Exploze.

Exploze nastala přibližně v 8:35 dne 21. listopadu 1996. Zabila 33 obětí a zranila 69 dalších. Většina obětí byla v okamžiku nehody v budově, další ale byli v ulicích v okolí budovy. Šestipodlažní budova, ve které se nacházel obchod s botami Humberto Vidal, klenotnictví, obchod s hudbou a ředitelství Humberto Vidal, byla výbuchem úplně zničena a následně stržena.  Jednou z hypotéz bylo nastražení výbušného zařízení tajným polovojenským sdružením nebo úmyslné zapálení komplexu, z důvodu podobných úmyslných činů v minulosti. Nenalezly se ale žádné stopy po výbušninách ani žádné hořlavé látce, kterou by mohl žhář použít.  Prezident Spojených států amerických Bill Clinton prohlásil Portoriko za oblast postiženou katastrofou, což zajistilo obdržení pomoci z federálních zdrojů, včetně pomoci Národní rady pro bezpečnost dopravy (NTSB), která okamžitě zahájila vyšetřování. San Juan Gas Company (vlastněná Enron Corporation) odmítla jakoukoliv odpovědnost za nehodu a tvrdila, že budova neměla v době výbuchu žádný přívod plynu.

Vyšetřování.

Vyšetřování Národní rady pro bezpečnost dopravy (NTSB) odhalilo, že několik osob nahlásilo údajný únik plynu v budově plynové společnosti několik dnů před explozí, když si stěžovali na velký zápach. Do obchodu s botami nevedl žádný přívod plynu, jako podezřelý se jevil nedaleký plynovod, který obsahoval propan, který je těžší než vzduch. Ukázalo se, že tento plynovod byl rozbitý. Před několika lety byl pod plynovod nainstalován i vodovod, což ještě více ohlo plynovod (který byl již před instalací vodovodu ohnutý). Po instalaci vodovodu se plynovod přerušil a plyn začal unikat.  Výbušný plyn se dostal až do suterénu obchodu s botami, kde způsoboval zmiňovaný zápach. Největším problémem ale bylo, že technici plynové společnosti nebyli schopni únik plynu detekovat ještě před výbuchem. Vyšetřovatelé odhalili, že vývrty používané pro detekci plynu v podzemí byly pouze 46 cm v podzemí, ačkoliv propan (těžší než vzduch) samotný byl až 120 cm v podzemí. Tímto způsobem tedy nebylo možné detekovat, že plyn unikl. Nejzávažnější chyba nastala při kontrole suterénu obchodu. Technik měl přístroj na detekci plynu zapnout na čerstvém vzduchu, předtím, než vstoupí do budovy. Udělal to ale až po vstupu do budovy, čímž pádem nebylo možné detekovat únik žádného plynu.  San Juan Gas Company odmítala odpovědnost a prohlásila, že nehoda mohla být způsobena plynem z kanalizace. Tento plyn je ale lehčí než vzduch, čímž pádem by se musel shromažďovat u stropu. Propan, který je těžší než vzduch, se naopak shromažďuje u podlahy. Vyšetřování ukázalo, že výbuch vyhodil uložené boty směrem nahoru, což dokázalo, že výbušný plyn musel být u podlahy. Trám, který se následkem výbuchu ohnul směrem nahoru, byl pro doložení, že výbuch musel jít zezdola, taktéž velmi důležitý.

Následky.

Oběti nehody a vlastníci postižených společností zažalovali plynovou společnost, která čelila celkem 1500 žalobám. Ačkoliv celou dobu společnost odmítala jakékoliv pochybení, 725 ze všech žalob bylo vyřízeno mimosoudně a 101 žalob skončilo rozsudkem v neprospěch společnosti. Společnost byla taktéž kritizována za nekvalitní školení svých pracovníků. Vedení přislíbilo toto napravit.

Exploze v Humberto Vidal je označení pro výbuch plynu, který nastal dne 21. listopadu 1996 v obchodu s botami "Humberto Vidal" ve městě San Juan, hlavním městě ostrovního území Portoriko. Exploze zabila 33 lidí a zranila 69 dalších. Je to jedna z nejsmrtelnějších nehod, které se kdy na ostrově odehrály.


Produkty.

Blackmagic vyrábí přepínače (switchery), diskové konvertory, grabovací hardware v podobě karet na PCIe či přes USB, softwarová i hardwarová řešení pro zpracování, konverzi, editaci, střih videa. Její vlajkovou lodí je ale vlastní řada videokamer.

Blackmagic Cinema Camera.

Na NAB Show 2012 společnost představila kameru Blackmagic Cinema. Ta disponuje senzorem s rozlišením 2,5K (2432 × 1366), tedy s určitými možnostmi manipulace obrazu pro výstup 1080p nebo 2K. Nahrávat dokáže rychlostí 23,98; 24; 25; 29,97 a 30 fps progresivně. Obrazová data nahrává na běžnou 2,5" vyjmutelný solid-state drive (buď RAW nebo ztrátové formáty Apple ProRes či Avid DNxHD) a podporuje i uživatelem zadaná metadata. Vyjmá pár tlačítek se ovládá přes 5palcový dotykový displej, k dispozici je i dálkové ovládání. Zvuk nahrává 48 kHz mono, mezi výstupy nechybí HDMI. Má vysokorychlostní rozhraní Thunderbolt, s rychlostí 3 Gb/s. Kamera je vyráběna pro vyměnitelné objektivy s bajonetem EF/ZE nebo Micro Four Third (MFT). Její hlavní devizou je ale velmi citlivý senzor s barevným rozlišením 48 bitů na pixel, který zvládne dynamický rozsah 13 clonových čísel. Při ceně kolem 3000 amerických dolarů to z ní činí zajímavou alternativu profesionálních DSLR a (při výhodách digitálního snímání) dokonce alternativu točení na klasický filmový materiál.

Blackmagic Production Camera 4K.

Rok po oznámení Blackmagic Cinema Camera uvedla Blackmagic na NAB Show 2013 novou verzi své kinematografické kamery. Hlavní novinkou bylo zvýšení rozlišení na necelých 4K (3840 × 2160), senzor velikostně ekvivalentní filmovému formátu Super 35 mm a tedy i podobný filmový vzhled. Dynamický rozsah lehce klesl, na 12 clonových čísel. Z rozhraní přibylo HD-SDI. Tuto kameru aktuálně nabízí za přibližně 4000 US$.

Blackmagic Pocket Cinema Camera.

Zmenšená verze (128 × 66 × 38 mm, 355 g) již tak velmi kompaktní Blackmagic Cinema Camera. Velikost senzoru se zmenšila na velikost Super 16, rozlišení ale spadlo na „pouze“ Full HD (1920 × 1080), úhlopříčka dotykového displeje klesla na 3,5", jeho rozlišení a zůstal stejně jako dynamický rozsah – 13 clonových čísel. Místo SSD disku jako úložiště fungují karty SDHC/SDXC. Podporovány jsou jen vyměnitelné objektivy MFT. Všechno ostatní, co se týká produkčního toku u kamer Blackmagic, ale zůstalo. Cena je kolem 1000 US$.

Blackmagic Design Pty Ltd je australská společnost, která vyrábí videotechniku. Byla založena v roce 1984 Grantem Perry, který je dodnes jejím výkonným ředitelem. Blackmagic vyrábí zařízení pro záznam, konverzi, stříhání a vysílání videa. Sídlí v australském Melbourne, ale pobočky má v Evropě, Asii a Severní Americe. V posledních několika letech koupila firmy Da Vinci Systems, Cintel, Echolab a Teranex, všechny zaměřené na vývoj profesionální techniky pro zpracování filmu a videa.


Životopis.

Brightová žila v Bristolu v Anglii, narodila se jako jedno z devíti dětí Richardu Brightovi (1754-1840) a Sarah Heywood Brightové. Její otec byl bohatý obchodník a bankéř a je známo, že se silně zajímal o vědu. V roce 1823 byl jedním ze zakladatelů Bristol City Museum and Art Gallery. V létě roku 2015 toho bylo o životě Sarah Anne Brightové známo jen málo.  Její role pionýrky fotografie byla objevena poté, co byla nabízena k prodeji série fotografií známá jako "Quillan Collection" v aukční síni Sotheby v New Yorku v roce 2008. Sbírku sestavil v letech 1988-1990 soukromý sběratel umění Jill Quasha.  V kolekci se nacházela fotografie listu, o které myslelo, že autorem je William Henry Fox Talbot, ale když odborník na Talbota pan Larry Schaaf snímek zkoumal, tak prohlásil, že autorem Talbot rozhodně není. Jednalo se o fotogram dnes známý jako "Quillan Leaf" ("List z Quillanu"). Vzhledem k určitým spekulacím o tom, kdo mohl obraz vytvořit, Sotheby uvedla v prodejním katalogu pod snímkem "Fotograf neznámý". Zápis katalogu zahrnoval tři stránky dokumentace a poznámky Larryho Schaafa.  V době dražby měl fotogram listu jasný původ. Pocházel z alba, které původně patřilo Henrymu Brightovi z Ham Green v anglickém Bristolu. Původní album obsahovalo původně sedm fotogramů a několik akvarelů a kreseb, ale do doby aukce se dochovaly pouze fotogramy.  Tisk měl na své zadní straně zřetelně jasné písmeno "W" spolu s dalšími písmeny, která vypadala jako iniciály "HB". Po pečlivém studiu tisku Schaaf spekuloval, že "W" by mohlo znamenat iniciály Thomase Wedgwooda, a že fotogram mohl být vytvořen ještě před rokem 1805. Na základě nejistoty týkající se autorství a stáří, Sotheby's stáhl fotogram z prodeje až do výsledků dalšího výzkumu.  Larry Schaaf začal zkoumat možné souvislosti s Henrym Brightem a tehdy známými fotografy v oblasti Bristolu. Zjistil, že písmeno "W" na tiscích používal také William West, o kterém bylo známo, že jako jeden z prvních pořizoval fotografické snímky v Bristolu. Další výzkum ho vedl ke zjištění, že to, co se zdálo jako iniciály "HB", tak byly vlastně písmena "S.A.B." a rukopis odpovídal iniciálům na akvarelech, o kterých se ví, že jejich autorkou je Sarah Anne Brightová. Schaaf dospěl k závěru, že Brightová je také autorkou zmíněné fotografie a v červnu 2015 oznámil své nálezy na přednášce na univerzitě v Lincolnu.

