Prostředí.

"Ragnarok Online" je tvořen množstvím různorodých map (neboli herních lokací) a monster, přičemž mnoho stejných monster se nachází v různých mapách. Cestování mezi mapami vyžaduje jejich nahrávání. Monstra cestovat nemohou.  Součástí světa "Ragnaroku" jsou oblasti ze severské mytologie jako je Niflheim, země mrtvých, a Valhalla, kde hráči mohou přestoupit na tzv. Transcendent Classes (tj. znovuzrozené povolání). Nové mapy jsou do hry průběžně přidávány spolu s novými epizodami. Každý hráč začíná v oblasti zvané Rune Midgard.  Některé servery prošly od roku 2010 značnými změnami, dohromady pojmenovanými "Renewal" (tj. obnovení). Renewal přineslo mnoho změn do herní mechaniky, z nichž asi největší se týká přebudování systému charakterových bodů a jejich vlastností a dále také uvedení tzv. 3rd Classes (tj. třetích povolání). Mezi další změny patří i úpravy uživatelského rozhraní, klávesových zkratek a dovedností.

Herní možnosti.

"Ragnarok Online" obsahuje tradiční prvky MMORPG her, jakou jsou NPC questy, party systém, guildy (neboli organizované spolky hráčů), výroba předmětů, obchodování, zvířecí pomocníci, bossové atd.  Velkou důležitost mají "karty", které s velmi malou pravděpodobností padají ze zabitých monster. Tyto karty lze vkládat do některých typů zbraní a zbroje a vylepšovat tak jejich vlastnosti.

PvP.

PvP systém je rozdělen na tři části. "War of Emperium", zkráceně "WoE" (nebo také Guild Wars, "GW"), je bitva guild o tzv. guildovní hrady. Cílem je rozbít krystal zvaný "Emperium" uprostřed hradu bráněného nepřátelskou guildou. WoE se konají jen v určitých časech, zpravidla dvakrát týdně.  V některých městech jsou přístupné klasické PvP arény. Hráči si mohou vybrat boj s rizikem ztráty zkušeností a předmětů při smrti, nebo zcela bez rizika.  "Battlegrounds" (tj. bojiště) jsou arény se speciálními pravidly, kde hráči mohou za účast v boji získat unikátní odměny.  Některé servery dovolují PK systém, což je boj hráčů mezi sebou mimo PvP arény.

Systém povolání.

Povolání jsou jedním z nejdůležitějších článků "Ragnaroku Online". Systém povolání se zpočátku skládal ze 13 specializací, jejichž počet se s postupnými aktualizacemi rozrostl na více než 50. Každé povolání má své unikátní dovednosti, které odpovídají typickým rolím ve hrách na hrdiny. Velké množství vybavení herních postav je dostupné výhradně určitým povoláním.  Všichni hráči začínají jako "Novice" (tj. nováček). Novice je tréninkové povolání, které novému hráči umožňuje seznámit se s herními základy. Hráč má po dosažení určité úrovně (v závislosti na vybraném povolání) tři možnosti: 1) výběr jednoho z "First Classes" (tj. prvních povolání), 2) výběr z "Expanded Classes" (tj. rozšířených povolání), nebo 3) stát se "Super Novice (tj. supernováčkem). Po dosažení další potřebné úrovně mohou postavy prvního povolání postoupit na "Second Class" (tj. druhá povolání). Každé první povolání má na výběr ze dvou možností pro druhé povolání. Například "Swordsman" (tj. šermíř) může postoupit na povolání "Knight" (tj. rytíř) nebo "Crusader" (tj. křižák). Hráč má po dosažení základní úrovně 99 a úrovně povolání 50 možnost "znovuzrodit" svojí postavu (to se netýká rozšířených povolání a Super Novice). Znovuzrození vrací postavu zpátky na základní úroveň a úroveň povolání 1. Znovuzrozené postavy se obecně vyvíjejí jako obyčejné postavy až do postupu na druhé povolání, kde místo druhého povolání postavy přestoupí na "znovuzrozené druhé povolání", což znamená více dovedností a větší počet charakterových bodů. Ovšem křivka získávání zkušeností je pro ně výrazně strmější.  Třetí povolání mohou být dosažena s postavou druhého nebo znovuzrozeného druhého povolání. Hráči, který přeskočí znovuzrození (čili opakovaný vývoj) a postoupí rovnou na třetí povolání, není umožněno získat zpětně výhody v podobě dovednostních a charakterových bodů, které by jinak během znovuzrození získal.

Hudba.

Soundtrack "Ragnaroku Online" se skládá z více než 100 samostatných skladeb, jejichž autorem je SoundTeMP a Hankook Recording Studio, doplněných skladbami od NEOCYON a dalších. Herní hudba pokrývá mnoho hudebních žánrů, včetně trance, techna, jazzu, rocku, a klasiky. Nové skladby jsou přidávány do soundtracku s každým rozšířením herního světa.

Světové verze.

"Ragnarok Online" je vyvíjen a provozován společností Gravity v Jižní Koreji, jeho mezinárodní verze jsou pak licencovány a provozovány společnostmi v jednotlivých světových regionech. To vede k množství rozdílů ve hře, jako jsou překlady, vlastní herní události (např. u příležitosti státních svátků) a platební modely.

Platební modely.

Původně byly všechny oficiální servery placené (formou měsíčního předplatného nebo předplacenými kartami). Dnes většina serverů nabízí vedle placené verze i tzv. "Free to Play" (F2P) model, tedy hru zdarma s určitými omezeními a možností zakoupení speciálních výhod a předmětů. Tyto "mikrotransakce" jsou uskutečňovány pomocí tzv. "Kafra Shop". Platí se v měnách států, kde jsou servery provozovány.

Free servery.

Privátní freeservery "Ragnaroku" jsou provozované na emulátorech. Kvalitou nedosahují úrovně oficiálních serverů, nicméně hraní na nich je zcela zdarma a často obsahují vlastní úpravy, questy apod.

Ragnarok Online v Česku.

"Ragnarok Online" se u nás dostal do hráčského povědomí počátkem roku 2004 díky projektu CzechRO a později jeho sesterskému serveru Reborn. Na vlně popularity vzniklo několik dalších fan webových stránek a freeserverů.

Ragnarok Online, s podtitulem The Final Destiny of the Gods, zkráceně "RO", je počítačová hra typu MMORPG vytvořená společností GRAVITY Co., Ltd., inspirovaná manhwa komiksem "Ragnarok", jehož autorem je Lee Myung-jin. Hra byla poprvé vydána v Jižní Koreji 31. srpna 2002 a od té doby se rozšířila do celého světa. Na motivy hry vznikl animovaný seriál Ragnarok the Animation a ve vývoji je pokračování –. Herní svět je tvořen 3D prostředím, ve kterém se pohybují 2D postavy. Hlavní změny a pokračování příběhu jsou zaváděny ve formě tzv. epizod.


Historie.

Společnost byla založena v roce 1963 Prof. Georgem Nemetschkem pod názvem "Inženýrská kancelář pro stavebnictví (Ingenieurbüro für das Bauwesen)" s těžištěm projektování nosných konstrukcí. Přitom inženýrská kancelář používala jako jedna z prvních společností v branži počítače a vyvíjela software pro vlastní potřebu. V roce 1977 zahájil Nemetschek distribuci svého "Programového systému Statika 97/77" pro inženýrské stavby.  Na Hannoverském veletrhu (Hannover Messe) v roce 1980 prezentoval Nemetschek softwarový balík pro integrované výpočty a konstrukce standardních stavebních dílů pro masivní konstrukce. Tak byl poprvé umožněn Computer Aided Engineering (CAE) na Mikropočítačích, produkt měl dlouhá léta monopolní postavení.  V roce 1981 byla založena společnost "Nemetschek Programmsystem GmbH", která převzala distribuci softwaru; vývoj programů prováděla nadále inženýrská kancelář Georga Nemetschka. Hlavní produkt Allplan, CAD systém pro architekty a inženýry, byl představen v roce 1984. S ním mohli projektanti modelovat budovy trojrozměrně. Koncem 80. let zahájil Nemetschek mezinárodní expanzi: v roce 1996 měla společnost dceřiné společnosti v osmi evropských zemích, distribuční partnery v devíti zemích Evropy a od roku 1992 také další vývojové stanoviště v Bratislavě, Slovensko. Koncem 90. let k tomu přibyly první koupě společností, například společnosti nabízející programy pro statiku "Friedrich + Lochner".  Společnost vystupující od roku 1994 pod názvem Nemetschek AG šla v roce 1999 na burzu a je od té doby notována v Prime Standard ve Frankfurtu. Následovala řada převzetí podniků, mezi nimi jako jedna z největších akvizicí americká "Diehl Graphsoft" (dnes "Nemetschek Vectorworks" s produktem "Vectorworks") a "MAXON Computer" se softwarem "Cinema 4D" pro vizualizaci a animaci. Po fázi konsolidace následovala v roce 2006 další převzetí: přikoupením maďarské "Graphisoft" a belgické "SCIA Internationa'l" se společnost Nemetschek vypracovala k jedné z vedoucích společností nabízejících AEC softwarová řešení (Architecture, Engineering, Construction) v Evropě.  Nemetschek je mj. členem "BuildingSMART e.V." a "Deutschen Gesellschaft für Nachhaltiges Bauen" (Německá společnost pro trvale udržitelnou výstavbu) (DGNB).

Oblasti působnosti.

Od roku 2008 působí Nemetschek AG jako holding se čtyřmi divizemi: Projektování (architektura a inženýrské stavitelství), Výstavba, Užívání a Multimedia. Pod střechou holdingu je vedeno dvanáct dalekosáhle samostatných značek výrobků.

Největší dceřiné společnosti.

Allplan  Allplan se sídlem v Mnichově byla založena 1. ledna 2008. Vyvíjí a distribuuje dlouholetý klíčový produkt společnosti Nemetschek, výrobkovou řadu Allplan. Společnost zaměstnává podle vlastních údajů přibližně 400 zaměstnanců (2012). Allplan je platformovým softwarem pro architekty, projektanty, dodavatele staveb a facility manager pro projektování a využívání objektů a je používán po celé Evropě. Allplan Campus se obrací speciálně na studenty, internetová platforma pro školáky, studenty a učitele. Poskytuje downloady, filmy pro e-learning a materiál pro školení pro budoucí architekty, stavitelské kresliče nebo inženýry.  Graphisoft  Graphisoft je mezinárodně působící společnost nabízející software pro architekty. Společnost byla založena v roce 1982 a dnes zaměstnává více než 230 zaměstnanců. Centrála je v Budapešti a vlastní mezinárodní pobočky v USA, ve Velké Británii, ve Španělsku, Japonsku a v Singapuru. Software pro architekty ArchiCAD používá podle vlastních údajů ve více než 80 zemích světa přibližně 100.000 zákazníků.  Vectorworks  Vectorworks, dřívější "Diehl Graphsoft", se sídlem ve státu Columbia (Maryland), vyvíjí a distribuuje více než 20 let celosvětově software pro projektanty. Je zde zaměstnáno přibližně 90 zaměstnanců (2009). Výrobková řada Vectorworks nabízí profesionální projektová řešení pro architekty, úpravu interiérů, zábavní průmysl, zahradní a krajinnou architekturu a strojírenství. Vectorworks je podle údajů výrobce používán po celém světě v 85 zemích.  Scia  V roce 1974 založená Scia (název stojí pro Scientific Applications) se sídlem v belgickém Herk-de-Stad vyvíjí a distribuuje software pro statické výpočty, plánování a výrobu nosných konstrukcí s těžištěm na "Building Information Modeling (BIM)". Scia nv je 100% dcerou společnosti Nemetschek AG a podle vlastních údajů zaměstnává v deseti sídlech po celém světě více než 100 zaměstnanců.

Koncern Nemetschek je celosvětově vedoucím výrobcem softwaru pro architekty, inženýry a stavební průmysl. Společnost vyvíjí a distribuuje řešení pro projektování, výstavbu a užívání stavebních objektů a nemovitostí jakož i multimédia. Koncern Nemetschek má podle vlastních údajů se všemi dceřinými společnostmi asi 300 000 zákazníků ve více než 142 zemích (stav 2012).


Raná kariéra.

Za Mauricia.

O nejranějších letech Filipikova života se neví téměř nic. Patrně v roce 583 se oženil se sestrou císaře Mauricia Gordií a někdy v této době mu byl udělen vysoký dvorský titul "Patricia" a svěřeno velení nad oddíly "Excubitores" – v té době císaři nejbližšímu palácovému regimentu. Tento úřad byl navíc pro mnoho svých držitelů v šestém století předstupněm pro možné udělení císařské hodnosti.  Brzy nato mu bylo v roce 584 svěřeno vrchní velení na římskou východní armádou ("Magister militium per Orientem"), ve které nahradil nepříliš úspěšného Ioanna Mystakona. Svěření tohoto postu především znamenalo, že na Filippika padla hlavní starost o další vývoj dlouho se vlekoucí nerozhodné války s Persií (začala už v roce 572). V letech 584–589 takto vedl s přestávkami řadu protiperských tažení v oblasti římského Orientu a Mezopotámie.

