctisvazková "Historia animalium". V "Historia Monstrorum" popisuje Aldrovandi detailně dnes mýtické bytosti, tehdy představy monster a nadpřirozených bytostí del výpovědí svědků a dle nálezů "přírodnin". Třetím známým dílem je "De Monstris", zabývající se lidskými tělesnými deformacemi.  Další díla:

Ulisse Aldrovandi (11. září 1522 Bologna – 4. května 1605 tamtéž), také známý jako "Ulysses Aldrovandus", byl italský lékař, přírodovědec, botanik a entomolog, zakladatel jednoho z prvních přírodovědných muzeí. Jako první v roce 1603 použil termínu geologie. Jeho impozantní sbírky „přírodnin“ jsou zachovány a vystaveny v Paláci Poggi na univerzitě v Bologni.


Aritmetika.

Výraz pro sčítání čísel jedna a dvě je v prefixové notaci zapsán jako „+ 1 2“. Ve složitějších výrazech operátory předcházejí svým operandům, ale operandy se mohou v netriviálních výrazech vkládat do sebe. Například, výraz v tradiční infixové notaci může být zapsán v prefixové notaci jako nebo jednoduše  Protože jsou všechny jednoduché operátory v aritmetice binární (alespoň v aritmetickém kontextu), jakýkoliv prefixový zápis je jednoznačný a používání závorek je zbytečné. V předchozím příkladě, protože jsou závorky v infixové notaci požadované, jejich posun nebo jejich odstranění může podstatně změnit význam a výsledek celého výrazu. Nicméně příslušný zápis v prefixové notaci bude zapsán  Proces sčítání je odložen dokud oba operandy odčítání nejsou zpracovány. Jako v jakékoliv notaci, nejvnitřnější výrazy jsou zpracovány jako první, ale v prefixové notaci mohou být „nejvnitřnější“ výrazy zadány prostým pořadím operandů.  Na rozdíl od podobné postfixové notace (známé jako reverzní polská notace), prefixová notace nebyla příliš užívána v komerčně vyráběných kalkulátorech. Prefixová notace je často vyučována jako první koncepční krok při výuce programovacích jazyků, které ji užívají.

Počítačové programování.

Prefixová notace má široké uplatnění v jazyce Lisp, kde jsou závorky požadovány v případě pohyblivých operandů. Související postfixová notace (neboli "reverzní" polská notace) je používána ve spoustě zásobníkových programovacích jazyků a je ovládací princip některých kalkulátorů firmy Hewlett-Packard.

Pořadí operací.

Pořadí operací je definováno přímo ve struktuře prefixované notace a může být jednoduše odvozena. Jediná věc, kterou musíme mít na paměti je, že operace je aplikována prvním operandem na druhý operand. To není problém u operací, kde můžeme provést záměnu operandů, ale pro ostatní jako je dělení a odčítání je tento fakt velmi důležitý. Například následující výraz  se čte jako „Vyděl číslo 10 číslem 5“. Tudíž řešením je číslo 2 a nikoliv 1⁄2 v případě špatné analýzy příkladu.  Prefixová notace je zvláště populární v operacích se zásobníkem skrze schopnost lehce rozeznat pořadí operací bez nutnosti jejich závorkování. K určení pořadí operací není potřeba pamatovat si jejich hierarchii jako u běžné infixové notace. Místo toho stačí jeden pohled přímo na zápis ke zjištění, který operátor vyřešit první. Čtením výrazu zleva doprava zjistíme první operátor a vyřešíme jím první dva operandy. Jestliže je před těmito operandy nalezen další operátor, starý operátor je umístěn stranou dokud není vyřešen nový operátor. Tento proces se opakuje, dokud nejsou vyřešeny všechny operátory. V celém výrazu musí být o jeden operand více než je operátorů.  Když máme vyřešeno, operátor a dva operandy jsou nahrazeny novým operandem (výsledkem řešení). Protože byl jeden operátor a dva operandy odstraněny a přidali jsme nový operand, znamená to, že stále máme o jeden operand víc než operátorů, umožňuje nám to pokračovat ve výpočtu. To je hlavní teorie užívání zásobníků v programovacích jazycích k řešení příkladů v prefixové notaci, třebaže máme k dispozici různé algoritmy k řešení procesu. Další příklad ilustruje komplexní řešení výrazu v prefixové notaci.

Polská notace v logice.

Následující tabulka ukazuje zápis logických výrazů. „Tradiční“ zápis se začal používat v letech 1970 a 1980.

Prefixová notace (známá též jako polská notace) je způsob zápisu logických, aritmetických a algebraických výrazů. Její charakteristikou je především zápis operátorů vlevo před operandy. Protože je pořadí operátorů fixní, syntaxe nepotřebuje žádné závorky a zápis je tedy jednoznačný. Polský logik Jan Łukasiewicz vymyslel tuto notaci okolo roku 1920, proto je tato notace známá jako polská notace.