Sarah Anne Brightová (1793 - 1866) byla anglická umělkyně a fotografka aktivní v 19. století, která byla jednou z prvních fotografek. Autorství snímků, které pořídila, jí bylo připsáno až v roce 2015, kdy byly její iniciály objeveny na fotogramu, který se objevil na aukci v Sotheby's v New Yorku.


Předcházející události.

Podepsání smlouvy o spolupráci mezi Francií a Německem předcházely dlouhodobě posilující vzájemné vztahy mezi oběma zeměmi. Obě země spojuje členství v Evropské unii a v NATO, což jsou instituce, na jejichž činnosti mají obě země nesporný vliv. Německou a francouzskou diplomacii spojuje především společná proevropská politika, dobré vztahy vůdců obou zemí a usilování Německa o místo v Radě bezpečnosti OSN. V den podpisu smlouvy Angela Merkelová před novináři podpořila Macronovu myšlenku vzniku jedné Evropské armády. Podepsání proběhne symbolicky ve městě Cáchy, které bylo v minulosti městem pro obě země společné Franské říše. Podepsání smlouvy je symbolické i datem, poněvadž 22. ledna uběhlo 56 let od podepsání Elysejské smlouvy mezi Francií a Západním Německem, která dala vznik tzv. ose Paříž–Bonn.

Obsah.

Cílem smlouvy je více integrovat francouzskou a německou politiku na mezinárodním spektru a v rámci Evropské unie. Součástí dohody je také větší spolupráce a sjednocení diplomacií obou zemí, kupříkladu jednotný postoj obou zemí při jednání v Evropském parlamentu a s ostatními zeměmi EU. Smlouva hovoří i o spolupráci ve věci obrany a společné obraně obou zemí před vnitřními a vnějšími hrozbami. Kromě obrany se má také koordinovat společný vývoz zbraní do zahraničí a zbraňový průmysl celkově. Z ekonomického hlediska má smlouva dosáhnout propojení energetiky, průmyslu a zemědělství, a vznik společné hospodářské zóny.  Jedním z hlavních bodů je vznik tzv. německo-francouzských rad, které mají být těmi orgány, které budou vzájemnou spolupráci řídit a iniciovat. Rady se mají scházet třikrát ročně a jejich prostřednictvím se mohou scházet i členové vlád obou států. Ze smlouvy vyplývá, že ministerstva obou zemí mohou očekávat zásahy vlády druhého státu v rámci integrační politiky. S touto politikou jsou spjaté i body zaručující začleňování evropských zákonů mezi zákony států.  Mezi body smlouvy je také zařazena výuka obou jazyků v obou zemích vzájemně, především v pohraničním Alsasku. Integrace se pak týká rozšíření spolupráce francouzských a německých partnerských měst.

Kritika.

Podle kritiků ratifikací smlouvy vznikne de facto francouzsko-německý superstát. Kvůli důležitosti obou zemí také podle nich hrozí monopolizace evropské politické scény ve prospěch jádra EU a zvýšení brojení proti národním státům a státům s protievropskými tendencemi, především proti Polsku a Maďarsku.  Veřejnost smlouvu kritizuje pro nedostatek informací o jejím obsahu s veřejností. Občanská sdružení lidí žijících v Alsasku smlouvu označují za ignorování výsledku prusko-francouzské války, při níž bylo Alsasko anektováno Německým císařstvím. Europoslanci České republiky smlouvu označili za nečekanou a za překvapení a tvrdí, že neproběhla jakákoliv debata o její podobě a ratifikaci.  Existují tvrzení, že smlouva je reakcí na nadcházející Brexit a upevnění francouzsko-německé hegemonie v EU, zejména krátce před konáním voleb do Evropského parlamentu, kde se předpokládá posílení euroskeptiků a nacionalistů. Italský vicepremiér Matteo Salvini oznámil plány sblížit politiku Itálie a Polska jako protiváhu francouzsko-německého paktu.

Cášská smlouva (německy "Vertrag von Aachen"; francouzsky "Traité d'Aix-la-Chapelle"), celým jménem Cášská smlouva o francouzsko-německé spolupráci, je třináctistránkový dokument, který byl podepsán 22. ledna 2019 francouzským prezidentem Emmanuelem Macronem a německou kancléřkou Angelou Merkelovou v německém městě Cáchy.


Životopis.

Dinah Jane Hansen se narodila 22. června 1997 v Santa Aně v Kalifornii. Je dcerou Gordona a Maliky Hansen. Je nejstarší ze 6 sourozenců. Poprvé vystoupila při zpěvu národní hymny, když jí bylo 7 let. V roce 2011 natočila svůj první singl s názvem "Dancing Like a White Girl". Navštěvovala školu umění Orange County a absolvovala v roce 2015.

Kariéra.

V roce 2012 se přihlásila do soutěže "The X Factor". Zapívala "If I Were Boy" od Beyoncé. Pro svůj sólový výkon bootcampu zpívala Hero od Mariah Carey. Zazpívala "Stronger (What Doesn't Kill You)" od Kelly Clarkson, během které zapomněla některé slova. Jeden z porotců Simon Cowell jí řekl, že kdyby nezapomněla slova v písni během castingu, dostala by se do dalších kol jako sólová zpěvačka. Byla dána spolu s Ally Brooke Hernandez, Normani Kordei, Lauren Jauregui a Camilou Cabello, a vytvořily skupinu nyní známou jako Fifth Harmony. Skupina se dostala až do finále a skončila na třetím místě.

Sólová kariéra.

V roce 2015 se zúčastnila konkurzu na dabování hlavní postavy v animovaném filmu Moana; roly nedostala. Nazpívala píseň "Boom Boom" spolu s rapperem Daddy Yankee a French Montana. Zpívala tonganskou národní hymnu "Ko e fasi o e tu'i 'o' Otu Tonga" 24. listopadu 2017 v semifinálové hře Světového poháru v ragby v roce 2017. Vydala směs vánočních písní se zpěvačkou Leonou Lewisovou. Spolupracovala s Ty Dolla Sign a Marc E. Bassy na debutovém sólovém singlu " Bottled Up ", který byl zveřejněn 21. září 2018. Vystupovala s touto písní na The Tonight Show Starring Jimmy Fallon. Zazpívala dvě nové skladby "Retrogade" a "I Do not Mind" na festivalu Jingle Ball od IHeartRadio 3. prosince 2018. 26. března 2019 vydává singl Retrograde. 28. března oznamuje datum vydání jejího debutového EP, které pojmenovala 1, vydání se uskutečnilo 19. dubna 2019.

Dinah Jane Hansen (* 22. června 1997 Santa Ana (Kalifornie)) je americká zpěvačka, známá především jako členka dívčí skupiny Fifth Harmony.


Děj.

Příběh začíná v roce 1971. Mladá Delphine vyrůstá na rodinném statku v regionu Limousin, kde udržuje utajený poměr s místní dívkou. Ta se však rozhodne provdat, Delphine proto odjíždí do Paříže, aby zde začala nový život. Krátce poté se náhodně na ulici seznamuje se skupinou feministek, které na univerzitě pořádají různé protestní akce. Delphine se k nim připojí a seznamuje se tak s Carole, která je učitelkou španělštiny. Všechny společně organizují akce na podporu práva na potrat a kontrolu porodnosti a Delphine s Carole se do sebe zamilují. Přestože Carole žije s Manuelem, levicovým radikálem. Když se Delphine dozví, že její otec je po infarktu nehybný, musí se vrátit na statek pomáhat matce. Carole se rozhodne opustit definitivně Manuela a vydá se přes léto za Delphine. Carole zde nachází naprosto odlišný, konzervativní svět, ve kterém musejí svůj vztah před okolím tajit. Ve chvíli, kdy se matka o jejich intimním vztahu dozví, Carole musí odjet. Delphine se rozhodne opustit statek s ní, ale nakonec zůstává a s Carole se rozcházejí.  Do kontaktu se opět dostanou až po několika letech v roce 1976, kdy Carole pracuje jako lékařka, která se zaměřuje na potraty, a žije se ženou. Obdržela od Delphine dopis, ve kterém jí píše, že konečně našla sílu opustit rodinnou farmu a začít sama.

Okolnosti vzniku filmu.

Ve scéně, kdy skupina feministek osvobodí homosexuála z psychiatrické léčebny, se Catherine Corsini inspirovala skutečnou akcí Front homosexuel d'action révolutionnaire, která takto osvobodila léčeného mladíka v Itálii.  Film byl natáčen v Paříži a v regionu Limousin (departementy Haute-Vienne a Creuse).  Starosta obce Camaret-sur-Aigues Philippe de Beauregard (FN) rozhodl o zákazu vylepování filmového plakátu v obci, neboť film prý obsahuje množství scén, které mohou uvést ve zmatek mladé publikum.

Léto ("La Belle Saison") je francouzský hraný film z roku 2015, který režírovala Catherine Corsini podle vlastního scénáře. Film popisuje milostný vztah dívky z tradičního venkova a radikální feministky z Paříže na počátku 70. let. Snímek byl v ČR uveden v roce 2016 na filmovém festivalu Febiofest.