Sezona 584–585.

Filippikus zpustošil pláně okolo Nisibis (jednoho z nejdůležitějších pohraničních pevnostních měst na horké římsko-perské hranici, tou dobou v držení Persie) a podnikal nájezdy do oblastí Arzazény (jednoho z arménských regionů) a východní Mezopotámie. Zároveň se snažil zlepšit výkonnost a disciplínu svých vojáků. Hlavní stan si zřídil nejdříve v Martyropoli (později v Monokartonu) a jeho vojákům se podařilo i přes jeho zdravotní indispozici v závěru roku odrazit perskou protiofenzívu pod velením generála Kardarigana u pevnosti Monokarton.

Sezona 586–587.

Poté co strávil zimu roku 585/586 v Konstantinopoli, vrátil se na jaře na východní bojiště, a poté, co byly perské mírové návrhy zamítnuty, přesunul se s vojskem k perským hranicím. Tady dosáhl u městečka Solachon svého největšího vojenského úspěchu, když se mu podařilo na hlavu porazit hlavní perskou armádu pod velením generála Kardarigana. I když byl Solachon slavným vítězstvím a napomohl Římanům znovu získat oblastní nadvládu v regionu okolo nejdůležitější pohraniční pevnosti Daras, přesto nic nezměnil na celkově nerozhodném stavu války a Filippicus už na tento úspěch neměl nikdy navázat.  Jeho následné plenivé tažení do Arzazény skončilo fiaskem, když se mu nepodařilo dobýt perskou pevnost Chlomaron. Její obležení bylo předčasně ukončeno pod tlakem příchodu perských posil vedených opět generálem Kardariganem (uniknuvším od Solachonu). Nakonec Filippikos svou armádu opustil, což vyvolalo mezi Římany paniku, a než se stačili stáhnout do bezpečí pevností Afumon a Amida, utrpěli značné ztráty od pronásledujících Peršanů, kteří se také zmocnili většiny římského trénu, včetně části osobních zavazadel jejich vrchního velitele. Filippikos tímto ztratil respekt východního vojska.

Sezona 587–588.

Po zbytek roku už se Filipikos osobně do čela římských sil nepostavil a odvolávaje se na nemoc, přenechal na jaře aktivní velení dvou třetin armády svému zastupujícímu vrchnímu veliteli Herakleiovi staršímu (otci pozdějšího císaře Herakleia) a zbytek generálům Theodorovi, Turabdenovi a Andreasovi s rozkazy konat nájezdy na perské území. V zimě vyrazil do Konstantinopole a na cestě byl zpraven o svém nahrazení ve funkci vrchního velitele východní armády generálem Priskem.  Priskus velení oficiálně převzal v Monokartonu na jaře 588, avšak vojsko, rozezlené jeho ignorací obvyklých tradic při nástupu nového velitele a především císařovým nařízením snížit vojsku plat o čtvrtinu, jej nepřijalo a následně propukla vzpoura, která Priska vyhnala; vojáci si poté sami zvolili nového vůdce – bývalého správce provincie Phoenicie Libanensis (Dux Phoenicie Libanensis) a v tu chvíli arcibiskupa damašského, Germana, a dlouho odmítali jakékoliv pokusy o usmíření s císařem, což byla situace uprostřed války s Persií nanejvýš nebezpečná. Císař se rozhodl Priska odvolat a na jeho místo opět jmenovat Filippika, toho však vojáci nakonec znovu akceptovali jen s krajní nevolí a po mnohých přímluvách až během léta 589. Mezitím vedli i během vzpoury úspěšné boje s Peršany, kteří, potěšeni vzpourou, zprvu marně doufali v menší odpor. Filippikus se po usmíření s vojáky vydal znovuzískat pevnost Martyropolis, která nedávno padla do perských rukou zradou římského důstojníka Sittase. Akce však pro něj skončila dalším debaklem, když byl před Martyropolí poražen perskou vyprošťovací armádou vedenou generály Mabodem a Afraratem. Potom byl okamžitě zbaven velení a nahrazen Komentiolem.

Pozdější kariéra.

S výjimkou vyjednávání se sesazeným perským králem Chosroem II., uprchlým na římské území v roce 590, Filipikos z pramenů na řadu let mizí. V roce 598 byl nakrátko jmenován generálem na balkánském bojišti a některými zdroji je mu přičítáno vítězství dosažené nad Avary v Thrákii, ale dost možná se jedná jen o záměnu s generálem Priskem.

Za Fokase.

V roce 602 bylo císaři Mauriciovi údajně předpovězeno že jméno jeho nástupce bude začínat stejným písmenem jako Filippikovo a císař ho měl proto začít podezřívat z přípravy spiknutí. Nedlouho na to skutečně došlo ke vzpouře balkánské armády, ale vůdcem rebelů nebyl Filippikos, nýbrž do té chvíle bezvýznamný centarch (setník) jménem Fokas, kterého si vojáci zvolili losem. Státní převrat to byl obzvláště krvavý, Mauricius a celá jeho početná rodina, včetně korunního prince Theodosia, byla nemilosrdně povražděna a stejně tak (a k velké újmě říše) i většina nejbližších Mauriciových spolupracovníků a prominentních generálů spojených s jeho dvorem. Filippikos byl tehdy popravy kupodivu ušetřen, ale byl přinucen vstoupit jako mnich do kláštera v Chrysopoli.

Poslední léta.

Za Herakleia.

Když se proti Fokově brutálnímu režimu vzbouřil Filippikův někdejší podřízený Herakleios starší, jehož stejnojmenný syn v roce 610 sesadil a popravil Fokase, založiv novou císařskou dynastii, Filippikos ještě stále pobýval v klášterním ústraní. V témže roce jej nový panovník pověřil vedením diplomatické mise ke generálu Komentiolovi (není totožný s generálem téhož jména, jež dříve převzal velení po Filippikovi), bratru sesazeného císaře. Komentiolos stále držel vrchní velení nad východní armádou a pomýšlel na mstivé tažení proti Konstantinopoli. Filippikos jím byl uvězněn a bylo mu vyhrožováno popravou, než k ní však mohlo být přikročeno, byl Komentiolos sám zavražděn a velké nebezpečí pro dosud křehkou Herakleiovu vládu pominulo.  V tom čase však už dlouho zuřila poslední a největší válka s Persií, k jejímuž vypuknutí zavdala podnět právě Mauriciova vražda v roce 602.  V roce 612 byl Filippikus opět a naposledy jmenován vrchním velitelem východní armády ("Magister militum per Orientem"), nahradiv do nemilosti upadnuvšího Priska, který jako jediný z Mauriciových významných generálů pokračoval ve funkci i za Fokase. Filippikus už musel být v pokročilém věku, ale Heraklius měl nedostatek zkušených generálů a Filippikus měl nad to bohaté zkušenosti právě s Peršany. Filippikus nejdříve vedl tažení proti perským pozicím v Arménii a nakonec, když v roce 614 schopný perský generál Šáhen vážně ohrožoval samotnou Konstantinopol obležením protilehlého Chalkedonu, dostal Filippikus příkaz přesunout své vojsko k perským hranicím v naději, že tak Šáhena přiměje opustit pozice nedaleko římského hlavního města ve snaze předejít Filippikově vpádu do Persie. Plán zprvu fungoval a Šáhen se skutečně nechal vylákat, avšak oproti očekávání také Filippikovo vojsko dostihl a porazil. K tomu došlo mezi lety 614–617 (chronologie je tu dost nejistá).  Krátce poté Filippikos zemřel (někdy mezi lety 614–618) a byl pohřben v Chrysopoli v kostele, který tu sám zbudoval.

"Strategikon".

Filippikus patří mezi možné autory slavné pozdně antické vojenské příručky zvané "Strategikon", tradičně připisované císaři Mauriciovi. Jako jeden z nejvýznamnějších Mauriciových vojevůdců měl nepochybně dostatek zkušeností a zároveň času (který strávil ve svém klášterním vyhnanství), aby takovouto knihu napsal.

Filippikus (lat.) či Filippikos (řec. Φιλιππικός), byl východořímský generál, švagr císaře Mauricia a velitel palácové stráže ("Comes Excubitorum"), aktivní na přelomu 6. a 7. století.


Vojenská služba a dezerce.

Narodil se v Rich Square v Severní Karolíně. Do Národní gardy Spojených států amerických se připojil v roce 1955, ve svých 15 letech (což bylo méně než minimální povolený věk). Do armády vstoupil v roce 1958, kde byl přidělen 1. jezdecké divizi.  V roce 1965 překročil hranice Severní Koreje a vzdal se jejím ozbrojeným složkám. Doufal, že bude poslán do Sovětského svazu a později se prostřednictvím programu na výměnu vězňů vrátí opět do Spojených států amerických. Krátce poté Severní Korea deklarovala, že americký seržant přeběhl. Jeho příbuzní žili v domění, že byl unesen.

Život na území Severní Koreje.

Po mnoho let nebylo na území Severní Koreje nic známo. On sám uvedl, že téměř okamžitě po dezerci svého činu litoval. Po sedm let až do roku 1972, žil spolu s dalšími třemi americkými vojáky, Larry Abshierem, Jerry Parrishem a Jamesem Dresnokem v jednopokojovém domě bez tekoucí vody, kde měli studovat ideologii čučche. Byli nuceni pamatovat si dlouhé pasáže Kimových korejských děl a jejich stráž je často bila. Kromě toho uvedl, že v roce 1966 se mu podařilo kontaktovat sovětskou ambasádu v Pchjongjangu a požádat tam o azyl. Jeho žádost byla zamítnuta. Následně byl umístěn do zvláštního domu a začal učit angličtinu na Univerzitě zahraničních studií v Pchjongjangu. V roce 1980, ve svých 40 letech, byl představen jedenadvacetileté japonské ošetřovatelce Hitomi Sogě, která byla v roce 1978 unesena z Japonska severokorejskými agenty, kteří pátrali po Japoncích, kteří mohou učit budoucí korejské agenty japonský jazyk a kulturu. Soga byla „darována“ Jenkinsovi. Vzali se třicet osm dní po schůzi a měli spolu dvě dcery, Robertu Mika Jenkins (narozená 1983) a Brinda Carol Jenkins (narozená 1985). V roce 1982 se objevil v propagandistickém filmu Unsung Heroes, což bylo pro okolní svět první důkazem, že je stále naživu. Vláda Spojených států amerických tuto informaci tajila až do roku 1996.

Potvrzení a návrat.

V roce 2002 na sebe znovu upozornil, čímž získal mezinárodní pozornost. Bylo to v době, kdy severokorejský vůdce Kim Čong-il potvrdil, že Severní Korea unesla japonské občany a povolil přeživším uneseným vycestovat zpět do Japonska. Návštěva měla trvat jeden týden, ale japonská vláda domluvila možnost zůstat v Japonsku natrvalo pro unesené i jejich rodinu. Mnoho rodin vycestovalo, ale Jenkins s dcerami zůstal v Severní Koreji z obavy, že vláda testuje jejich loajalitu. Po ujištění ze strany japonské vlády i on společně se svými dcerami odcestoval do Japonska, kam dorazil v červenci 2004. Japonsko formálně požádalo vládu Spojených států amerických o milost, kterou Spojené státy americké zamítly. Jenkins se nakonec sám vydal americké justici na základně Camp Zama v Japonsku.  Třetího listopadu byl uznán vinným z dezerce a pomoci nepříteli. Další obvinění byla zrušena. Byl odsouzen k třicetidennímu vězení, propuštěn z armády, degradován na nejnižší hodnosta, zbaven renty a dalších benefitů. Z vězení byl propuštěn o šest dní dříve, 27. listopadu 2004, kvůli dobrému chování. Žil ve městě Sado, což byl domov jeho ženy. Dne 14. června 2005 se s rodinou rozhodl vycestovat do Spojených států amerických, navštívit jeho 91letou matku v Severní Karolíně. Po měsíci se vrátili do Japonska, kde si našel práci v japonském obchodě.  Kromě něho do Severní Koreje dezertovali ještě další američtí vojáci: James Joseph Dresnok, Larry Allen Abshier a Jerry Wayne Parrish. První dva jmenovaní dezertovali v roce 1962, poslední v roce 1963. Všichni žili v Severní Koreji až do konce svého života, Abshier a Parrish zemřeli dle severokorejských záznamů přirozenou smrtí.  Měsíc po podání žádosti, dne 15. července 2008 obdržel status trvalého obyvatele Japonska. Rozhodl se zbytek života strávit v Japonsku, také chtěl získat japonské občanství.  Ve spolupráci s redaktorem časopisu Time Jimem Frederickem sepsal v r. 2008 svůj příběh, který byl vzápětí přeložen i do češtiny.