Průběh letu.

Mise Boeing Orbital Flight Test úspěšně odstartovala dne 20. prosince 2019 o 11:36:43 světového času (UTC) pomocí nosné rakety Atlas V N22 ze startovacího komplexu 41 na mys Canaveral. O 11:59 UTC NORAD detekoval objekt na oběžné dráze 191 × 76 km se sklonem 51,63 °. Na palubě kosmické lodi byla místo posádky figurína se jménem Rosie the Astronaut (odkazovala na americkou kulturní ikonu všech těžce pracujících žen v továrnách a loděnicích během druhé světové války, nazvanou Rosie the Riveter (Dělnice Rosie)). Figurína během celého letu monitorovala pomocí zabudovaných senzorů podmínky, které by působily na posádku. Po oddělení od nosné rakety se však Starliner ocitl v problémech. Palubní počítač dostával nesprávné informace o údaji, který se označuje jako MET (Mission Elapsed Time - uplynulý čas mise). Důsledkem této chyby se zážeh OIB (Orbital Insertion Burn - zážeh pro usazení na oběžné dráze) neuskutečnil v plánovaném čase. Manévr OIB je potřebný k tomu, aby se loď usadila na parkovací dráze a mohla se začít včas přibližovat k ISS. Kvůli zmíněnému problému začal počítač lodě provádět i nadbytečné korekční zážehy malými orientačními tryskami, čímž loď spotřebovala více pohonných látek, než bylo v této fázi letu optimálně. Řídící středisko se tak rozhodlo poslat Starliner příkaz k provedení zážehu OIB. Loď však v té době letěla nad oblastí pokrytou družicemi TDRS, které zajišťují přenos dat mezi objekty na nízké oběžné dráze a povrchem Země. Příkaz k zážehu OIB se k Starliner dostal až o osm minut později, než měl. Kosmická loď se sice dostala na stabilní oběžnou dráhu, ale její přílet k ISS se značně zkomplikoval. Starliner mohl k stanici přiletět pomocí výrazných úprav oběžné dráhy, ale na tento manévr už neměl dostatek paliva. Další možnost příletu k ISS spočívala v menších korekcích dráhy, ale ty byly nad limity lodě z časového hlediska. Starliner vydrží před připojením ke stanici samostatně fungovat přibližně pět dní. Odborníci z firmy Boeing následně vyslali k Starliner příkaz k zorientování lodě fotovoltaickým panelem k slunci, aby se nabily palubní akumulátory a Starliner mohl nadále fungovat. NASA a Boeing nakonec rozhodli, že kosmická loď zůstane na oběžné dráze dva dny a potom přistane v areálu raketové střelnice White Sands Missile Range v Novém Mexiku, kde měla původně přistát 28. prosince. Ještě týž den, 20. prosince, Starliner provedl za tímto účelem dvě malé korekce dráhy. Kromě operací potřebných k přiblížení a spojení s ISS, se Starliner podařilo splnit ostatní hlavní cíle zkušebního letu na oběžné dráze během 2 dnů ve vesmíru. Dne 22. prosince 2019 ve 12:23 UTC kosmická loď začala brzdící zážeh, který trval 55 sekund. O tři minut později se od lodě oddělil servisní modul a ve 12:46 UTC návratový modul lodě Starliner kontrolovaně vstoupil do horních vrstev atmosféry. O 12:58:02 UTC Starliner úspěšně přistál v poušti v areálu White Sands Missile Range v Novém Mexiku. Kosmická loď z této mise má letět i na první operační let Starliner s posádkou na ISS. Misi USCV-2 má velet astronautka Sunita Williamsová, která vybrala pro tuto loď jméno "Calypso".

Boeing Orbital Flight Test (zkráceně: Boe-OFT) byl první nepilotovaných zkušební let americké kosmické lodi typu CST-100 Starliner společnosti Boeing. Dne 20. prosince 2019 vystartoval z Mys Canaveral k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS). Testovat mělo přiblížení a procedury automatického spojení s ISS, přičemž loď měla zůstat připojena ke stanici 7 dní. Starliner se však nezdařil plánovaný zážeh motoru potřebný pro usazení na oběžné dráze a setkání s ISS. NASA a Boeing nakonec rozhodli o předčasném návratu lodě po 2 dnech letu. Následně se odzkoušel úplný návrat do atmosféry, přistání na pevnině a záchranné postupy, které bylo třeba otestovat před prvním pilotovaným letem. Během celého zkušebního letu se sledoval i systém podpory života.


Popis mise.

Jde o první let kosmické lodi Sojuz na raketě Sojuz 2.1a. Bezpilotní mise k certifikaci nosiče umožní zkontrolovat všechny systémy během startu v reálných podmínkách. Otestuje se interakce digitálního řídicího systému modernějšího nosiče Sojuz 2 s analogovým záchranným systémem lodi.  Let bez posádky také umožní vynést větší množství nákladu na stanici ISS, protože v lodi nebudou přítomny některé komponenty nezbytné pro podporu života posádky.  Na stanici ISS bude kosmickou lodí doručen humanoidní robot Skybot F-850 vytvořený společností Android Technique a Advanced Research Foundation. Robot bude na stanici pobývat po dobu dvou týdnů pod kontrolou kosmonauta Alexandra Skvorcova, který s nim má vykonávat několik úkolů. Na Zemi se vrátí na začátku září.

Let.

Dvoudenní let kosmické lodi k Mezinárodní vesmírné stanici probíhal normálně. Podle plánu se měla loď připojit k dokovacímu portu modulu Poisk 24. srpna v 5:30 UTC. Sbližování se stanicí však selhalo z důvodu vadného zesilovače naváděcího systému KURS na modulu Poisk. Kosmická loď se přiblížila na vzdálenost asi 100 metrů od stanice, zůstala stát a automatická dokovací operace byla přerušena. Následně byl Sojuz oddálen do bezpečné vzdálenosti a pokračoval ve společném letu. Protože byl Sojuz poslán v bezpilotním režimu, nebylo možné jej ke stanici připojit jiným než automatickým způsobem. Systém TORU, kterým je možné řídit nákladní lodě Progress ze stanice ISS, není na Sojuzech instalován. Nejdříve se uvažovalo o výměně vadného staničního zesilovače KURS, ale nakonec bylo rozhodnuto o přeparkování lodi Sojuz MS-13 z dokovacího portu modulu Zvezda na modul Poisk a uvolnit tak místo pro nepilotovaný Sojuz MS-14.  6. září v 18:14 UTC se kosmická loď Sojuz MS-14 s robotem Skybot F-850 na palubě úspěšně odpojila od modulu Zvezda a v autonomním letu se vydala na sestup z oběžné dráhy. Návratový modul lodi bezpečně přistál v Kazachstánu v čase 21:32 UTC.

Sojuz MS-14 je ruská kosmická loď řady Sojuz. Start se uskutečnil 22. srpna 2019 v 03:38 UTC. Nosná raketa Sojuz 2.1a úspěšně odstartovala z kosmodromu Bajkonur k Mezinárodní vesmírné stanici (ISS). Kosmická loď se připojila k dokovacímu portu modulu Zvezda 27. srpna v 03:08 UTC. Jedná se o testovací let bez posádky určený k certifikaci nosiče Sojuz 2.1a pro mise s posádkou.


Osobní život.

Zuzana Čaputová se narodila v Bratislavě, téměř celý život však prožila v Pezinku. Její matka Katarína Strapáková byla administrativní pracovnice, otec Štefan Strapák ředitel pobočky pojišťovny.

Vzdělání a právnická kariéra.

Navštevovala základní školu v Pezinku. Od roku 1991 studovala na Právnické fakultě Univerzity Komenského v Bratislavě. Studium práv zakončila v roce 1996. Během studia a po jeho skončení pracovala v místní samosprávě v Pezinku, nejprve jako asistentka na právním oddělení, poté jako zástupkyně přednosty městského úřadu.  Později působila v neziskovém sektoru, kde se věnovala veřejné správě a problematice týraných a zneužívaných dětí. Následně pracovala jako projektová manažerka na projektu rozvoje místních komunit v občanském sdružení EQ Klub.  V letech 2005–2010 vykonávala praxi jako advokátní koncipientka. Od 15. srpna 2005 do 31. srpna 2007 u advokátky Mgr. Evy Kováčechové, od 1. září 2007 do 31. ledna 2009 u advokátky Mgr. Zuzany Dlugošové a od 14. března 2009 do 31. ledna 2010 v obchodní společnosti "Advokátská kancelář Tomáš Kamenec s. r. o."  Je autorkou a spoluautorkou několika publikací a členkou celosvětové sítě environmentálních právníků ELAW ("Environmental Law Alliance Worldwide").  V roce 2016 byla jako právnička občanské iniciativy "Skládka nepatří do města" vyznamenána Goldmanovou environmentální cenou za boj o uzavření skládky odpadu v Pezinku. Problematice pezinské skládky se aktivně věnovala 14 let. Právě při této příležitosti se dostala do sporu s kontroverzním podnikatelem Mariánem Kočnerem, ten zastupoval firmu, která chtěla novou skládku v Pezinku založit.  V září 2017 oznámila odchod z týmu VIA IURIS a pokračovala v advokátské praxi. V rámci advokacie plánovala věnovat se i nadále environmentálním tématům.

Rodinný život.

Zuzana Čaputová žije s dvěma dcerami v Pezinku. V září 2018 se rozvedla s Ivanem Čaputou. V únoru 2019 na facebookovém účtu poprvé oficiálně naznačila partnerský vztah s hudebníkem, výtvarníkem, básníkem a překladatelem Peterem Konečným, pocházejícím také z Pezinku, jenž ji následně začal doprovázet v prezidentské kampani. V květnu 2020 byl medializován její poměr s Jurajem Rizmanem, bývalým ředitelem slovenské pobočky Greenpeace a ředitelem komunikace Greenpeace pro střední a východní Evropu, jenž se opakovaně stal Mluvčím roku. Oba společně působili v občanském sdružení Via iuris a Rizman tehdejší advokátce také poskytoval podporu v kauze pezinské skládky.

Politická kariéra.

Místopředsedkyně Progresivního Slovenska.

V prosinci 2017 oznámila vstup do vznikajícího politického hnutí Progresívne Slovensko a v lednu 2018 byla na ustavujícím sněmu zvolena místopředsedkyní. Této funkce se vzdala 19. března 2019 po prvním kole prezidentských voleb a na sněmu 8. května téhož roku požádala o zrušení členství v hnutí.

Kandidatura v prezidentských volbách 2019.

V prezidentských volbách získala v prvním kole relativní většinu hlasů, a to 40,57 %. Nejvíce to bylo v Bratislavském kraji (59,65 % hlasů) a nejméně v Prešovském kraji (30,29 %). V souvislosti s výsledkem voleb oznámila, že se vzdá svého postu místopředsedkyně v hnutí Progresívne Slovensko. Ve druhém kole voleb zvítězila s 58 % hlasů nad svým protikandidátem Marošem Šefčovičem, místopředsedou Evropské komise a komisařem pro energetickou unii.  V rozhovoru s "Denníkem N" řekla, že svoje pohlaví v těchto volbách nepovažuje za handicap.

Volební program.

Spravedlivost pro všechny.

Opakovaně tvrdila, že na Slovensku neplatí spravedlivost pro všechny stejnou mírou. Jako prezidentka chtěla vyvíjet maximální tlak na okamžité a systémové změny v policii, prokuratuře a justici. Byla také přesvědčená, že policejní sbor musí fungovat jako nezávislá instituce oddělená od vlivů politiků, a v jejím čele musí být profesionál. Také tvrdila, že je potřeba, aby prokuratura byla pod veřejnou kontrolou.

Důstojnost pro seniory.

Jako prezidentka chtěla pracovat na tom, aby co nejvíce seniorů trávilo své stáří v domácí péči či péči menších pečovatelských zařízení. Usilovala o tlak na vládu a kraje, aby tyto služby byly finančně podporovány.

Ochrana životního prostředí.

Bohatství Slovenska viděla podle svého programu zejména v přírodě: v lesích překypujících životem, v čistých řekách a podzemní vodě, které jsou zásobou pitné vody, a také v úrodných polích, které lidem dávali práci, zároveň i obživu. Ochrana životního prostředí neměla být jen okrajovým politickým tématem. Za problemiatický označila přístup vlády, která umožňovala masivní, a často i nelegální kácení lesů ve prospěch některých podnikatelských skupin. Jako prezidentka chtěla prosazovat, aby minimálně 5 procent ekologicky nejvzácnějšího území zůstalo zachovaných jako bez zásahu člověka.

Registrovaná partnerství.

V relaci "V politike" televizní stanice TA3 uvedla, že je pro legalizaci registrovaných partnerství. V diskusi se svým protikandidátem Mistríkem se přiklonila k možnosti adopce dětí páry homosexuálů: „"Preferujem to, aby dieťa malo biologickú matku, biologického otca. V prípade ak by malo vyrastať v ústavnej starostlivosti, myslím si, že by mu bolo lepšie s dvoma milujúcimi bytosťami, hoci aj rovnakého pohlavia".”

Prezidentka republiky.

Inaugurace.

Inaugurace proběhla v poledne 15. června 2019 v bratislavské budově Reduta. Předepsaný slib složila na slavnostní schůzi Národní rady Slovenské republiky do rukou předsedy Ústavního soudu SR Ivana Fiačana ve 12.06 nebo 12.07. Šest až sedmi minutové zpoždění bylo zapříčiněno neočekávaným projevem předsedy Národní rady Andreje Danka, což vyvolalo polemiky o tom, kdo byl v tu dobu vlastně hlavou státu. Podle Ladislava Špačka po tuto dobu Slovensko nemělo prezidenta a Dankův projev označil za nemístný. Nový poradce prezidentky pro ústavní právo Peter Kubina však řekl, že se nic takové nestalo a prezidentem byl po tuto dobu stále Andrej Kiska, jehož mandát uplynul po složení slibu Zuzany Čaputové. Kancelář Národní rady se proti Špačkovi ohradila, že si má nastudovat Ústavu SR a požádala o veřejnou omluvu.  Po složení slibu přednesla svůj první projev v úřadě prezidentky. Řekla, že bude usilovat o to, aby byla prezidentkou všech občanů, pronesla také následující větu: „Neprišla som vládnuť, prišla som slúžiť občanom, obyvateľom, Slovensku.“ Ve svém projevu Slovensko pochválila a i kritizovala. Vyzdvihla například aktivní a vyspělou občanskou společnost, která si umí navzájem pomáhat, kritizovala pak například to, že mnoho Slováků stále žije v chudobě. Zavázala se pak, že naplno využije své pravomoci k tomu, aby každý občan, tedy bez ohledu na výšku platu, etnický původ, příslušnost k menšinovým skupinám měl přístup ke kvalitní zdravotní péči.  Následovala vojenská přehlídka, pěší procházka městem do katedrály svatého Martina, ekumenická bohoslužba "Te Deum", symbolické převzetí úřadu a Grasalkovičova paláce, oběd se seniory, pokládání věnců u památníku svobody v Devíně, položení kytic na hrob Michala Kováče a slavnostní recepce v Redutě.  Část od 11.45 do 13.00, tedy složení slibu a vojenskou přehlídku sledovala Česká televize ve svém mimořádném vysílání.

Setkání s ústavními činiteli.

V úterý 18. června 2019 se sešla nejprve s předsedou Národní rady Andrejem Dankem, poté s předsedou vlády Petrem Pellegrinim, přičemž na tiskové konferenci obeznámila veřejnost o obsahu těchto jednání. Vyjádřila zájem zopakovat deklaraci tří nejvyšších ústavních činitelů o zahraniční politické orientaci Slovenska. Na tuto výzvu zbylí dva ústavní činitelé reagovali se zájmem. Tato deklarace byla podepsána o devět dní později, tedy 27. června. Zopakovali tak Společné vyhlášení ústavních činitelů k prioritám členství SR v EU a NATO z roku 2017.  Andrej Danko vyjádřil zájem o pravidelná setkání nejvyšších ústavních činitelů, Peter Pellegrini se pak s prezidentkou dohodl na pravidelné komunikaci.

Zástupci v soudní radě SR.

Dne 18. června 2019 jmenovala do soudní rady Slovenské republiky, a to Elenu Berthotyovou, která již tuto funkci zastávala, a Lajose Mészárose, bývalého soudce slovenského ústavního soudu.

První zahraniční cesta.

V souladě s tradicí, kterou zavedli čeští a slovenští prezidenti se Zuzana Čaputová na svou první zahraniční cestu vydala do České republiky. Za českým prezidentem Milošem Zemanem přijela na Pražský hrad dopoledne ve čtvrtek 20. června 2019. Spolu pohovořili, poobědvali a následovala tisková konference. Na ní český prezident ocenil přátelskou atmosféru.  Odpoledne se pak Zuzana Čaputová setkala se zástupci Parlamentu České republiky, nejprve s předsedou Senátu Jaroslavem Kuberou, později s předsedou Poslanecké sněmovny Radkem Vondráčkem.  Poté položila věnce k soše Miroslava Rastislava Štefánika. Položením květiny na hrob Václava Havla uctila jeho památku. Oficiální program byl zakončen účastí koncertu "Zuzana není sama doma", který zorganizovali především Slováci žijící v Česku.

Důvěryhodnost.

Podle průzkumu agentury AKO z dubna 2020 věřilo prezidentce až 83,5 % Slováků. Nedůvěřovalo ji pak 12,3 % z dotázaných a zbylí neuměli odpovědět. Dle průzkumu agentury Focus pro televizi Markíza ji věřilo 62 % lidí, nevěřilo ji pak 30 %. V lednu 2020 jí podle průzkumy stejné agentury důvěřovalo 58 %, nedůvěřovalo pak 39 % lidí.

Zuzana Čaputová, rozená Strapáková (* 21. června 1973 Bratislava), je slovenská politička, advokátka, občanská aktivistka a od 15. června 2019 prezidentka Slovenské republiky. Úřadu se ujala jako první žena a ve 45 letech také jako nejmladší osoba v nejvyšší ústavní funkci.


Historie.

Poprvé ji nahrál jako orchestrálku Franck Pourcel a vydal na albu "Amour, Danse, Et Violons. No.17" v roce 1959 pod názvem "Chariot" (česky „Vozík“). V roce 1962 ji opatřil Jacques Plante francouzským textem a pod původním názvem ji nazpívala Petula Clark. Za tuto nahrávku získala Petula Clark zlatou desku za milion prodaných desek. Petula Clark ji také nazpívala v italštině pod názvem "Sul mio carro" a v němčině jako "Cheerio (Addio)". Tyto verze byly velmi úspěšné. Pro anglofonní trh přizvali Pourcel a Mauriat textaře Normana Gimbela a aranžéra Arthura Altmana. Tato anglická verze s názvem "I Will Follow Him" v podání Petuly Clark v USA ani ve Velké Británii příliš nezaujala.  Stejnou anglickou verzi, jakou natočila Petula Clark, natočila v USA v lednu 1963 tehdy ještě čtrnáctiletá Little Peggy March. Tato nahrávka prudce vylétla na americkém žebříčku Billboard Hot 100, kde v dubnu dosáhla č. 1 a tři týdny ho držela (v žebříčku se udržela 12 týdnů).