Literatura.

JENKINS, Charles Robert + FREDERICK, Jim: "Komunistou z donucení - Skutečný příběh amerického zběha v Severní Koreji." Přel. Radim Zetka. Vydal Volvox Globator, Praha 2009

Charles Robert Jenkins (18. února 1940, Rich Square, Severní Karolína – 11. prosince 2017 Sado, Japonsko) byl americký voják, od roku 1965 do roku 2004 žijícím na území Severní Koreje poté, co dezertoval a překročil korejské demilitarizované pásmo.


Popis.

Jeden z nejsmělejších činů všech válek za nezávislost, ať se odehrávaly kdekoli, vzešel z úmyslu venezuelského generála Simóna Bolívara vypudit španělské úřady z kolonie nazývané tehdy Nová Granada. Velkolepý plán předpokládal přesunout více než dvoutisícovou armádu přes deštěm rozbahněné pláně vysoko do And a zaskočit Španěly přímo v jejich hlavním stanu, v Bogotě.  Bolívar si ke svému tažení zvolil nejobtížnější trasu a nejriskantnější roční dobu – tedy dva faktory, u nichž spoléhal, že se obrátí v jeho prospěch. Právě začalo období dešťů a voda v řekách stoupala. Za těchto podmínek předpokládal, že nebudou Španělé připraveni na útok.  V pevné víře, že jeho vlastenecká armáda cestu vydrží, vydal se Bolívar koncem května s 1300 pěšáky a 800 kavaleristy na pochod. Vojáci postupovali hustými přívaly deště, oděv jim na těle hnil a trhal se na cáry. Potoky, v období sucha nepatrné stružky, se nyní proměnily v řeky, které nebylo možno překonat jinak než ve člunech z hověziny. Místy se vojáci brodili po pás bahnitou vodou a vystavovali se nebezpečí útoku aligátorů a piraní.  Potraviny a střelivo provlhly, zvířata denně hynula. Morálka mezi vojáky klesala, ale přesto muži odolali díky víře a rozhodnosti Bolívara a jeho generálů. V předhůří And se k Bolívarovi přidal vůdce jiné vlastenecké armády Francisco de Paula Santander a 12. června se obě vojska spojila. Nejhorší úsek cesty je však teprve čekal. S obnovenými silami pochodovaly Bolívarovy jednotky k Pisbickému průsmyku. Horami vál řezavý vítr a teplota v noci klesala pod bod mrazu.  Mnoho vojáků, oblečených jen do cárů, zemřelo prochlazením. Jiní, zesláblí únavou, se sotva potáceli po umrzlých stezkách. Vojsko utrpělo těžké ztráty a náročný pochod přežila jen hrstka koní. Za průsmykem však ležela úrodná zelená údolí, kde bylo možno získat zásoby i zvířata. Kromě toho sestupem do Nové Granady po této nečekané trase zabránil Bolívar střetu se španělskými pohraničními strážemi.  Po několika potyčkách zatarasilo Bolívarův postup na Bogotu roajalistické vojsko vedené Josém Barreriem. Uprostřed noci zavelel Bolívar k ústupu a pokusil se nepřátelské pozice obejít jinudy. Když Barrerio zjistil, k čemu došlo, chtěl Bolívara předejít jinou cestou. Spěchal k boyackému mostu, aby zaujal silné postavení, které by Bolívarovi zabránilo v přístupu do města.  Dne 7. srpna se obě armády střetly. Předsunutý voj roajalistů dorazil k mostu, ale byl zahnán Bolívarovými oddíly. Nato Barreiro zaujal pozici podél pravého břehu. Santander vyslal svou jízdu, aby překročila řeku přes brod, nalézající se níže po proudu, a napadla roajalisty z boku, zatímco on a Bolívar zaútočili čelně. Tímto spojeným útokem byla roajalistická armáda oslabena, takže Bolívar mohl se svou jízdou prorazit středem. Za necelé dvě hodiny se Barreiro vzdal. Tato klíčová bitva otevřela cestu na Bogotu a ve svém důsledku znamenala osvobození Nové Granady. To byl přelom v dějinách severní části Jižní Ameriky. Zároveň tím okamžikem přešla vojenská iniciativa ze Španělů na vlastenecké síly. Bolívar získal v Bogotě důležitou operační základnu.

Bitva u Boyacá se odehrála 7. srpna 1819 120 km severovýchodně od Bogoty (Kolumbie). Povstalecká vojska zde porazila španělsko-kolumbijskou koloniální armádu. Během válek za nezávislost, které postupně zachvátily celý jihoamerický kontinent, obrátilo toto vítězství vývoj ve prospěch povstalců.


Děj.

Eric O'Neill (Ryan Phillippe) je mladý pracovník Federálního úřadu pro vyšetřování (FBI), jenž má v úmyslu stát se agentem. Pro dobré výsledky je mu svěřen důležitý úkol. Čeká ho přiřazení na pozici osobního asistenta dlouholetého agenta FBI Roberta Hanssena (Chris Cooper), který byl převelen na ústředí, aby se stal ředitelem nového oddělení zajišťujícího technologickou a informační bezpečnost úřadu kontrarozvědky. Šéfka Kate Burroughsová (Laura Linney) mu sdělí, že bude sledovat Hanssena a mapovat jeho činnost. Žije prý dvojím životem, navenek se chová jako zbožný člověk, katolík chodící pravidelně do kostela, člen Opus Dei řídící se desaterem, na druhou stranu má nezvládnuté sexuální deviace, nahrává si intimní akty s manželkou a ukazuje je přátelům, stahuje v práci porno a o svých sexuálních praktikách otevřeně chatuje na síti. Pravý důvod sledování potenciálnímu agentovi však zatím sdělen není.  Po navázání bližších kontaktů obou hlavních hrdinů dochází ke vzájemným návštěvám rodin. Ericově mladé manželce Julianě O'Neillové (Caroline Dhavernasová) se však Hanssen nezamlouvá, dochází kvůli němu k hádkám a první rodinné krizi. Erica si však nový nadřízený získá svým vystupováním a důvěrou, nenachází nic, co by svědčilo o pojatém podezření. V tomto smyslu referuje šéfce, která mu sděluje skutečný důvod dohledu. Hanssen je špión, již od roku 1979 předal řadu tajných dokumentů Rusku, které ohrozily bezpečnost Spojených států, v rozsahu špionáže se jedná o jednu z největších kauz vůbec. Udal mnoho ruských agentů pracujících pro druhou stranu, minimálně tři byli po vyzrazení zastřeleni. Zvláštní sexuální aktivity nejsou jen zástěrkou, ale skutečností. Pro potvrzení těchto faktů jsou mladému pracovníku poskytnuty důkazy. Nové oddělení, které nyní Hanssen vede, je falešné. Obsahuje řadu sledovací techniky a na tomto případu pracují desítky lidí.  Hanssenovi byl jmenováním do „virtuálního úřadu“ odepřen přístup k důležitým zpravodajským informacím. Navíc začíná tušit, že by mohl být odposloucháván, když opakovaně zaznamenává ruchové interference rádia v autě. FBI zachycuje jeho vzkaz Rusům, ve kterém sděluje, že ztratil vliv a nemá dále zájem na spolupráci. Ericovi se přesto podaří šéfovu důvěru v sebe sama obnovit a tím vykřesat naději na poslední předávku materiálů, při které by jej zadrželi.  V neděli 18. února 2001 se Hanssen rozjíždí do virginského lesíka Foxstone Park poblíž bydliště ve Vienně. Pod dřevěným mostem zanechává důkazní materiály k předávce a při nasedání do vozu je zadržen. Burroughsová nadějného O'Neilla pochválí a vyjadřuje potěšení nad tím, že se agentura získá dalšího vynikajícího agenta. Eric má však téměř rozvrácené manželství, stálá nejistota, stres a zákaz sdělování informací manželce jej dovedou k rozhodnutí z FBI definitivně odejít, a to do soukromého sektoru, kde se ocitá v právnickém odvětví.

Přesnost.

Několik skutečností v postavě Erica O'Neilla neodpovídalo pravdě. Mezi hlavní nesrovnalosti filmu s realitou patří:

Tržby.

První víkend byl film promítán v 1 489 amerických kinech s výdělkem 10 504 990 dolarů, což znamenalo 6. místo mezi všemi tehdy premiérovými snímky. Ve Spojených státech dosáhl zisk výše 33 231 264 dolarů, celosvětově pak hranice 7 722 671 dolarů, což v součtu tvořilo celkové tržby 40 953 935 dolarů.

Osudové selhání (anglicky: "Breach") je americký špionážní thriller režírovaný Billym Rayem z roku 2007. Příběh vychází ze skutečných událostí. Zachycuje poslední fázi předávání tajných informací a zatčení špióna, kterým byl více než dvacet let agent FBI Robert Hanssen, pracující pro Sovětský svaz a Rusko. K jeho zadržení a doznání došlo v roce 2001. Hlavní postavu "agenta Hanssena" ztvárnil oscarový herec Chris Cooper.


Snímání.

Panoramatické fotografie v USA jsou snímány pomocí flotily automobilů typu Chevrolet Cobalt, Saturn Astra nebo Toyota Prius, snímky ulic v Evropě jsou pořizovány z automobilu Opel Astra, v Japonsku jsou snímány pomocí automobilu Toyota Prius, v Austrálii a na Novém Zélandu automobilem Holden Astra, v Brazílii pomocí automobilu Fiat Stilo, v Jižní Africe pomocí automobilu Toyota Yaris a v Mexiku pomocí automobilu Pontiac G5. Náměstí a pěší zóny nepřístupné pro automobily jsou snímány pomocí "Google Trikes" (tříkolek) nebo sněžných skútrů v lyžařských střediscích. V každém z těchto vozů je devět směrových kamer (fotoaparátů), GPS jednotky pozicování, tři laserová měřidla vzdáleností firmy SICK. V autech jsou také nainstalovány skenery signálů Wi–Fi sítí, GSM a 3G, aby bylo možné zjistit přítomnost signálů těchto sítí. V poslední době se používají digitální fotoaparáty s vysokým rozlišením od firmy Elphel, které jsou založené na systému open source hardware. Expozice muzeí a galerií, nebo vnitřní prostory univerzitních kampusů, či stravovacích podniků jsou naskenovány za pomocí vozíku s kamerovým systémem. Některé lokace (např. Grand Canyon), kam se není možné dostat s automobilem, tříkolkou, nebo vozíkem jsou zajišťovány např. batohem s kamerami ("Google Trekker"). Někdy bylo zapotřebí speciálních pomocných prostředků (loď, vlak, ponorka).  Google používá pro svou aplikaci 4 generace kamer. První až třetí generace byla použita na snímkování v USA. První generace byla pro svoji nízkou kvalitu nahrazena 2. a posléze 3. generací s vyšší kvalitou zobrazení. Druhá generace byla použita rovněž v Austrálii. Nejnovější, čtvrtá generace, bude postupně nahrazovat předešlé generace kamer s nižší kvalitou obrazu. Snímky je nyní možné vidět v 57 státech (+ Antarktida) a v některých autonomních oblastech (i když části z jiných zemí lze vidět z míst v blízkosti státních hranic, například lze vidět části Vatikánu při pohledu z ulice Via della Conciliazione v Římě).

Historie.

Street View jsou kromě webové aplikace dostupné také na mobilních platformách. Verze pro Apple iPhone byla uvolněna 21. listopadu 2008, 10. prosince pro Symbian, později i pro Windows Mobile. Také všechny verze aplikace Google Maps pro Android mohou zobrazit pohledy Street View a také používají digitální kompas pro pohyb v záběrech. Až do 26. listopadu 2008, byla hlavní města (a na začátku, jen města) označena ikonami fotoaparátu. Poté byly všechny ikony nahrazeny ve prospěch modrého pokrytí a byly přidány nové prvky pro jednodušší uživatelské prostředí aplikace.  23. dubna 2014 byla přidána možnost porovnávání snímků v čase. Jde o lokality, které byly nasnímány několikrát kvůli aktualizaci.  Od října 2011 běží projekt Business Street View, jenž umožňuje virtuální prohlídky různých podniků ve 30 státech světa (duben 2014).  Společnost Google měla v mnoha zemích problémy s touto službou kvůli ochraně osobních údajů. V Německu muselo být pořizování snímků zastaveno.  Některé společnosti v různých státech světa vytvořili vlastní verzi "Street View", mj. i v zemích, kde ještě služba nebyla spuštěna (např. Bělorusko, Maroko, Kazachstán, Vietnam, nebo Turecko).

Oblasti a lokality dostupné v Google Street View.

Jako první byly zpřístupněny v roce 2007 lokality v USA, v následujícím roce následovaly evropské státy Francie, Itálie a Španělsko, dále Austrálie a Nový Zéland a asijské Japonsko. V následujících letech přibývala místa v dalších státech na všech kontinentech Česko nevyjímaje (2009).  Vedle venkovních prostranství jsou nasnímána též muzea, galerie, univerzity, podniky a jiná veřejná místa:

Street View je aplikace v rámci Google Maps a Google Earth, která nabízí panoramatické pohledy (360 ° horizontálně a 290 ° vertikálně) v mnoha městech a státech v různých částech světa. Pohledy jsou snímány z výšky přibližně 2,5 metru asi každých 10 metrů. Služba byla uvedena 25. května 2007 v několika městech USA a postupně se rozšířila do mnoha států na dalších kontinentech.


Síť evropských geoparků.

Evropské geoparky byly založeny v červnu roku 2000, kdy provozovatelé čtyř národních geoparků (Reserve Geologique de Haute-Provence ve Francii, Muzeum přírodní historie Lesboský zkamenělý les v Řecku, Geopark Vulkaneifel v Německu a Kulturní park Maestrazgo ve Španělsku) podepsali na řeckém ostrově Lesbos úmluvu deklarující vytvoření této sítě. Původně útlá síť se již značně rozrostla a čítá 69 území v 23 zemích Evropy (stav v roce 2016). Jediným členem této sítě na území České republiky je Globální Geopark UNESCO Český ráj.

Síť národních geoparků České republiky.

Síť vznikla na základě směrnice č. 6/2007, kterou vydalo Ministerstvo životního prostředí České republiky v roce 2007. Jejím úkolem je podporovat oblasti s geoturistickým potenciálem národního významu. Přesto, že pojem geopark je definován Ministerstvem životního prostředí České republiky, nejedná se o území, které by nějakým způsobem omezovalo lidskou činnost vyjma oblastí, které již mají nějaký ochranný status (CHKO, národní parky a další chráněná území). Jedná se tedy o zastřešení současných aktivit a jejich další rozvoj.  Výkonným orgánem sítě je "Rada národních geoparků", což je zároveň poradní orgán ministerstva. Rada rozhoduje o geologické hodnotě daného území, posuzuje kandidatury, případně opětovně hodnotí již schválená území. Členy rady nejsou pouze zástupci MŽP, ale i zástupci České geologické služby, Akademie věd ČR, Agentury ochrany přírody a krajiny, Ministerstva pro místní rozvoj, Národního památkového ústavu, Národního muzea, Univerzity Karlovy, Masarykovy univerzity, Jeskyní ČR a Národního centra šetrné turistiky. Tedy institucí, které hrají významnou roli při popularizaci vědy a při prosazování turisticky zajímavých témat do regionální i celostátní koncepce.  Do konce roku 2016 se stalo členy sítě národních geoparků sedm velkoplošných lokalit na území České republiky: Geopark Český ráj, který je zařazen do sítě globálních geoparků UNESCO, dále Geopark Egeria v Karlovarském kraji, který je součástí přeshraničního česko-bavorského projektu, Geopark Železné hory v oblasti CHKO Železné hory a Národní geopark GeoLoci v okrese Tachov, který navazuje na Geopark Egeria a také tvoří část Česko-bavorského geoparku.Od roku 2014 počet národních geoparků doplnily Geopark Podbeskydí, geopark Kraj blanických rytířů a jako sedmý v pořadí přibyl roce 2016 do sítě národních geoparků Geopark Ralsko na Českolipsku. Dne 24. ledna 2017 předal ministr životního prostředí Richard Brabec certifikát, potvrzující získání titulu "národní geopark", představitelům už v pořadí osmého geoparku v České republice - Geoparku Vysočina.  K tomuto počtu je nutno přičíst tzv. kandidátské geoparky. Mezi ně patří: Geopark Joachima Barranda, Geopark Broumovsko, Geopark Jeseníky a některé další (stav ke konci ledna 2017).

Geopark je označení pro geologicky cenné území, kde jsou ve spolupráci s místními obyvateli a organizacemi (státními, neziskovými i soukromými) rozvíjeny aktivity na podporu rozvoje oblasti a podporu návštěvnosti a vzdělanosti. Nejedná se tedy pouze o čistě geovědní projekty, ty však často hrají dominantní roli. Vedle geologických objektů a jevů jsou důležité i další zajímavosti, jako jsou kulturní a ekologické fenomény, archeologické a historické památky.


Život.

Mikuláš František byl nejmladším synem lotrinského vévody Františka II. a jeho manželky Kristýny ze Salmu. Narodil se na svátek svatého Mikuláše a podle toho také dostal své první jméno "Mikuláš", jméno "František" mu bylo dáno po otci. Jeho sestra Markéta se z lásky tajně vdala za bratra francouzského krále, Gastona Orleánského.  Nezdálo se pravděpodobné, že by Mikuláš mohl kdy vládnou vévodství a proto byl již odmala vychováván pro post biskupa. Již v mládí zastával pozici biskupa v Toul. Mikuláš František studoval mezi lety 1622 až 1629 filozofii a technologii na univerzitě v Pont-a-Mousson.Na rodného Nancy se vrátil až v černu 1629. Zde dostával soukromé lekce od dvou jezuitských knězů.  Mikuláš František byl jmenován opatem v Commendam a několikrát byl starším bratrem Karlem nebo králem Ludvíkem XIII. poslán jako velvyslanec.  Mikuláš se stal kardinálem dne 16. ledna 1626, avšak neprojevil se jako příliš schopný. Když byl v roce 1634 jeho bratr Karel přinucen k abdikaci, jeho místo vévody lotrinského zaujal právě mladší bratr Mikuláš František. Dne 4. března 1634 napsal papeži Urbanovi VIII., který jej nechal odstoupit z místa kardinála a současně mu povolil sňatek s Mikulášovou vlastní sestřenicí, Klaudií, dcerou Jindřicha I.. Svatba se uskutečnila ze 17. na 18. února toho roku.  Bezprostředně po nástupu Mikuláše na post vévody, francouzská vojska vpadla do Lotrinského vévodství a přinutila čerstvého vévodu podepsat smlouvu o uznání jejich práva na Lotrinsko, které následně obsadili. Sám Mikuláš uprchl do exilu a brzy sám odstoupil, přičemž vrátil nárok na titul vévody zpět bratrovi Karlovi, který stále žil. Vyjma jedné možnosti se ale Karel mohl vrátit do vlastního vévodství až roku 1661, i tak ale několik let podruhé vládl.  Mikuláš František Lotrinský zemřel 25. ledna 1670 ve věku 60 let. Oficiálně byl ale pohřben až 4. července toho roku.

Potomci.

Mikuláš František si vzal svoji sestřenici Klaudii Lotrinskou, ta nakonec zemřela při porodu jejich pátého potomka. Nejsou známi žádní Mikulášovi levobočci a on sám se po Klaudiině smrti již neoženil.

Mikuláš František Lotrinský, také známý jako Mikuláš II. Lotrinský (francouzsky: "Nicolas-François de Lorraine", 6. prosince 1609, Nancy – 25. ledna 1670, tamtéž), byl krátce vévoda lotrinský a vévody z Baru a to na několik měsíců v roce 1634. Vlády se ujal po abdikaci bratra Karla IV. a byl tedy vévodou během francouzské invaze do Lotrinska za třicetileté války.


Historie.

Sídlo Thale vzniklo pravděpodobně na počátku 10. století. Prvně byla uváděno v roce 936 v souvislosti se sousedním klášterem Wendhusen, který byl založen před rokem 840 jako misijní klášter, jako jeden z prvních klášterů na saské půdě.  Klášter se dostal následně pod ochranu kláštera v Quedlinburgu. Vesnice byla od 1231 označována jako "Dat dorp to dem Dale" (označení rodu v latinizované formě, od roku 1288 s označením "de Valle", od roku 1303 znovu používal označení "von Thale"). Klášter byl zničen během selských válek v roce 1525. Od roku 1445 je doložena železářská huť, která byla po zpustošení ve třicetileté válce znovu vybudována roku 1648 jako horská bouda pro muže z divočiny, ale roku 1670 byla zcela zničena. Roku 1686 vznikl malý hamr, který byl později přebudován na železářskou huť, díky blízkosti ložisek železa a dostupnosti dřeva. Fungovala do roku 1714. Roku 1740 byla výroba znovu zahájena. Na krátký čas ji měl v držení Fridrich II. Veliký. V roce 1831 tam byla například vyrobena první kovaná železná náprava vozu, takové se vyrábí v Německu dodnes. V roce 1835 byla založena nejstarší evropská smaltovna plechu. Po připojení města na železnici ve směru na Berlín v roce 1862 rostlo sídlo i počet dělníků: zatímco v roce 1872 zaměstnával železářský průmysl jen 350 osob, v roce 1905 to bylo již 4400. Především výroba smaltu přispívala k mezinárodní pověsti Thale, v době špičky pocházelo odtud 10 % celosvětové výroby. V roce 1910 mluvil k dělníkům Karl Liebknecht, Rosa Luxemburgová a Klára Zetkinová.  Od roku 1916 byly v Thale vyráběny ocelové přilby, na které mělo město monopol ve druhé světové válce (od roku 1934).  Od 19. století kvete cizinecký ruch díky radon obsahující vodě z pramene Hubertus, který byl otevřen v roce 1836. K návštěvníkům obce a zvláště údolí Bodetal patřili literáti jako Johann Wolfgang von Goethe, Heinrich Heine (při putování po Harzu) a Theodor Fontane. Mimo to si na letních bytech užívali především turisté z Berlína, což bylo možné po připojení na železnici do Berlína v roce 1862. V roce 1909 byla vybudována vedlejší dráhu na Blankenburg (Harz). Roku 1922 obdržela obec městské právo. Od 12. do 14. června 2009 byly pod heslem "Thale sagenhaft" (mýtické Thale) uspořádány Sasko-Anhaltské dny, které navštívilo přes 200 000 lidí. Thale tvoří pozadí románu Cécile od Theodora Fontane.

Slučování obcí.

Od 21. prosince 2003 je součástí města dřívější obec Warnstedt. Od 1. ledna 2009 byly začleněny do té doby samostatné obce Neinstedt a Weddersleben. Správní území města se tím zvětšilo z 38,13 km2 na 50,13 km2. K 1. červenci 2009 byly připojeny další obce, a to Treseburg, Altenbrak, Wendefurth a Almsfeld, tím se zvětšila plocha na 78,47 km. Dále pak 23. listopadu 2009 následovalo připojení obcí Friedrichsbrunn a Stecklenberg, čímž vzrostlo území města 102,79 km. Naposledy pak 1. září 2010 byla na základě účinnosti zákona zemské vlády připojena obec Westerhausen a správní území města tak činí 120,21 km.

Vývoj počtu obyvatel.

Vývoj počet obyvatel (od roku 1995 vždy k 31. prosinci):

Městská rada.

Složení městské rady (podle úředního konečného výsledku voleb do městské rady dne 7. června 2009, účast na volbách: 42,88 %, změny oproti předešlým volbám uvedeny v závorce):

Znak.

Znak byl schválen 11. července 1996 předsednictvem zemské vlády v Magdeburku. Popis: „v stříbrném poli je pozinkovaná modrá věž se sedlovou střechou, zakončená pozlacenou makovičkou, s otevřenou bránou, o věž je opřen stříbrný štít, na němž je červená čarodějnice letící na koštěti". Věž znázorňuje hrad Thale, zmiňovaný v roce 1340, který byl postaven v 10. století za účelem ochrany kláštera Wendhusen a jenž byl zničen roku 1365. Čarodějnice na stříbrném štítu je označení pro obecně srozumitelný symbol Hexentanzplatz (místo reje /tance/ čarodějnic). Vývoj města je úzce svázán s místem zvaným Hexentanzplatz a údolím Bodetal. Údolí mělo význam již v prehistorické době a obyvatelé Harzu tam vybudovali opevnění proti nepřátelským vojskům v dobách třicetileté války. Otevřená brána má poukazovat na pohostinnost města.

Historické znaky.

Znak z dob nacismu.

Znak byl dne 19. května 1937 zapůjčen vrchním prezidentem provincie Sasko, autorem byl rada státního archivu v Magdeburku Otto Korn. Popis: „na stříbrném poli široká modrá věž s bránou, cimbuřím a červenou sedlovou střechou, ležící na čtvercovém štítu, úhlopříčně půleném, barvy stříbrné a červené". Použitý štít je erbovním štítem šlechtického rodu von Thale (též van deme Dalea, de Vallea), který vymřel roku 1650, jehož rodné sídlo bylo v Thale. Věž připomíná hrad zmiňovaný v roce 1340.

Znak z dob NDR.

Znak byl potvrzen rozhodnutím rady města roku 1953. Popis: „ v stříbrném poli pozinkovaná modrá věž s ostrou, červenou střechou s makovičkou a otevřenou bránou, o věž se opírá stříbrný štít: úhlopříčně zleva rozdělený, nahoře červené ozubené kolo a přes něho (na pravici) černé kladivo, dole ve štítu (na levici) zelená jedle." Věž se vztahuje pravděpodobně ke dříve existujícímu hradu pánů von dem Dale. Obsah štítu symbolizuje jednak místní železářský průmysl, jednak krajinu Harzu.