Coververze.

Krátce po úspěchu uvedených jazykových verzí by tyto natočeny řadou dalších zpěváků. Ale vznikly i verze v dalších jazycích např.  S anglickou verzí slavila v roce 1982 úspěch holandská zpěvačka José Hoebee.<br>Opravdovým návratem této písně je možno nazvat její provedení v americkém filmu Sestra v akci jako závěrečné sborové písně. Toto provedení zřejmě podnítilo k sborovým interpretacím jako například v roce 2012 ji André Rieu se svým „Johann Strauss Orchestra“ vydal na albu "Under the Stars: Live in Maastrich".

Odkazy.

Reference.

V tomto článku jsou použity informace z německé a anglické Wikipedie.

I Will Follow Him je anglická coververze francouzské písně Chariot. Původní verzí byla orchestrálka, kterou napsal Franck Pourcel (pod pseudonymem JW Stole) společně s Paulem Mauriatem (pod pseudonymem Del Roma).


Mládí.

Gonzalez zprvu navštěvoval základní školu St. Joseph grade school ve městě Avon Lake ve státě Ohio, poté přešel na vysokou školu Saint Ignatius High School v Clevelandu. Věnoval se atletice, ve které se čtyři roky po sobě kvalifikoval do státního finále, basketbalu a především americkému fotbalu, ve kterém hrál na pozicích v obraně i útoku. V posledním roce školy byl zvolen do prvního týmu celostátního výběru a také podle agentury AP a deníku "The Plain Dealer" defenzivním hráčem sezóny. Připsal si 71 zachycených přihrávek pro 1,873 yardů, 21 touchdownů a jeho průměr 26,4 yardu na jedno zachycení se stalo rekordem školy.

Univerzitní fotbal.

Gonzalez chodil tři roky na Ohio State University, kde hrál s budoucími hvězdami NFL Santonio Holmesem, Tedem Ginnem mladším, Royem Hallem nebo držitelem Heismanovy trofeje quarterackem Troyem Smithem. Ve druhém roce byl zvolen trenéry do týmu All-Big Ten.

Profesionální kariéra.

Draft NFL.

Anthony Gonzalez byl draftován v prvním kole Draftu NFL 2007 na 32. místě týmem Indianapolis Colts, aby se stal slot receiverem. Také byl jedním ze tří Wide receiverů Ohio State University, kteří byli ten rok draftování.

Indianapolis Colts.

V první sezóně nastoupil Gonzalez do třinácti utkání, devíti jako startující hráč, ve kterých zachytil 37 přihrávek pro 576 yardů a 3 touchdowny. V roce 2008 pokračoval ve zlepšení, když v šestnácti zápasech nasbíral 57 přihrávek pro 664 yardů a 4 touchdowny. Po ukončení kariéry Marvina Harrisona se stal startující Wide receiverem na pravé straně, ale v otevíracím utkání sezóny 2009 proti Jacksonville Jaguars si poranil pravé koleno. Odhady hovořily o osmitýdenní pauze, ale Gonzalez se nedokázal vyléčit do konce základní části a 24. prosince byl dopsán do náhradního týmu jako zraněný.  Na začátku sezóny 2010 ztratil pozici startujícího hráče kvůli zranění z předchozí sezóny a odehrál tak pouze dvě utkání, ve kterých zachytil 5 přihrávek pro 67 yardů. Znovu se zranil v osmém týdnu proti Houstonu Texans a sezóna pro něj skončila.

New England Patriots.

17. března 2012 podepsal Gonzalez smlouvu s týmem New England Patriots, ale již 29. března byla ukončena.

Anthony E. Gonzalez (* 18. září 1984 Cleveland, Ohio) je bývalý hráč amerického fotbalu, který nastupoval na pozici Wide receivera. Byl draftován týmem Indianapolis Colts v roce 2007 v prvním kole Draftu NFL, předtím hrál univerzitní fotbal za Ohio State University v Columbusu.


Pořadí.

Pořadí jezdců před závodem.

Na čele průběžného pořadí šampionátu jezdců je Valtteri Bottas, který v obou dosavadních závodech nasbíral 44 bodů. O jediný bod zpět je druhý Lewis Hamilton a stupně vítězů uzavírá třetí Max Verstappen se ziskem 27 bodů.

Pořádí týmu před závodem.

V Poháru konstruktérů má zatím navrch stáj Mercedes, která nasbírala 87 bodů. Druhé místo patří Ferrari, které má na svém kontě 48 bodů. Třetí pozici zaujímá Red Bull Racing-Honda, který se může pyšnit 31 body.

Tréninky.

V prvním tréninku zaznamenal nejrychlejší čas Sebastian Vettel z Ferrari (1:33.911). Druhý Lewis Hamilton, zaostal o 207 tisícin. Třetí místo obsadil Charles Leclerc, jenž na týmového kolegu Vettela ztratil 256 tisícin sekundy. S technickými problémy se potýkal Antonio Giovinazzi z týmu Alfa Romeo Racing, neboť zvládl jen dvě kola. Hodiny v poslední zatáčce dostal Lance Stroll.  Druhý trénink opanoval Valtteri Bottas z Mercedesu, který zaknihoval čas 1:33.330. Sebastian Vettel, jenž proťal pomyslnou cílovou pásku na druhé pozici, byl pomalejší o 27 tisícin sekundy. Na třetí příčku se vyšvihl Max Verstappen z Red Bullu s mankem 221 tisícin sekundy. Hamilton s Bottasem se v úvodu prostředního tréninku roztočili. Výraznější problém musel řešit Romain Grosjean, jemuž se nalomil přední spoiler.  Třetí trénink byl opět v režii Valtteriho Bottase, který časem 1:32.830 nechal za sebou druhého Sebastiana Vettela o 392 tisícin sekundy. Na třetím místě dojel Charles Leclerc se ztrátou 418 tisícin sekundy. Poslední tréninkovou jednotku předčasně ukončil Alexander Albon, který havaroval a kvalifikace se nezúčastnil.

Kvalifikace.

Jak už bylo zmíněno, kvalifikace se nezúčastnil Alexander Albon, který rozbil svůj vůz na konci třetího tréninku a mechanici jej nestihli spravit. V první části skončili Lance Stroll, George Russell, Robert Kubica a Antonio Giovinazzi, který nedokázal zajet platné kvalifikační kolo.  Ve druhé fázi kvalifikace došlo k jednomu překvapení, neboť nepostoupil Kimi Räikkönen. Jak sám přiznal do týmového rádia, na vině byla porucha motoru. Spolu s ním dál neprošli ani Daniil Kvyat, Sergio Pérez, Carlos Sainz Jr. a Lando Norris.  Pole position získal v Šanghaji Valtteri Bottas časem 1:31.547, čímž porazil druhého Lewise Hamiltona o pouhých 23 tisícin sekundy. Druhou řadu na startovním roštu obsadí rudé monoposty Ferrari v pořadí Sebastian Vettel, Charles Leclerc.  {|class="wikitable" style="font-size: 85%;"

Průběžné pořadí po závodě.

!! Pořadí! Konstruktér! Body!colspan=4|Zdroj:

Grand Prix Číny 2019 (oficiálně Formula 1 2019 Heineken Chinese Grand Prix) se jela na okruhu Shanghai International Circuit v Šanghaji v Číně dne 14. dubna 2019. Závod byl třetím v pořadí v sezóně 2019 šampionátu Formule 1. Závod byl také 1000. závodem seriálu Formule 1 od 1. závodu Mistrovství, který se jel na okruhu Silverstone v roce 1950.


Sanktusník katedrály Notre-Dame v Paříži

Historie.

První sanktusník byl postaven na stejném místě ve 13. století, nejspíše mezi lety 1220 až 1230. Tato původní věž byla rozebrána v letech 1786–1792.  Katedrála zůstala bez sanktusníku až do restaurování, které zahájil architekt Jean-Baptiste Antoine Lassus. Po jeho smrti v roce 1857 převzal dohled nad stavbou Eugène Viollet-le-Duc. Výstavbou věže byla pověřena firma Ateliers Monduit specializující se na uměleckou práci s olovem. Nová věž byla otevřena 15. srpna 1859.  V roce 2018 bylo rozhodnuto o obnově katedrály. Dne 15. dubna 2019 vypukl v bezprostřední blízkosti věže požár. Předpokládá se, že by požár mohl být spojen s restaurátorskými pracemi v katedrále. Pařížská prokuratura požár katedrály vyšetřuje jako nedbalostní čin, nikoli jako úmyslný zločin.  Při svém pádu věž prorazila čtvrté klenební pole křížové klenby.

Popis.

Věž se nacházela nad křížením hlavní lodi a transeptu. Byla vyrobena z dubového dřeva a potažená olověným pláštěm. Hmota dřevěné konstrukce vážila asi 500 tun a olovo asi 250 tun. Špička věže byla 96 metrů nad úrovní náměstí kolem katedrály.  Věž byla na své základně mezi střechami obklopena sochami dvanácti apoštolů, vyrobenými z tepané mědi. Tyto sochy byly uspořádány ve stupních po trojicích ve čtyřech řadách vždy mezi štíty sousedících střech. Každá trojice apoštolů byla vždy doplněna sochou zvířete symbolizujícího jednoho ze čtyř evangelistů: býk u sv. Lukáše, lev u sv. Marka, orel u sv. Jana a člověk (či anděl) u sv. Matouše. Těchto 16 soch jsou jediné prvky věže, které přečkaly požár bez úhony, neboť byly krátce před požárem (11. dubna) odvezeny k restaurování. Tyto sochy vytvořil sochař Adolphe-Victor Geoffroy-Dechaume (1816–1892). Všichni apoštolové byli obráceni čelem k Paříži, kromě jednoho z nich, sv. Tomáše, patrona architektů, který hleděl směrem k věži.  Na samém vrcholu věže se nacházela korouhvička ve tvaru kohouta. V ní byly uschovány tři relikvie: malý kousek Trnové koruny, relikvie sv. Diviše a sv. Jenovéfy. Tyto ostatky zde byly umístěny v roce 1935 v době působení kardinála Verdiera. Kohout byl nalezen v troskách druhý den po požáru, 16. dubna 2019.