Kultura a pamětihodnosti.

Přírodní památky.

Od Thale je přístup na horu Bodetal, přečnívající nad "Hexentanzplatzem", z něhož na Bodetal vede lanovka, a nad "Rosstrappe", na který vede sedačková lanovka. V místních částech Weddersleben a Warnstedt leží čertova zeď ("Teufelsmauer"), která se řadí k nejstarším přírodním chráněným oblastem v Německu. Z Thale vede téměř 100 km turistických značených cest napříč Harzem do Osterode kolem rozličných pamětihodností, jako je "Brocken", "Torfhaus", "Dammgraben" či "Oberharzer Teiche".

Ekonomika.

Průmysl.

Významnými průmyslovými firmami v Thale jsou dnes "Schunk Sintermetalltechnik", "Thaletec GmbH" (výroba smaltovaných přístrojů pro chemický a farmaceutický průmysl), jakož i strojírenský závod "Maschinenfabrik Thale" (MFT). Na základě úspěšné podnikové koncepce byla firma Thaletec GmbH vyznamenána ministrem hospodářství Saska-Anhaltska dne 7. března 2008 jako podnik měsíce března 2008.

Doprava.

Čtyři kilometry na sever je připojení na nově vybudovanou čtyřproudou dálnici 6n, ve východním směru je připojení na dálnici číslo 14 po 52 kilometrech a v západním směru též po 52 kilometrech je napojení na dálnici 395. V Thale končí místní železniční trať Halberstadt–Thale. Krom hlavního nádraží jsou ve městě ještě železniční zastávky Neinstedt a Thale-Musestieg. Dřívější železniční trať Blankenburg–Quedlinburg (přes Thale-Bodetal, v letech 1907 až 1963 s osobní dopravou) je dnes v oblasti Thale zcela demontována, pouze starý železniční most v Roßtrappenstraße a průmyslová oblast na Bodetalu jsou ještě jejím svědkem. Osobní přeprava je zajišťována regionálními linkami společnosti "Q-Bus Nahverkehrsgesellschaft", městská hromadná doprava společností "Stadtbus".

Vzdělání.

V Thale je gymnázium, evropské gymnázium "Richarda von Weizsacker", střední škola "Thale/Nord" a dvě základní školy: ""Geschwister Scholl"" a ""Auf den Höhen"". Z další školních zařízení existuje nezávislá waldorfská škola a nezávislá škola s celodenní péčí "Quedlinburg e. V." Z odborných škol je to vzdělávací a vědecké centrum (BTZ) a "Deutschen Angestellten Adademie" (DAA).

Thale je město ve spolkové zemi Sasko-Anhaltsko, okres Harz, leží na severovýchodním okraji příkrých svahů pohoří Harz. Nad městem začíná údolí Bodetal.


Herecká kariéra.

Jako kluk Kaplan aspiroval na to se stát hráčem prvoligového baseballu v USA. Nicméně, nebyl schopný se dva roky v tréninkovém týmu prosadit na soupisku prvního týmu a rozhodl se věnovat dalším svým zájmům. Po ukončení sportovní kariéry pracoval jako hotelový poslíček. Později díky pocestným komediantům Kaplan započal svou vlastní kariéru, a to jako stand-up komik. Kaplanovy scénky byly natolik úspěšné, že se svou hrou motivovanou zkušenostmi z mládí v Brooklynu procestoval celou zemi. Pětkrát se také objevil v tehdejší velmi úspěšné TV show „The Tonight Show Starring Johnny Carson“. Během této doby stihl také natočit komediální album „Holes and Mello-Rolls“, které obsahovalo mnoho zážitků z jeho středoškolského studia. V sitcomu „Welcome Back, Kotter“ hrál charismatického učitele Gabea Kottera, který se vrátil do ne zrovna správně fungující střední školy, kde sám byl jako mladý studentem. Tato série běžela v letech 1975–79.

Pokerová kariéra.

Během své herecké kariéry se také věnoval finančním trhům a pokeru. V sérii World Series of Poker se poprvé objevil v roce 1978. Roku 1980 se Kaplan stal uznávaným hráčem pokerové elity, a to díky vítězství nad Amarillo Slimem v hlavním eventu série Super Bowl of Poker. Po dalších 5 let své postavení více posílil, a to díky dvěma umístěními na finálovém stole Super Bowl of Poker, a také 6. místem na hlavním eventu WSOP 1985.  V červenci 2004 skončil třetí v sérii World Poker Tour a vyhrál přes 250 tisíc dolarů. V dalším roce se umístil v $5000 Limit Hold ́em eventu série WSOP na 2. místě, a odnesl si výhru 222,515 dolarů. V letech 1997-2002 se stal spolukomentátorem eventů série WSOP. V roce 2007 vyhrál v pořadu společnosti NBC „Poker After Dark“ v díle „Queens and Kings“ nad Kristy Gazes. V témže roce v sérii WSOP skončil na 9. místě v $50,000 World Championship H.O.R.S.E eventu, a odnesl si výhru ve výši 131,424 dolarů. Krátce po začátku roku 2010 vyhrál Gabe Kaplan opět v jednom z dílů TV show Poker After Dark. Do roku 2009 Gabe Kaplan výhrami v pokeru vydělal 1300000 dolarů.

Gabriel W. „Gabe“ Kaplan (* 31. března 1945 Brooklyn, New York, USA) je americký komik, herec, pokerový komentátor a profesionální hráč pokeru. V USA je lépe znám díky své roli ze 70. let Gabea Kottera ze sitcomu "Vítej zpět, Kottře". O pár let později se stal ještě mnohem známějším díky svým úspěchům v "No-Limit Texas Hold-'Emu". Zvláště v posledních letech se dostal do povědomí jako spolukomentátor, společně s A.J. Benzou, v pořadu High Stakes Poker vysílaného na stanici GSN. Pro nadcházející sérii High Stakes Poker, která se začne vysílat v polovině února roku 2010, bude jeho spolukomentátorem kolegyně ze světa profesionálního pokeru Kara Scott.


Biografie.

Narodila se v roce 1965 ve městě Kirjat Gat. V roce 1983 vstoupila do přípravného vojenského kurzu Gadna, kde se stala velitelkou roty, jíž byla až do roku 1986. Poté působila jako zástupce mluvčího armády při Jižním velitelství. Dále pokračovala v budování armádní kariéry v oblasti public relations a v roce 2002 byla povýšena na zástupkyni mluvčího IOS. V roce 2003 byla jmenována koordinátorkou národních PR snah při úřadu izraelského premiéra v souvislosti s plánovanou koaliční válkou v Iráku. Po krátkém působení (2004–2005) v pozici vrchního cenzora tisku a médií byla v roce 2005 povýšena do hodnosti brigádní generálky a stala se mluvčí izraelské armády.  Během jejího působení v této funkci se Izrael v roce 2005 stáhl z Pásma Gazy a o rok později se zapojil do druhé libanonské války. V roce 2007 ji ve funkci nahradil Avi Benajahu.  V listopadu 2008 vstoupila do strany Likud a o rok později za stranu kandidovala v parlamentních volbách z 27. místa kandidátní listiny. Likud ve volbách nakonec získal právě 27 poslaneckých mandátů a Miri Regev se stala poslankyní 18. Knesetu.  V červnu 2010 při jednání Knesetu narušila projev izraelskoarabské poslankyně Hanín Zuabí za stranu Balad, která kritizovala vládu za vojenský zásah proti flotile lodí plující do Pásma Gazy. Zároveň ji obvinila z dvojího zločinu, a to „přidání se k teroristům a morálního zločinu vůči Státu Izrael,“ načež na poslankyni vykřikla arabsky „vrať se do Gazy, zrádkyně.“  Poslanecký mandát obhájila rovněž ve volbách v roce 2013 a volbách v roce 2015. Od května 2015 zastává ve čtvrté Netanjahuově vládě post ministryně kultury a sportu.  Je vdaná a má tři děti.

Miriam „Miri“ Regev ( מרים "מירי" רגב, narozena 26. května 1965 Kirjat Gat) je izraelská politička, poslankyně Knesetu za stranu Likud a bývalá důstojnice Izraelských obranných sil, která dosáhla hodnosti generálmajora. Od května 2015 je ministryní kultury a sportu v izraelské vládě.


Kariéra.

Narodil se v důstojnické a úřednické rodině. Jeho strýcem byl spisovatel "Philipp von Koerber" (1812–1861), prastrýcem generál "Karl von Koerber" (1802–1853).  Vystudoval Tereziánskou akademii a práva na vídeňské univerzitě a roku 1874 nastoupil na ministerstvo obchodu. V roce 1895 byl jmenován ředitelem státních drah. Na přelomu let 1897/1898 byl krátce ministrem obchodu v Gautschově vládě, v roce 1899 byl opět velmi krátce ministrem vnitra ve vládě Clary-Aldringena. 18. ledna 1900 byl jmenován předsedou vlády předlitavské části Rakousko-Uherska (první vláda Ernesta von Koerbera) a zůstal jím až do 31. prosince 1904. Zároveň spravoval ministerstvo vnitra, v letech 1902–1904 také ministerstvo spravedlnosti. Po demisi se na čas stáhl z veřejného života a až v letech 1915–1916 přijal úřad společného ministra financí obou částí monarchie, byl zodpovědný také za správu Bosny a Hercegoviny. V roce 1916 se stal nakrátko opět ministerským předsedou (druhá vláda Ernesta von Koerbera).

Ministerský předseda.

Politicky se Koerber řadil mezi německé liberály. Úsilí o udržení celistvosti země prostřednictvím regulace jazykových poměrů narazilo na bouřlivý odpor mladočechů, kteří zahájili obstrukci v říšské radě a ta musela být pro násilnosti a ničení vybavení uzavřena. Cíle se proto poté snažil dosáhnout hospodářskou integrací Předlitavska, především budováním společné infrastruktury (kanál Dunaj-Odra-Labe, budování železnic). Vypracoval také návrh správní reformy a připravil systém sociálního zákonodárství. Snažil se o uvolnění hlasovacího práva a značně zmírnil letitou perzekuci sociální demokracie. Uvolnil také tiskovou cenzuru, odpor tisku byl však jednou z hlavních příčin, proč se tyto záměry nepodařilo prosadit v parlamentu. Přes pouhé dílčí úspěchy znamenal jeho čtyřletá vláda určitou konsolidaci předlitavské exekutivy, kde se střídalo i několik ministerských předsedů během jednoho roku. Nedokázal však řešit národnostní problémy, které blokovaly i činnost říšské rady. Ministry bez porfeje ("krajánky") v jeho vládě byli Antonín Rezek a Antonín Randa, ministrem financí byl známý ekonom Eugen Böhm von Bawerk.  Po atentátu Friedricha Adlera na hraběte Stürgkha jej 28. října 1916 František Josef I. jmenoval znovu ministerským předsedou. V tomto druhém funkčním období bylo jeho úkolem zmírnit autoritářskou atmosféru nastolenou zavražděným předchůdcem. Krátce po jeho nástupu však císař zemřel a 13. prosince podal Koerber pro názorové neshody s jeho nástupcem Karlem I. demisi.  Zemřel krátce po ukončení války v Badenu u Vídně.

Ernest von Koerber (6. listopadu 1850 v Tridentu, Tyrolsko – 5. března 1919 v Badenu, Dolní Rakousy) byl rakousko-uherský politik, předseda vlády Předlitavska v letech 1900–1904 a 1916.


Popis.

Lontar je středně silná palma dorůstající výšky 30, někdy i 35 metrů. Kmen má 25 – 50 cm v průměru. Listy jsou zpeřené, dlouhé 1,5 až 3 metry.

Areál rozšíření.

Lontar je původem v Indii, Malajsii a Indonésii, ale pěstuje se v celé tropické Asii, Oceánii a tropické Africe. Jednoznačně nepůvodní je v Austrálii.  Na určitých lokalitách mohou převažovat nebo být výhradně pěstovány jednotlivé odrůdy (podle anglické Wikipedie)

Stanoviště.

Lontar je pěstován jako zemědělská rostlina na lehkých půdách ve vlhkých oblastech, často v blízkosti obydlí svého majitele.

Využití.