Další využití.

Věž sloužila jako nivelační bod francouzské geodetické sítě. V roce 1999 vylezli na věž aktivisté, aby připomněli výročí Tibetského národního povstání v roce 1959.

Novogotický sanktusník katedrály Notre-Dame v Paříži vznikl v polovině 19. století jako náhrada za původní středověký sanktusník. Posléze byl zničen při požáru katedrály, který vypukl 15. dubna 2019.


Příběh.

Hlavní hrdinou příběhu je čtrnácti letý Kósei Arima. Kósei byl od mala hudebně nadaný a jeho matka ho začala učit hrát na piano. Její zdravotní stav se ale rychle zhoršoval a kvůli tomu začala Kóseiho více a více izolovat a chtěla, aby se soustředil pouze na hraní. Pár dní před smrtí se jeho matka dostaví na jedno z jeho vystoupení, a i když hrál téměř perfektně, tak je na něj po vystoupení zlá a nadává mu za sebemenší chyby. Na konci této scénky ho udeří svojí holí a Kósei jí řekne, že ji nenávidí. Po smrti své matky se Kósei zhroutí během jednoho z vystoupení a jako následek tohoto trauma neslyší noty, které sám hraje. Uběhly dva roky a Kósei se piana ani nedotkl a má na svět vskutku melancholický pohled. Většinu svého času tráví se svými příteli Cubaki Sawabe a Watari Rjóta. Jednoho dne do jeho života vstoupí dívka jménem Kaori Mijazono, která jeho pohled na svět zcela změní. Kaori miluje hru na housle a podle ní má být hudba svobodná, zajímavá i chaotická a ne nudná, strukturovaná a předvídatelná. Chvíli po seznámení jí Kósei uvidí vystupovat a její styl hraní ho fascinuje.
 Během tohoto vystoupení si Kósei uvědomí, že Kaori miluje. Poté, co Kaori dohraje ale zkolabuje a je převezena do nemocnice. Kaori tvrdí, že zkolabovala kvůli nedostatku železa v krvi, ale postupem času se dozvíme, že její zdravotní stav se zhoršuje a že toto není poprvé, co zkolabovala. Po propuštění z nemocnice spolu Kósei a Kaori tráví dost času a díky ní se Kóseiovi vrací barevný pohled na svět. Kaori ho vyzve, aby s ní hrál na gala koncertu, ale není schopná se kvůli jejímu zdraví dostavit. Kaori rychle ztrácí naději, ale pro jednou jí inspiruje Kósei, když uslyší jeho hraní společně s Nagi Aizou, což je sestra jednoho z Kóseiova rivalů Takešiho Aizy. Kaori se díky tomu rozhodne podstoupit operaci, která by jí mohla umožnit mít s Kóseiem poslední vystoupení.
  Kósei hraje na závěrečném vystoupení v Eastern Japan Piano Competition. Při tomto vystoupení se mu zjeví Kaori, která ho doprovází hrou na housle. Ke konci vystoupení Kaori zmizí a Kósei si uvědomí, že Kaori během riskantní operace zemřela.
  Po její smrti obdrží Kósei dopis, který Kaori napsala, než zemřela. V něm stojí, že Kaori od začátku věděla, že zemře a že Kóseie milovala od svých pěti let. Píše o tom, jak jí inspiroval ke hře na housle, aby s ním mohla jednoho dne hrát. Když se dozvěděla, že jí nezbývá mnoho času se rozhodla, že se s Kóseiem seznámí přes Cubaki pod záminkou, že se jí líbí Watari. Díky tomuto dostala tato série svůj název. Po zjištění pravdy Cubaki Kóseiovi sdělí, že bude po jeho boku do konce života.

Seznam postav.

Kósei Arima
  Dabing: Nacuki Hanae  Kaori Mijazono
  Dabing: Risa Taneda  Cubaki Sawabe
  Dabing: Ajane Sakura  Rjóta Watari
  Dabing: Rjóta Ósaka  Takeši Aiza
  Dabing: Júki Kadži  Emi Igawa
  Dabing: Saori Hajami  Nagi Aiza
  Dabing: Ai Kajano  Saki Arima
  Dabing: Mamiko Noto  Hiroko Seto
  Dabing: Mie Sonozaki  Koharu Seto
  Dabing: Inori Minase  Saitó
  Dabing: Kazujuki Okicu  Nao Kašiwagi
  Dabing: Šizuka Išigami  Takahiko Arima
  Dabing: Kendži Hamada

Manga.

Manga byla napsána a ilustrována Naošim Arakawou. První díl byl vydán 16. září 2011 a finální díl byl vydán 15. května 2015 ve dvou verzích, a to v klasické verzi a ve speciální verzi, která obsahovala i animovanou verzi, která ještě nebyla nikde publikována.

Anime.

Anime bylo vytvořeno studiem A-1 Pictures. Anime bylo prvně uváděno v Japonsku, a to od 10. října 2014 do 20. března 2015. Na začátku a konci anime jsou vždy dvě skladby, které se v průběhu anime dva krát vyměnily. První polovinu anime byly používány skladby "Hikaru Nara" od Goose house a "Kirameki" od Wacci. Druhá polovina anime používá skladby "Nanairo Symphony" od Coalamode a "Orange" od Seven Oops. Ostatní hudbu pro toto anime zkomponoval Masaru Jokojama.<br> Anime se dnes dá najít například na Netflixu a Crunchyrollu.

Hraný film.

Byl oficiálně ohlášen 29. ledna 2016 a vydán byl 10. září 2016. Film režíroval Takehiko Šindžó a scénář napsal Jukari Tacui. Kaori v tomto filmu hraje Suzu Hirose a Arimu hraje Kento Jamazaki.

Šigacu wa kimi no uso (, zkráceně "Kimiuso") je japonská manga série, která byla napsána a ilustrována Naošim Arakawou. Jednotlivé kapitoly byly vydávány v časopisu "Gekkan šónen Magazine" nakladatelství Kódanša od dubna 2011 do května 2015. Animovaná verze v podobě 22dílného seriálu byla vytvořena studiem A-1 Pictures a byla vysílána od října 2014 do března 2015. Filmová verze příběhu měla premiéru v japonských kinech v září 2016.


Meteorologická historie.

Indická meteorologická agentura (Indian Meteorological Departement, IMD) 26. dubna 2019 zaznamenala u pobřeží ostrova Sumatra vytvoření tropické deprese, které přidělila označení BOB 02. Později ve stejný den vydalo Joint Typhoon Warning Center (JTWC) varování před formující se tropickou bouří. Systém pomalu postupoval na sever a sílil. O půlnoci na 27. duben IMD překlasifikovala systém na hlubokou depresi. Ve stejnou dobu JTWC začal vydávat pravidelná varování, když systému přidělil označení 01B. O šest hodin později IMD překlasifikovala systém na cyklonální bouři a přidělila mu jméno Fani.  Systém pokračoval v intenzifikaci až do 18:00, pak nastalo zhruba den trvající období stagnace, během kterého konvektivní oblačnost ve středu systému střídavě houstla a řídla. 29. dubna okolo 12:00 se v systému opět obnovil proces intenzifikace a IMD jej překlasifikovala na silnou cyklonální bouři. V této době se systém nacházel v oblasti s velmi příznivými podmínkami (teplota povrchu moře 30-31 °C, slabý střih větru), které umožnily prudkou intenzifikaci. JTWC překlasifikovalo systém na ekvivalent hurikánu kategorie 1 v pozdních hodinách 29. dubna. Kolem půlnoci na 30. dubna IMD překlasifikovala Fani na velmi silnou cyklonální bouři. Uspořádání systému nabývalo jasnějších obrysů, s těsně staženými spirálovitými děšťovými pásy kolem oka. Kolem 12:00 proto IMD systém překlasifikovala na extrémně silnou cyklonální bouři, JTWC systém překlasifikovalo na ekvivalent hurikánu kategorie 3 o několik hodin později. V následujících dnech vývoj pokračoval pomalejším tempem, satelitní snímky ukazovaly pouze malé změny. 2. května se ovšem centrální oblačnost stala více symetrickou a oko výraznější. JTWC překlasifikoval Fani na ekvivalent hurikánu kategorie 4 v 6:00. Krátce nato došlo k další periodě prudké intenzifikace, která vyvrcholila větry o síle 250 km/h (1-min průměr, v nárazech až 296 km/h), jen těsně pod hranicí, která by znamenala překlasifikování Fani na ekvivalent hurikánu nejvyšší kategorie 5.  Kolem 9:30 místního času ráno 3. května vstoupil Fani nad pevninu u města Purí v indickém svazovém státě Urísa. Větry v té době dosahovaly síly 185 km/h. Podmínky nad pevninou rychle narušily strukturu cyklony, která brzy zeslábla na kategorii 1. Její postup dále směřuje přes Západní Bengálsko na Bangladéš.

Přípravy a dopady.