Lontarová palma je pro mnoho obyvatel tropů stejně důležitá jako palma datlová; je to "strom - matka", poskytovatel "nektaru pro člověka", který slouží jako zdroj výživné šťávy obyvatelům mnoha tropických zemí. Poskytuje cukernatou mízu („nirah“), která prýští z nařezaných stonků. Tato šťáva je mírně mléčně zakalená a má sladkou chuť. Z této šťávy se dělá cukr, zkvašením palmové víno a destilací palmového kvasu pálenka arak. Šťáva je výživná a pro zdejší obyvatele představuje základ výživy. Obsahem uhlovodanů a dalších živin má nektar hodnotu, díky které poskytuje člověku po celý den potřebnou energii a výživu. Člověk může dlouhou dobu bez problémů existovat jen pitím této šťávy – bez dalších potravin. Šťáva je také svařovaná na trvanlivější sirup, který si domorodí obyvatelé v indonéském Sabu berou s sebou tradičně do práce jako svačinu. Doušek sirupu pak zapíjejí čistou vodou. Jeden strom dá až 700 litrů nektaru ročně. Jedna rodina tedy vystačí s 3 až 4 stromy. Průmyslově se dnes ze šťávy a sirupu, ale i z aromatické dřeně plodů lontaru dělá limonáda. Domorodci si pochutnají i na výhoncích vzklíčených semen. Káceny jsou jen staré stromy, které již nejsou dostatečně plodné. Lontar slouží jako zdroj dřeva, "větví" a listí. Palma je údajně využívána na 801 způsobů. Výroba košíků, střech příbytků, cigár z listí, stavba stěn a plotů z větví (ve skutečnosti jde o dřevnaté řapíky listů), výroba hudebních nástrojů, lodí, rukojetí nožů, nářadí a příbytků ze dřeva. Před vynálezem papíru byly proužky z listů používány pro psaní. Zralé plody jsou jedlé a na spadaných plodech se pasou vepři.  „Životadárnou moc těchto stromů poznal na vlastní kůži i mořeplavec Thomas Cook, který zde přistál po dlouhé cestě z Francouzské Polynésie, aby doplnil zásoby. K jeho velkému překvapení nakonec zachránilo posádce lodi život několik sudů naplněných právě palmovou šťávou. Cook byl prvním Evropanem, který přinesl o životě na Sabu seriózní informace, a i když od jeho návštěvy uplynulo takřka 350 let, lidé zde dodnes používají stejné postupy sklizně a zpracování lontaru, jaké popsal ve svých zápiscích, včetně výroby cigár kořeněných hřebíčkem.“  Také další cukrová palma arenga cukrodárná ("Arenga pinnata", syn. "Arenga saccharifera, Gomutus sacchariferus, Saguerus Rumphii"; gomut), vínová palma ("Raphia vinifera") a karyota žahavá ("Caryota urens") poskytují cukernatou šťávu, která vytéká z naříznutých stonků, podobně jako u lontaru vějířovitého, a má také podobné využití. Také palma olejná ("Elaeis guineensis" a "Elaeis oleifera") dává cukernatou mízu podobné kvality.

Ekologie.

Ekologická výhoda získávání obživy ze stromů určitého druhu pěstovaných jednotlivě nebo v malých skupinkách mezi původní vegetací a v okolí lidských sídel spočívá zejména v tom, že půda není narušována každoroční opakovanou orbou, že se lze obejít i bez chemizace a v okolí stromů může existovat původní nebo odlišná, ale relativně pestrá flóra a fauna. Je třeba tyto způsoby obživy preferovat. Naopak pěstování palem na plantážích, kdy je mýcena původní vegetace a palma je pěstovaná jako monokultura, působí značné ekologické škody. (Viz Palma olejná.)

Lontar vějířovitý ("Borassus flabellifer"; lontarová palma, cukrová palma, palmýrová palma, lontara) je palma z čeledi arekovitých pocházející z Indie, Malajsie a Indonésie.


Život.

František se narodil v Nancy jako nejmladší ze tří synů Karla III., vévody lotrinského, a jeho manželky Claude Francouzské, dcery francouzského krále Jindřicha II.  Jako vnuk francouzského krále Jindřicha II. a Kateřiny Medicejské byl spřízněn s rody Valois a Guise. Jako princ lotrinský byl švagrem kurfiřta Maximiliána I. Bavorského a toskánského velkovévody Ferdinanda I. Medicejského. Při vědomí slabin svého dědice jmenoval otec Františka generálním místodržitelem u vévodských stavů v době svých cest do Francie v roce 1594, když jednal o míru s francouzským králem Jindřichem IV. Díky míru s Francií se mladý princ stal guvernérem a generálním místodržitelem francouzského krále ve městech Toul a Verdun, fakticky pod francouzským protektorátem od roku 1552.  Nakrátko působil jako generalissimus v Benátské republice. Tehdy se neúspěšně ucházel o ruku Marie Medicejské, neteře toskánského velkovévody (později se provdala za Jindřicha IV.)..Od září do října 1606 byl František v zastoupení svého otce na diplomatické misi v Anglii..  Roku 1608 zemřel vévoda Karel III., zanechav trůn nejstaršímu synu Jindřichovi II. Téhož roku se narodila Nicole Lotrinská, první životaschopné Jindřichovo dítě. František a jeho potomci tím přestali být dědici obou vévodských stolců. Již tak mocný král Francie zamýšlel provdat budoucí lotrinskou a barskou vévodkyni za svého syna, budoucího Ludvíka XIII, čimž by se Lotrinsko a Barrois přirozeně a legitimně připojily k francouzské koruně. Král Jindřich byl zavražděn v roce 1610, jeho vdova Marie Medicejská (o niž se František předtím marně ucházel) se stala regentkou a vazbu na Lotrinsko vyměnila za spojenectví se Španělskem.  František si přál, aby se budoucí vévodkyně provdala za jeho nejstaršího syna, prvního následníka v mužské linii. Vévoda Jindřich II. však chtěl svoji třináctiletou dceru provdat za svého favorita Louise de Guise, nadaného barona z Ancerville. navzdory jeho četným přednostem příbuzenství s lotrinským rodem narazila tato volba na odpor vévodské rodiny, vysoké lotrinské šlechty a celého dvora; levoboček zesnulého kardinála de Guise přece jen nebyl legitimním princem.  V roce 1621, znesvářen s bratrem a toužící ukázat svoje rozčarování celé Evropě, hrabě vaudémontský s rodinou opustil vévodství a svěřil se do ochrany císaře. Vstoupil do císařského vojska, aby bojoval s německými protestanty. Jeho nejstarší syn Karel se ve věku pouhých šestnácti let vyznamenal v bitvě na Bílé hoře.  Oba bratři uzavřeli dohodu: vévodova dcera se provdala za svého bratrance Karla a vévodův favorit si vzal Františkovu dceru Jindřišku ("Henriette"), která dostala jako věno knížectví phalsbursko-lixheimské.  Vévoda Jindřich II. zemřel 31. července 1624 a protože nezanechal syna, ustanovil svou následnicí dceru Nicole Lotrinskou, provdanou za Karla z Vaudémontu, nejstaršího Františkova syna, a upřesnil, že Karlova moc pochází od jeho ženy. Ze sňatku měla vzejít nová dynastie, rod lotrinsko-vaudémontský; dědic ovšem nebyl na obzoru.  Tak začala vláda dvou spoluvladařů, šestnáctileté vévodkyně a jejího dvacetiletého manžela. Vladařka podepisovala dekrety, její manžel je kontrasignoval. Mince měly na líci profil vévodkyně, na rubu vévodův. Tato situace dráždila čilého mladíka, nesmířeného s rolí prince-chotě a toužícího vládnout sám. Otec František se rozhodl, že mu pomůže splnit přání.  Hodila se k tomu závěť Františkova pradědečka vévody René II.z roku 1506, podle níž byla obě vévodství dědičná pouze v mužském potomstvu (tento sálský zákon pro vévodství Lotrinské odpovídal tradici panství Svaté říše, z níž pocházelo; v Barském vévodství došlo již dvakrát k ženskému následnictví). Jindřich a jeho žena Markéta však zanechali pouze dcery. Soudní dvůr vévodství, nakloněný vaudémontskému hraběti, uznal pravost listiny a princ František se tak škodě své neteře stal věrohodným dědicem obou vévodství.  V listopadu 1625 František z Vaudémontu na základě uvedené závěti Reného II. vznesl nárok na obě vévodství. Lotrinské generální stavy uznaly nárok za oprávněný. Vévodkyně Nicole a vévoda Karel abdikovali a František z Vaudémontu se 21. listopadu 1625 stal vévodou. Přesídlil ze Salmu do Nancy a využil situace k zaplacení svých dluhů z vévodské pokladny. Pět dní nato abdikoval ve prospěch svého syna, který se tak stal vévodou Karlem IV.  Ten toho využil k odluce od manželky Nicole a bez úspěchu usiloval, aby papež manželství zrušil. Nakonec zašel tak daleko, že prohlásil křest Nicole neplatným a kněze, který ji křtil, obvinil z čarodějnictví a nechal jej upálit zaživa.  František, který v roce 1627 ovdověl, se poté věnoval správě svých hrabství Vaudémont a Salm. Roku 1632 intriky a nešťastná zahraniční politika jeho syna, stranící císaři Ferdinandu II., vedly k invazi vojsk mocného francouzského souseda do obou vévodství a jejich okupaci do konce století. Obyvatelstvo nesmírně trpělo pustošením za třicetileté války.,  Ve stejném roce někdejší vévoda lotrinský a barský, hrabě vaudémontský, markýz z Hattonchattel, hrabě ze Salmu a ze Chaligny, baron z Viviers, Ruppe, Brandebourgu, Turquesteinu a Monthureux-sur-Saône, zesnul tiše na svém zámku v Badonviller ve věku šedesáti let. Ve své závěti uvedl, že "nikdy netoužil nosit na tomto světě korunu."  Jiný jeho syn Mikuláš František (z Vaudémontu, Lotrinský), biskup a kardinál v Touls 1624-1634, se v lednu až dubnu 1634 stal vévodou lotrinským a barským, když po francouzské okupaci abdikoval Karel IV.

Manželství a potomci.

Původním záměrem Františka byl sňatek s Marií Medicejskou, k němuž ale nakonec nedošlo. Místo toho si 12. března 1597 vzal velmi bohatou šlechtičnu Kristýnu ze Salmu. S tou měl několik dětí:

František II. Lotrinský ("François II de Lorraine", 27. února 1572, Nancy — 14. října 1632, Badonviller), třetí syn vévody Karla III. Lotrinského a jeho manželky Claude Francouzské, hrabě z Vaudémontu. Na popud svého syna spoluvévody Karla IV. Lotrinského se dal nakrátko prohlásit vévodou lotrinským a barským (21. až 25. listopad 1625).


Typy konverzí.

Podle toho, co provozovatel stránek potřebuje, a co návštěvník stránek udělá, se dají rozlišovat různé typy konverzí:  O jakou konverzi provozovatel usiluje záleží zejména na jeho webových stránkách a na tom, co je cílem těchto webových stránek. Konverzí si lze stanovit samozřejmě několik. Nejčastěji se operuje s objednávkou či nákupem zboží, protože taková akce má pro provozovatele na rozdíl od ostatních typů akcí zpravidla vyšší cenu. Ale i u ostatních typů konverzí se dá určit tak zvaná cena konverze. Cena konverze je částka (i odhadnutá), kterou provozovatel stránek konverzí získá.

Konverzní trychtýř.

Celá cesta návštěvníka k dokončení konverze bývá graficky zobrazována jako trychtýř. To proto, že celkový počet uživatelů procházejících jednotlivými fázemi se stále snižuje. Každý krok znamená nějakou akci a při každé akci nějaká část návštěvníků konverzi přeruší. Lze si představit např. situaci, kdy na domovské webové stránce je umístěna grafická reklama na nějaký produkt. Kroky, které musí návštěvník vykonat, mohou vypadat například takto:  Při každém kroku přichází provozovatel stránek o nějaké návštěvníky. Proto je dobré sledovat úspěch či neúspěch jednotlivých kroků konverzního trychtýře a reagovat na získaná data.

Měření konverzního poměru.

Konverzní poměr se počítá jako počet konverzí vydělený počtem návštěv. (Někdy se počet konverzí dělí počtem zobrazených stránek nebo unikátních IP adres, ale není to běžné.) Počet návštěv se dá zjistit z nějakého počitadla a počet objednávek (konverzí) ze statistik prodejů. To je ale poněkud těžkopádné.  V praxi se často používá konverzní počitadlo, které využívá konverzní stránku. Konverzní stránka je taková stránka (v praxi spíše URL), při jejíž návštěvě je jasné, že uživatel provedl konverzi. Nejčastěji jde o stránku typu „děkujeme za objednávku“, „děkujeme za registraci“ a podobně. Existují dva způsoby, jak počítacímu systému říci, že jde o konverzní stránku:  Počitadlo na konverzní stránce zaznamená konverzi. Některé měřící systémy potom dokážou operativně počítat konverzní poměr, protože znají celkový počet návštěv na celém webu, jako počet konverzí děleno počet návštěv.

Význam konverzí v měřeních návštěvnosti.

Komerčně zaměřené webové stránky mohou mít různé cíle. Jen zcela výjimečně je ovšem takovým cílem návštěvnost. Návštěvnost se relativně snadno měří, a tak je velmi často brána jako hodnocení kvality stránky. Skutečnou komerční kvalitu stránky ale představuje souhrnný zisk. Zisk je prostý součet ceny konverzí.  V praxi je možno sledovat velké množství různých konverzních poměrů. Například lze sledovat, přes která slova lidé přicházejí z vyhledávačů a zda (v jaké míře) objednávají. Získané poznatky se využívají v optimalizaci stránek. Provozovatelé webů, kteří sledují konverze, dosahují velmi dobrých výsledků, protože vědí, co vydělává. Mohou se pak na to soustředit a věci, které nevydělávají, neřešit.

Konverze na internetu označuje situaci, kdy návštěvník webových stránek vykoná provozovatelem žádanou akci, jež má pro něj zejména obchodní užitek. Konverze je tak jedním z nástrojů internetového marketingu. Statistická pravděpodobnost, že se z návštěvníka stránky stane zákazník, se označuje jako konverzní poměr (angl. "conversion rate"), příp. míra konverze.


Volba pořadatele.

Devět zemí se nabídlo kandidovat na hostitele turnaje včetně jedné společné nabídky:

Kvalifikace.

Kvalifikace započala v říjnu 2007 a byla také současně kvalifikací na Mistrovství světa ve fotbale 2010. Celkem se jí zúčastnilo 53 národních mužstev afrického kontinentu. Ačkoli měla Angola jako pořadatel účast zajištěnou, bojovala v kvalifikaci o účast na mistrovství světa. Obdobně reprezentace Jihoafrické republiky bojovala v kvalifikaci o účast na Africkém poháru, což se jí nakonec nepodařilo, a tak zůstala jedinou africkou zemí účastnící se mistrovství světa, která se neprobojovala na kontinentální mistrovství.

Los základních skupin.

Los finálového turnaje se uskutečnil 20. listopadu 2009 v Talatona Convention Centre v Luandě, Angola. 16 týmů bylo umístěno do čtyř košů především podle hodnocení výsledků v posledních třech kontinentálních mistrovstvích. Do prvního koše připadly jako nasazené týmy tyto: Angola - pořadatelská země rovnou připadla na pozici A1 (skupina A), Egypt - obhájce trofeje, zbývající dvě místa v prvním koši připadly nejlépe hodnoceným týmům, což byly Kamerun a Pobřeží slonoviny.

Rozhodčí.

Pro turnaj byli vybráni tito rozhodčí:

Stadiony.

Pro turnaj nechala Angolská fotbalová federace postavit čtyři nové multifunkční stadiony.

Útok na reprezentaci Toga.

Dne 8. ledna zaútočili v angolské exklávě Cabinda ozbrojenci na autobus s reprezentací Toga, která na turnaj přijížděla, 3 lidé byli zabiti a dalších 9 zraněno. K útoku se přihlásila organizace FLEC, usilující o samostatnost Cabindy.  V reakci na to oznámila následující den tožská reprezentace odstoupení z turnaje, poté ovšem svůj názor změnila a hodlala se zúčastnit. Definitivně se pak rozhodla odstoupit 10. ledna na pokyn vlády Toga.  Za odstoupení zakázala CAF Togu účast na dvou následujících afrických mistrovstvích a udělila mu pokutu 50 000 $. Zdůvodnila to tím, že odstoupení reprezentace bylo vynuceno politicky a navzdory rozhodnutí hráčů. Tento trest však byl v květnu 2010 zrušen.  <div id="Angola v Mali">

Zápasy.

Skupina A.

Skupina B.

Skupina C.

Skupina D.

Minitabulka týmů, které získaly shodný počet bodů: O konečném pořadí ve skupině rozhodl počet vstřelených gólů v této minitabulce. Zápasy s Tuniskem nebyly počítány. Každý z této trojice jeden zápas vyhrál a jeden prohrál. Nejvíce gólů vstřelila Zambie (4), proto obsadila první místo ve skupině, Kamerun (3 vstřelené góly) obsadil nakonec druhé místo.

 <div id="Kamerun v Tunisko"

Africký pohár národů pořádaný Angolou v roce 2010 byl 27. ročníkem fotbalového mistrovství Afriky, které je v pravidelném dvouletém intervalu organizováno pod hlavičkou CAF. Turnaj začal 10. ledna 2010 a završil se 31. ledna 2010, kdy ve finále Egypt zdolal Ghanu a obhájil tak trofej z předchozího Afrického poháru národů.


Římská říše.

V Římské říši bylo několik úředníků, kteří nesli označení prefekt:

Současné použití.

Belgie.

V Belgii znamená prefekt ředitele na středních školách organizovaných Francouzským společenstvím v Belgii (Communauté française de Belgique).

Brazílie.

V Brazílii je prefekt volený předseda výkonného odboru na městském úřadu.

Francie.

Ve Francii je prefekt vyšší státní úředník zastupující stát v departementu nebo regionu. Stejně tak existují prefekti v některých bývalých francouzských koloniích. Policejní prefekt je v Paříži představitel policejní prefektury jmenovaný prezidentem, který je zodpovědný za koordinaci mezi policejními sbory v jednotlivých obvodech Paříže.

Itálie.

V Itálii je prefekt státní úředník v provincii.

Kanada.

V kanadské provincii Québec představuje prefekt volenou funkci a stojí v čele tzv. oblastní hraběcí obce (municipalité régionale de comté), což jsou samosprávné svazky obcí.

Rumunsko.

V Rumunsku je prefekt představitelem státu ve správní oblasti – župě.

Švýcarsko.

Tento titul se vyskytuje i v některých švýcarských kantonech. V kantonu Bern je prefekt francouzským ekvivalentem německého vládního místodržitele (Regierungsstatthalter) a představuje zástupce kantonální vlády. Má rozsáhlé administrativní pravomoci. Rozhoduje o stížnostech nebo odvoláních proti rozhodnutí obce, dohlíží na všechny typy obcí (obecní, městské i církevní), je policejním orgánem v oblasti veřejného pořádku a bezpečnosti, ukládá pokuty a je koordinátorem během krizového stavu. V kantonech Vaud a Fribourg je prefekt jmenován výkonným orgánem kantonu – Státní radou a představuje tak zástupce kantonální vlády.

Vatikán.

Ve Vatikánu je "kardinál-prefekt" označení člena apoštolského sboru stojícího v čele římské kongregace. "Apoštolský prefekt" je prelát jmenovaný do čela apoštolské prefektury, jejíž status je podobný apoštolskému vikariátu. Nejedná se však výhradně jen o tyto vysoké funkce, protože v římskokatolické církvi se na různém stupni výkonné moci ustanovují prefekti do čela institucí.

Prefekt je v některých zemích státní úředník, který stojí v čele úřadu, nejčastěji zvaného prefektura. Termín pochází z období starověkého Říma ze slova "præfectus" (tedy označení někoho, kdo stál v čele).


Příběh.

Jákob byl na cestě z Beer-šeby a mířil do Cháranu. Na cestě ho zastihla noc a tak se rozhodl přenocovat. V místě, kde právě byl, našel příhodný kámen, ulehl a nalezený kámen si dal pod hlavu. Zdál se mu sen, v němž viděl žebřík, který ze země dosahoval až k nebi, a po něm vystupovali a sestupovali Boží poslové (andělé). Nad žebříkem stál Hospodin, který Jákobovi říkal: „"Já jsem Hospodin, Bůh tvého otce Abrahama a Bůh Izákův. Zemi, na níž ležíš, dám tobě a tvému potomstvu. Tvého potomstva bude jako prachu země. Rozmůžeš se na západ i na východ, na sever i na jih. V tobě a ve tvém potomku dojdou požehnání všechny čeledi země. Hle, já jsem s tebou. Budu tě střežit všude, kam půjdeš, a zase tě přivedu do této země. Nikdy tě neopustím, ale učiním, co jsem ti slíbil."“ Po tomto Božím zaslíbení se Jákob probudil a zvolal: „"Jistě je na tomto místě Hospodin, a já jsem to nevěděl! Jakou bázeň vzbuzuje toto místo! Není to nic jiného než dům Boží, je to brána nebeská."“ Brzy ráno pak vstal a kámen, jímž si podpíral hlavu, vzpřímeně usadil do země a svrchu jej polil olejem. To místo nazval Bét-el, tedy Dům Boží.

Ohlas.

Na Jákobův žebřík odkazuje zvolená podoba památníku Brána nenávratna upomínající na transporty Židů z nádraží Praha-Bubny do koncentračních táborů za druhé světové války. Od Svatého ducha roku 1997 nese pojmenování „Kostel U Jákobova žebříku“ také sakrální stavba Českobratrské církve evangelické v pražských Kobylisích.

Jákobův žebřík je prvek odkazující na příběh popsaný v Bibli, ve Starém zákoně. V její první knize – Genesis (zvané též První kniha Mojžíšova) – jsou ve 28. kapitole ve verších 12. až 19. popsány události, které se Jákobovi, druhorozenému Izákovu synu, přihodily poté, co byl nucen prchnout z otcova domu před hněvem svého bratra, jemuž sebral prvorozenství.


Biografie.

Původ.

Viktorie se narodila jako druhá dcera (čtvrté dítě) waleského prince Eduarda, nejstaršího syna britské královny Viktorie, a jeho manželky, dánské princezny Alexandry (1844–1925), nejstarší ze tří dcer dánského krále Kristiána IX. Pokřtěna byla v srpnu 1868 arcibiskupem z Canterbury Archibaldem Campbellem Taitem. Mezi jejími jedenácti kmotry byli mj. ruský car Alexandr II., jeho syn (a pozdější ruský car) cesarevič Alexandr, Artur Vilém, vévoda Conaught, hesenský velkovévoda Ludvík IV., řecká královna Olga Konstantinovna. Dívka byla v rodině nazývána "Toria".  Viktorie většinu svého dětství a mládí strávila v Sandringhamu, sídle svých rodičů v Norfolku, a ve svém rodném Marlboro House. Stejně jako jejím dvěma sestrám Luise a Maud se jí dostalo omezeného formálního vzdělání, jež spočívalo v rukou řady učitelů a vychovatelek.  Obzvláště úzký a vřelý vztah měla se svým nejstarším bratrem Jiřím, pozdějším králem Jiřím V.

Život.

Třebaže měla princezna řadu nápadníků, nikdy se neprovdala (a samozřejmě neměla děti). Má se za to, že to bylo díky působení její matky, královny Alexandry, která ji záměrně zbraňovala uzavřít manželství. Místo toho zůstala Viktorie stálou společnicí svých rodičů, především své matky, po jejímž boku žila až do její smrti v roce 1925. Po matčině smrti přesídlila Viktorie do "Coppins House" v Iver v Buckinghamshire, kde žila venkovským stylem života - zajímala se o různé stránky venkovského života a byla čestnou předsedkyní místního zahradnického spolku.  Princezna Viktorie zemřela ve věku 67 let 3. prosince roku 1935. K poslednímu odpočinku byla uložena v kapli sv. Jiří ve Windsoru, posléze pak její ostatky byly přemístěny do mauzolea v blízkém Fragmore House. Pro jejího bratra, krále Jiřího V., znamenala její smrt velkou ránu; zemřel pouze jeden měsíc po své milované sestře, 20. ledna roku 1936.

Princezna Viktorie Britská, plným jménem anglicky "Victoria Alexandra Olga Mary, Princess of United Kingdom of Great Britanny and Ireland" (6. července 1868, Marlborough House, Londýn - 3. prosince 1935, Coppins House, Iver, Buckinghamshire) byla britská princezna, členka britské královské rodiny Sasko-Kobursko-Gothajské (později Windsorové), dcera krále Eduarda VII. a mladší sestra krále Jiřího V.


Dětství.

Princezna Alexandra se narodila 1. září 1878 na zámku Rosenau v Coburgu jako dcera Alfréda Sasko-Kobursko-Gothajského, druhého syna královny Viktorie a prince Alberta. Její matkou byla Marie Alexandrovna Romanovová, dcera Alexandra II. Ruského a Marie Alexandrovny.  Pokřtěna byla 2. října 1878 v paláci Edinburgh v Coburgu, pravděpodobně matčiným kaplanem. Mezi jejími kmotry byl strýc z matčiny strany, velkokníže Alexej Alexandrovič Romanov. Rodina jí říkala "Sandra".  Alexandra trávila dětství nejdříve v Anglii a poté v letech 1886 až 1889 na Maltě, kde její otec sloužil v královském námořnictvu. V roce 1889 se rodina přestěhovala do Coburgu. V roce 1893 zemřel její prastrýc Arnošt II., vévoda sasko-kobursko-gothajský a jeho dědic, otcův bratr princ z Walesu, se vzdal svých práv na vévodství a Sasko-kobursko-gothajské vévodství zdědil Alexandřin otec Alfréd. V roce 1885 byla družičkou na svatbě nejmladší dcery královny Viktorie, své tety Beatrix Sasko-Koburské s Jindřichem z Battenbergu.  6. července 1893 byla také družičkou na svatbě vévody a vévodkyně z Yorku. Po celý svůj život byla Alexandra obvykle zastíněna dvěma svými staršími sestrami, Marií a Viktorií Melitou. Alexandra, méně krásná a zamlklejší, než její sestry, byla obyčejná, klidná a ne tak oslnivá.