V přípravě na bouři Indie vyslala plavidla námořnictva k Višákhapatnamu a k pobřeží Urísy. IMD vydávala opakovaná varování pro jihovýchodní a východní pobřeží Indie od chvíle, kdy systém začal sílit. Když se systém začal blížit k východnímu pobřeží Indie, byla nařízena povinná evakuace, která se týkala zhruba 780 000 lidí žijících na pobřeží. Oblast, kterou cyklon zasáhl, se před jeho příchodem potýkala se silnými horky.  V Bangladéši byla otevřena nouzová útočiště v 19 pobřežních distriktech.

Cyklón Fani je tropická cyklóna, která v květnu 2019 zasáhla pobřeží indického spolkového státu Urísa. Jedná se o druhou bouři cyklónové sezóny 2019 v severním Indickém oceánu. V přípravách na bouři bylo z pobřežních oblastí evakuováno téměř 800 000 lidí.


Historie.

Roku 1504 Leonardo da Vinci obdržel od gonfaloniereho P. Soderiniho smlouvu již podepsal Niccolò Machiavelli na výzdobu "Sálu pěti set". Jeho konkurentu, Michelangelo Buonarrotimu, jenž právě dokončil svého Davida, byla vymezena protilehlá stěna. Byla to jediná příležitost, kdy Leonardo da Vinci a Michelangelo pracovali na stejném díle. Michelangelova malba znázorňovala epizodu z bitvy u Casciny, kdy nepřítel překvapil skupinu koupajících se vojáků. Michelangelo však ve Florencii nezůstal dostatečně dlouho, aby mohl práci dokončit. V roce 1505 byl povolán zpět do Říma nově zvoleným papežem Juliem II. a byl požádán aby vystavěl papežovu hrobku. Dokončil tak jen nákres a malbu pouze započal.  Leonardo da Vinci vytvořil velkou kresbu jako základ malby v kostele "Basilica di Santa Maria Novella". Zobrazil na ní výjev ze života N. Piccinina, jenž působil jako condottieri ve službách milánského vévody Filippo Maria Viscontiho. Nakreslil scénu s násilnou srážkou koní a zuřivou bitvu vojáků bojujících o vlajku v bitvě u Anghiari roku 1440. Giorgio Vasari prohlašuje ve svojí knize "Le Vite", že nebylo možné popsat monumentálnost, s níž Leonardo scénu vyvedl na papír: "Nelze vyjádřit nápaditost Leonardovy kresby uniforem vojáků, které načrtl v celé rozmanitosti, nebo chocholy na helmách a jiné ozdoby, nemluvě o neuvěřitelné zručnosti se kterou provedl obrysy a detaily koní jež Leonardo, lépe než kterýkoliv jiný mistr, načrtl ve vší smělosti, hře svalů a elegantní krásy."  Leonardo nechal postavit v "Sále pěti set" důmyslné lešení jež bylo možno zdvihat či skládat podobně jako tahací harmoniku. Tato malba měla být jeho největší a nejvýznamnější dílo. Protože měl špatnou zkušenost s malbami technikou "fresco" ("Poslední večeře" v refektáři milánského kláštera "Santa Maria delle Grazie"), chtěl na stěnu nanášet olejové barvy. Začal také experimentovat s tak silnou základní vrstvou (možná obsahující i vosk), že po nanesení barev malba začala stékat. Leonardo se ve spěchu snažil malbu usušit a zachránit co bylo možno; proto zavěsil blízko k obrazu velké koše s horkým dřevěným uhlím. V nedotčeném stavu byla zachráněna pouze spodní část díla. Horní část však nestačila uschnout dostatečně rychle a barvy se rozpily. Poté Leonardo práci vzdal.  Nedokončené malby Michelangela a Leonarda da Vinciho zůstaly v sále společně až do roku 1512, kdy Bartolommeo Bandinelli z žárlivosti rozřezal Michelangelův nákres. Hlavní část malby Bitvy u Anghiari se těšila po desetiletí velkému zájmu a bylo vymalováno mnoho jejích kopií.  Sál byl v polovině 16. století (1555 – 1572) pod vedením Vasariho a jeho pomocníků rozšířen a přestavěn, aby se v něm mohla konat zasedání dvora toskánského velkovévody Cosima I. Při této přestavbě se obě slavná – avšak nedokončená – díla, "Bitva u Casciny" od Michelangela a"Bitva u Anghiari" od Leonarda da Vinciho, ztratila.

Dochované kopie.

Jiný obraz od Paula Rubense v pařížském Louvru, známý jako "Bitva u Standardu", je považována za kopii kopie originálního Leonardova obrazu. Rubens ji vytvořil roku 1603 podle rytiny L. Zacchii z roku 1558. Lze zaznamenat několik rozdílů od originálu, Rubensovi se však podařilo zobrazit zuřivost, emotivnost a dojem síly z originální malby. Lze vysledovat i podobné rysy mezi touto "Bitvou u Anghiari" a jeho obrazem "Lov na hrocha" z roku 1616.

Snaha o znovuobjevení malby.

Italský expert na nejmodernější technologie analýzy uměleckých děl Maurizio Seracini věří, že za jednou z nástěnných maleb od Vasariho, nesoucí název "Bitva u Marciana v údolí Chiana" (1563), se skrývá původní dílo Leonarda da Vinciho. Na vrcholu Vasariho fresky, 12 metrů nad podlahou, je vyobrazen florentský voják který nese zelenou vlajku s nápisem "Cerca trova" ("Kdo hledá, najde"). Tato záhadná slova by mohla být narážkou od Vasariho, jenž se o freskách Leonarda da Vinciho vyjadřoval s obdivem.  Seracini považuje za nepravděpodobné, že by Vasari při přestavbě "Sálu pěti set" zničil dílo svého předchůdce. Seracini provedl výzkum sálu s použitím neinvazivních postupů jako například vysokofrekvenčního radaru s podpovrchovou citlivostí a termografické kamery. Mimo jiného shledal, že Vasari před východní stěnou, kde se původní Leonardův obraz měl nacházet, nechal postavit ještě jednu zeď. Zjistil, že mezi oběma zdmi je mezera široká 1 až 3 centimetry, což by bylo dostačující na to, aby starší obraz byl zachován.  Počátkem roku 2007 dala městská rada Florencie a italský ministr kultury svolení s dalším výzkumem. Ten zpočátku nepřinášel žádné nové výsledky. Teprve koncem roku 2011 se pomocí mikrokamer podařilo najít stopy pigmentů, které mohl Leonardo da Vinci použít; chemická analýza ukázala, že černý pigment má prakticky stejné složení jako ten, jaký byl použit pro obraz Mona Lisa a sv. Jana Křtitele.

Bitva u Anghiari (1505) je ztracená nástěnná malba od Leonarda da Vinciho, někdy též nazývaná "Ztracený Leonardo". Někteří znalci věří, že malba je dosud skrytá pod pozdějšími freskami v "Sále pěti set" (Salone dei Cinquecento) na radnici města Florencie, v paláci Palazzo Vecchio. Hlavní scéna obrazu znázorňovaIa lítou bitvu mezi dvěma válečníky na koních.


Životopis.

Pocházel z významného šlechtického rodu Pagetů, byl nejstarším synem vojevůdce napoleonských válek maršála 1. markýze z Anglesey, jeho matkou byla Caroline Villiers (1774-1835) z rodiny hrabat z Jersey. Studoval ve Westminster School, v roce 1814 vstoupil do armády a pod otcovým velením se zúčastnil závěru napoleonských válek. Již v roce 1817 byl kapitánem, později mimo aktivní službu dosáhl v armádě hodnosti plukovníka (1838). V letech 1820–1832 byl poslancem Dolní sněmovny, patřil k whigům a v parlamentu zastupoval Anglesey (tento volební obvod měla rodina pod kontrolou od poloviny 18. století). V letech 1828–1829 byl hofmistrem irského místokrále (tuto funkci tehdy zastával jeho otec).  V roce 1833 s titulem barona Pageta vstoupil do Sněmovny lordů (jako otcův dědic zároveň užíval titul "hraběte z Uxbridge"). V letech 1837–1839 byl lordem komořím královny Viktorie, v roce 1839 byl jmenován členem Tajné rady a v Melbournově vládě zastával funkci nejvyššího komořího Spojeného království (1839–1841) V této funkci následoval svého švagra 2. markýze Conynghama. Kvůli nemanželskému poměru měl být v roce 1841 na žádost prince Alberta z funkce nejvyššího komořího odvolán, ale nakonec byl ponechán v úřadu s ohledem na očekávaný pád celé Melbournovy vlády a na to navazující personální změny. Titul markýze z Anglesey zdědil po otci v roce 1854, zároveň byl v tech 1854–1869 lordem místodržitelem na ostrově Anglesey. Veřejným záležitostem se nikdy příliš aktivně nevěnoval, vynikl ale jako hráč kriketu a ve sportovní střelbě. Zemřel na hlavním rodovém sídle "Beaudesert Park" v hrabství Staffordshire.  Byl třikrát ženatý, z prvních dvou manželství (Eleanor Campbell, Henrietta Bagot) měl sedm dětí. Titul markýze zdědili postupně synové Henry William Paget, 3. markýz z Anglesey (1821–1880), a Henry Paget, 4. markýz z Anglesey (1835–1898). Dcera Constance (1830–1878) byla manželkou 11. hraběte z Winchilsey, další dcera Florence (1842–1907) se provdala za 4. markýze Hastingse (původně byla zasnoubená s Henry Chaplinem, ale provdat se za něj odmítla)

Henry Paget, 2. markýz z Anglesey ("Henry Paget, 2nd Marquess of Anglesey, 3rd Earl of Uxbridge, 11th Baron Paget of Beaudesert, 5th Baronet Bayly of Plas Newydd") (6. července 1797 – 7. února 1869, Beaudesert Park, Anglie) byl britský politik a dvořan, nejstarší syn vojevůdce napoleonských válek 1. markýze z Anglesey. V mládí sloužil v armádě, poté byl členem Dolní sněmovny a od roku 1833 zasedal ve Sněmovně lordů. Zastával funkce u královského dvora, v letech 1839–1841 byl nejvyšším komořím Spojeného království. Titul markýze zdědil po otci v roce 1854.