Manželství.

Během Alexandřiných formujících let, její otec, zabraný svou kariérou u námořnictva a později vládou ve vévodství, se jen málo věnoval své rodině. To Alexandřina matka byla dominantním prvkem v životě svých dětí. Vévodkyně věřila, že se její dcery provdají ještě jako mladé, než o sobě začnou přemýšlet. Na konci roku 1895 sjednala Alexandřino zasnoubení s princem Arnoštem z Hohenlohe-Langenburgu. Její babička, královna Viktorie, si stěžovala, že je příliš mladá. Alexandřin otec nesouhlasil s postavením svého budoucího zetě. Arnošt byl vnukem Feodory Leiningenské, polorodé sestry královny Viktorie. Svatba se konala 20. dubna 1896 v německém Coburgu. Měli spolu pět dětíː

Pozdější život.

Alexandra žila po zbytek života v Německu. Po smrti jejího otce v roce 1900 byl manžel Arnošt jmenován regentem sasko-koburského vévodství po dobu nezletilosti nového vévody, který byl jejím bratrancem. Alexandřin jediný bratr Alfréd zemřel v roce 1899. Za První světové války pracovala jako sestřička u Mezinárodního červeného kříže. V únoru 1916 se její nejstarší dcera v Coburgu provdala za prince Fridricha z Gluckburgu a stala se babičkou, když se páru v květnu 1917 narodilo první dítě, syn Hans. Na třicáté páté výročí její svatby, v dubnu 1931, se její syn Gottfried oženil s princeznou Markétou Řeckou a Dánskou. V letech před Druhou světovou válkou byla Alexandra nejdříve příznivcem nacistické strany, ke které se 1. května 1937 společně s několika svými dětmi připojila. Zemřela ve Schwäbisch Hall, Bádensku-Wurttenbersku 16. dubna 1942.

Alexandra Sasko-Koburská (1. září 1878 – 16. dubna 1942) se narodila jako čtvrté dítě a třetí dcera Alfréda Sasko-Kobursko-Gothajského a velkokněžny Marie Alexandrovny. Byla vnučkou britské královny Viktorie a ruského cara Alexandra II.


Historie.

Místní hrad vybudovaný na hranici s polským Slezským vévodstvím ve vzdálenosti přibližně 1,5 kilometru jihovýchodně od města je prvně zmiňován v roce 1247. Tou dobou majitel zdejšího území český král Václav I. přenechal Horní Lužici míšeňskému biskupovi Konrádu I. Wallhausenu. Strategický význam pevnosti poklesl s vybudováním hradu Czocha, k čemuž došlo počátkem 14. století.  První písemná zmínka o obci se objevila roku 1329, kdy vzniklo Slezské knížectví knížete Jindřicha I. Javorského. Po jeho úmrtí roku 1346 přešlo území pod správu Českého království. Roku 1434 obec zdevastovalo husitské vojsko. Postihly ho také povodně a požár. Následně probíhala přestavba města a jeho rozšiřování především po silnici směrem na český Frýdlant. Město, které je centrum výroby tkaniny, obdrželo roku 1515 trhové právo.  Pojmenování Marklissa se objevilo roku 1574. Roku 1635 Pražský mír snížil obchodní styky mezi Saskem a Horní Lužicí. Hospodářskému rozvoji města pomohlo usazování českých protestantů prchajících před útlakem z Habsburských Čech. Na základě Vídeňského kongresu, který se konal po napoleonských válkách roku 1815, došlo k začlenění jihovýchodních částí Horní Lužice k Prusku, v němž se stalo součástí Slezské provincie.  Roku 1871 se město spolu s celým Pruskem stalo součástí Německé říše. Protože se město nacházelo východně od linie Odra–Nisa, připadlo na rozhodnutím postupimské konference konané po druhé světové válce v roce 1945 k Polsku. Původní německé obyvatelstvo odtud bylo odsunuto a nahrazeno polským obyvatelstvem, které se sem přistěhovalo převážně z oblasti tzv. Kresů (tj. východní části předválečného Polska, tvořícího dnes území Ukrajiny, Běloruska a Litvy).

Partnerská města.

Leśna má partnerskou smlouvu s těmito sídly:

Leśna ( "") je město na jihozápadě Polska v Dolnoslezském vojvodství (v okrese Lubań). Ve vzdálenosti asi 3 kilometru od centra města se nachází hranice s Českou republikou. Město je středem správní oblasti (gmina) pojmenované podle města (Gmina Leśna). Městem protéká řeka Kwisa. V roce 2006 žilo ve městě 4752 obyvatel.


Vývoj a popis.

Cílem vývoje rakety bylo nahradit hlavňové dělostřelectvo. Raketa měla vyplnit mezeru mezi dostřelem salvových raketometů a taktických raket. Raketa měla být schopna palby i na bodové cíle, pozdější zkušenosti však prokázaly, že raketa může být použita kvůli své přesnosti hlavně proti plošným cílům a to ještě musela být vybavena jadernou hlavicí s poměrně malým ekvivalentem TNT. Vývoj rakety byl zahájen v armádní agentuře pro rakety a řízené střely v Huntsville, stát Alabama společností Redstone Arsenal v červnu 1955. V červnu 1956 se uskutečnil první start rakety označené XM-47 Little John. Výroba raket značených XM-51 byla zahájena v roce 1957 u společnosti Douglas Aircraft Company. Během výroby byly provedeny úpravy, které vedly ke zkrácení délky rakety, snížení hmotnosti a zvětšení doletu rakety. Rakety Little John byly dodány k jednotkám v roce 1961. V tomto roce byly přeznačeny na M51 a později v roce 1963 na MGR-3A a zůstaly ve výzbroji americké armády do srpna 1969.  Raketa měla šípovou stabilizaci s pomocnou rotací. Pohybovala se k pozemnímu cíli neřízeně po balistické dráze nadzvukovou rychlostí. Raketa se skládala z bojové hlavice, sestavy raketového motoru a roznětky. Komponenty byly dodávány samostatně v přepravních kontejnerech a montovány uživatelem.  Little John se nelišil od rakety Honest John nejen svou velikostí, ale i stabilizací za letu. Raketa MGR-1 Honest John byla stabilizována pomocnou rotací, která jí byla udělena po vypuštění ze startovacího zařízení. Raketa Little John byla stabilizována rotací rakety ještě na startovacím zařízení těsně před jejím odpálením. Tato metoda stabilizace byla nazvána „spin-on-straight-rail“ (SOSR). Systém byl vyráběn společností Douglas Aircraft Company.  Střela a vypouštěcí systém byly lehké konstrukce a bylo je možné lehce převážet vrtulníkem, jinými letouny nebo v přívěsu za vozidlem. Rakety začaly být vyřazovány v červenci 1967. Během programu bylo vyrobeno 500 raket.

Uživatelé.

Spojené státy americké

Specifikace.

"Technické údaje pocházejí z publikace „Vojenské Rakety“ a webu „flightglobal.com“".

Odkazy.

Související články.

MGR-1 Honest John

MGR-3 Little John byl americký dělostřelecký raketový systém navržený a zařazený do služby u americké armády (US Army) během 50. a 60. let 20. století. Raketa byla přepravována na vypouštěcím zařízení XM34 a mohla nést jak jadernou tak konvenční hlavici. Původně bylo zamýšleno používat raketu u výsadkových a průzkumných jednotek kvůli její snadné přepravě vrtulníkem nebo v závěsu za džípem. Byla vyvinuta z těžší samohybné taktické rakety MGR-1 Honest John.


Život.

Sven byl nemanželský syn Erika II. a jeho konkubíny Thunny. Když Erik II. v roce 1137 zemřel, jeho nástupcem se stal Erik III. Dánský a Sven byl poslán ke dvoru římskoněmeckého krále Konráda III., kde se spřátelil s Konrádovým synovcem, pozdějším císařem Fridrichem Barbarossou.  Zpět v Dánsku se společně se svým bratrancem Valdemarem (I.) v roce 1146 pokoušel kanonizovat Valdemarova otce a svého strýce Knuta Lavarda. Proti tomu se však postavil Eskil, arcibiskup z Lundu. Po abdikaci Erika III. v roce 1146 byl Sven zvolen králem mágnáty v Sjællandu, zatímco Knut V. byl zvolen Jutsku.  V příštích letech Sven bojoval o moc s Knutem, zatímco Valdemar (I.) ho podporoval. Knuta podporoval arcibiskup Eskil, ale Sven si zajistil Eskilovu loajalitu, když věnoval arcibiskupství v Lundu pozemky. Poté byla Knutova moc omezena na Jutsko.  Po několika bitvách Sven dobyl ostrov Fyn a části Jutska a Valdemara stanovil šlesvickým vévodou. V roce 1152 se římskoněmeckým králem stal Fridrich Barbarossa. Ten Svena stanovil "hlavním králem", Knut měl získat část Dánska a Valdemar si měl podržel Šlesvicko. Sven však Knutovi přidělil jen malé území.  V roce 1154 byl Sven svržen aliancí Knuta a Valdemara, který byl jmenován Knutovým spoluvládcem. Eskil a velká část Svenových dalších spojenců ho opustila a byl tedy nucen odejít do německého exilu. Vrátil se až po třech letech, když získal podporu vévody Jindřicha Lva. To přinutilo dánské magnáty rozdělit zemi na Jutsko, Sjælland a Skåne. Sven se stal vládcem Skåne.  Během slavnosti v Roskilde 9. srpna 1157 měl Sven v plánu zavraždit další dva dánské spoluvládce, to se mu však podařilo jen v případě Knuta. Valdemar utekl do Jutska a 23. října 1157 Svena a jeho armádu porazil u Grathe Hede. Svena zřejmě zabili rolníci, kteří ho našli, zatímco byl i s koněm uvězněný v bažině.

Manželství a potomci.

Svenovou manželkou byla od roku 1152 Adéla Míšeňská, se kterou měl dvě děti:

Sven III. Dánský ("Svend III Grathe") (asi 1125 – 23. říjen 1157) byl králem Dánska v letech 1146 až 1157. O moc v zemi bojoval s Knutem V. a Valdemarem I. V roce 1157 se trojice dohodla, že si Dánsko rozdělí na tři části, ale Sven se pokusil své dva rivaly zabít během slavnosti, poté však byl Valdemarem I. poražen.


Divoká zvěř.

V národní památce se nachází dva typy prostředí: poušť a řeka. Ostrovy, peřeje a štěrkové lavice nabízejí podporu pro čtyřicet tři druhů ryb. Tře se zde velké množství lososů čavyča. Ohrožené druhy těchto lososů a také pstruhů duhových využívá místo k migraci.  Ve "Fitzner-Eberhardt Arid Lands Ecology Reserve", rezervaci, která je součástí památky, žije velké množství jelenů wapiti. Počet jedinců ve stádech se liší podle ročního období. Na jaře a v létě zde žije průměrně 150 jedinců, na podzim 350 a v zimě až 670. Archeologové věří, že wapitiové se v oblasti nachází již 10 tisíc let. V polovině devatenáctého století ale mnoho druhů v oblasti vymřelo. Wapiti Nelsonův byl přinesen zpátky ve třicátých letech dvacátého století.  Suchá pouštní část památky je domovem dvaačtyřiceti druhů savců. Nejvíce se zde vyskytují myšovití, konkrétně křečci američtí, reithrodontomys megalotis a křeček hmyzožravý. Velcí savci jako rysové červení, pumy americké a jezevci se zde vyskytují v menších počtech.

Nukleární rezervace.

Hanford Reach je domovem devíti nukleárních reaktorů, z nichž je nejznámějším reaktor B. Byl zkonstruován ve třinácti měsících druhé světové války jako první reaktor plného rozsahu na světě. Plutonium z reaktoru bylo poprvé použito při zkouškách bomb v Novém Mexiku a o měsíc později jako součást bomby Fat Man, která byla shozena na Nagasaki. Důležitost reaktoru vedla k mnoha vyznamenáním, je Národní historickou mechanickou památkou, Nukleární historickou památkou, Národní historickou památkou a patří do Národního registru historických míst.

Využití.

Památka je otevřena od dvou hodin před svítáním do dvou hodin po setmění. Některé části jsou přístupné veřejnosti, jiné ne:

Národní památka Hanford Reach ("angl. Hanford Reach National Monument") je americká národní památka ve státě Washington. V roce 2000 byla vytvořena z toho, co bylo ochranným pásem okolo nukleárního komplexu Hanford. Oblast byla nezasažená zemědělstvím, ani jinými lidskými aktivitami od roku 1943.