Lední hokej na Zimních olympijských hrách 2022 – kvalifikace muži

Kvalifikované týmy.

^Bratislava a Košice byly místem konání MS 2019, tedy události, ve které bylo rozhodnuto o nasazení, resp. přímém postupu na OH.

Přímý postup na OH.

Aby se země přímo kvalifikovala na olympijský turnaj bez nutnosti hrát kvalifikaci, musela se v žebříčku IIHF vydaném po MS 2019 umístit mezi nejlepšími 8 týmy. Poslední mistrovství mělo bodovou váhu 100%, zatímco každý předchozí rok měl hodnotu o 25% nižší.  Následující žebříček je aktuální ke dni skončení MS 2019.

První kvalifikační kolo.

První kvalifikační kolo se hrálo od 7. až do 10. listopadu 2019 ve dvou skupinách po čtyřech týmech systémem každý s každým. Turnaje se odehráli v Kockelscheueru v Lucembursku a v San-ja v Číně. Vítězové turnajů postoupili do druhého kvalifikačního kola, podle jejich postavení v žebříčku IIHF.

Skupina N.

Tato skupina se odehrála od 8. do 10. listopadu 2019 v Kockelscheueru v Lucembursku, zúčastnily se jí čtyři týmy:,,,.  Vítěz skupiny Kyrgyzstán postoupil do skupiny K, která se hrála v Brasově v Rumunsku.

Skupina O.

Tato skupina se odehrála od 7. do 10. listopadu 2019 v San-ja v Číně, zúčastnily se jí čtyři týmy:,, a.  Vítěz skupiny Tchaj-wan postoupil do skupiny L, která se hrála ve španělské Barceloně.

Druhé kvalifikační kolo.

Druhé kvalifikační kolo se hrálo mezi 12. prosincem 2019 a 8. lednem 2020 ve 3 skupinách po 4 týmech systémem každý s každým. Turnaje se odehrají v rumunském Brasově, španělské Barceloně a chorvatském Sisaku.  Vítězové postoupí do třetího kvalifikačního kola a budou nasazeni jako kvalifikanti na 7., 8. a 9. místě dle umístění v žebříčku IIHF.

Skupina K.

Této skupiny se zúčastnily tyto týmy: Rumunsko (pořadatel), Island, Izrael a hůře postavený vítězný tým první kvalifikace -. Skupina se odehrála mezi 12. a 15. prosincem 2019.

Skupina L.

Této skupiny se zúčastnily tyto týmy: Nizozemsko, Španělsko (pořadatel), Mexiko a lépe postavený vítězný tým první kvalifikace -.  Skupina se měla odehrát mezi 13. a 15. prosincem 2019. Kvůli nezpůsobilému ledu byl dne 15. prosince 2019 zápas mezi Španělskem a Nizozemskem po první třetině přerušen. Později bylo rozhodnuto o tom, že se zápas uskuteční 8. ledna 2020.

Skupina M.

Této skupiny se zúčastnily tyto týmy: Chorvatsko (pořadatel), Srbsko, Bulharsko a Turecko. Skupina se odehrála mezi 13. a 15. prosincem 2019.

Třetí kvalifikační kolo.

Třetí kvalifikační kolo se odehrálo mezi 6. a 9. únorem 2020 ve 3 skupinách po 4 týmech systémem každý s každým. Turnaje se odehrají v slovinských Jesenicích, kazašském Nur-Sultanu a britském Nottinghamu.  Vítězové postoupili do čtvrtého kvalifikačního kola a byli nasazeni jako kvalifikanti na 4., 5. a 6. místě dle umístění v žebříčku IIHF.

Skupina G.

Této skupiny se zúčastní Slovinsko (pořadatel), Japonsko, Litva a nejhůře postavený vítězný tým druhé kvalifikace - Chorvatsko. Skupina se odehrála mezi 6. a 9. únorem 2020.

Skupina H.

Této skupiny se zúčastní Kazachstán (pořadatel), Polsko, Ukrajina a druhý nejlépe postavený vítězný tým druhé kvalifikace - Nizozemsko. Skupina se odehrála mezi 6. a 9. únorem 2020.

Skupina J.

Této skupiny se zúčastní Velká Británie (pořadatel), Maďarsko, Estonsko a nejlépe postavený vítězný tým druhé kvalifikace - Rumunsko. Skupina se odehrála mezi 6. a 9. únorem 2020.

Čtvrté kvalifikační kolo.

Třetí kvalifikační kolo se bude hrát 27. až 30. srpna 2020 ve 3 skupinách po 4 týmech systémem každý s každým. Právo pořádat kvalifikační turnaj získaly státy na 9., 10. a 11. místě žebříčku IIHF; turnaje se tak odehrají na Slovensku, v lotyšské Rize a v Norsku.  Vítězové postoupí na hokejový turnaj na zimních olympijských hrách 2022 v Číně a budou nasazeni jako kvalifikanti na 1., 2. a 3. místě dle umístění v žebříčku IIHF.

Skupina D.

Této skupiny se zúčastní Slovensko (pořadatel), Bělorusko, Rakousko a nejhůře postavený vítězný tým třetí kvalifikace - Polsko.

Skupina E.

Této skupiny se zúčastní Lotyšsko (pořadatel), Francie, Itálie a druhý nejlépe postavený vítězný tým třetí kvalifikace - Maďarsko.

Skupina F.

Této skupiny se zúčastní Norsko (pořadatel), Dánsko, Jižní Korea a nejlépe postavený vítězný tým třetí kvalifikace - Slovinsko.

Kvalifikace na olympijský turnaj v ledním hokeji mužů 2022 rozhodne o účastnících olympijského turnaje. Čína jako hostitel měla účast zajištěnou předem (o tom, že nemusí hrát kvalifikaci, se rozhodlo až na kongresu IIHF 24. května 2019 v Bratislavě), 8 týmů bylo nasazeno přímo do hlavní fáze olympijského turnaje. O zbylá 3 místa zajišťující účast na finálovém turnaji se utká celkem 36 zemí.


Zápletka.

Po výhře jednotek X-Com nad cizáky před několika lety zabitím velkého mozku na marťanské základně zvané cydónia se mimozemská aktivita přesunula pod mořskou hladinu. Zničení mozku zapnulo paprsek, který aktivoval podmořské zárodky cizáků a ty se začaly vyvíjet, zatím co nic netušící lidstvo oslavovalo. V roce 2040 lidstvo konečně dospělo k poznání, že planeta Země je ve vesmíru pouze jedna, a proto je sebevražedné ji ničit nesmyslnými válkami a znečišťováním životního prostředí. Po fiasku myšlenky řídit všechny národy světovými organizacemi OSN a NATO se většina existujících zemí spojila do velkých společenství jako Euro-Syndicate, Scandinavia, Asian Coalition a jiné. Naprosto neočekávaně však byl klid zbraní na Zemi přerušen brutálním způsobem. Za velkou luxusní námořní lodí HYPERION se náhle vynořila z vody mimozemská nepřátelská ponorka a okamžitě ji poslala ke dnu. Lidstvo okamžitě začalo připravovat protiútok. Jako jediná možná alternativa se jevila odvržená podmořská prototypová základna X-Com, která byla v úsporném chodu už 30 let. Na místo katastrofy byla okamžitě vyslána ponorka typu Barracuda. Boj proti mimozemšťanům začal.  Na začátku hry je k dispozici jedna běžně vybavená základna, dvě útočné ponorky, hrstka vědců, mechaniků, pár vojáků z námořnictva mnoha zemí se základním vybavením a finanční podpora vlád všech společenství světa. Nepřítelem lidstva je neznámá vysoce technicky vyspělá civilizace z hlubin oceánů.

Základní pravidla.

Základním předpokladem úspěšného boje se zákeřnými mimozemšťany je vaše obliba u politiků jednotlivých společenství přispívajících do rozpočtu naší organizace X-COM, která je přímo úměrná úspěchům v boji. Jestliže nebudete pečlivě mlátit politiky jednotlivých misí, státy začnou postupně snižovat výdaje na X-COM a nejvíce ohrožené vás přestanou nejen financovat, ale navíc podepíší smlouvu o vzájemné spolupráci s vašimi nepřáteli.  Hlavní tedy je dobře se připravit na všechny útoky či přepadové akce. V boji s nepřátelskou ponorkou jsou největším předpokladem vítězství především silné zbraně. Na začátku hry jsou naše útočné ponorky Barracuda vyzbrojeny pouze slabými torpédy Ajax a Craft Gas Cannonem, což nám umožňuje likvidovat pouze velmi malé nepřátelské ponorky. Proto je zřejmé, že se budete zpočátku vztekat i při souboji s malým Cruiserem. V závěru však několika výstřely dostanete i obrovskou a nejlépe vybavenou bitevní loď mimozemšťanů.  V přímých soubojích vojáků s ufony je velkou výhodou silná zbraň, dobré brnění a zkušenost. Ufoni neznají slitování, takže stačí jedna malá chybička a okamžitě ztratíte jednoho nebo i více vojáků. Zkušenost každého vojáka je závislá především na počtu zabitých nepřátel. Na začátku jsou všichni jen slabí Námořníci, časem se z nich stanou Seržanti, poté následuje pár dalších a úplně nahoře nade všemi stojí Kapitáni s obrovským množstvím životů a obrovskou přesností palby.

Mise.

Bojovat tváří v tvář smrti můžete hned v několika rozličných misích. Nejčastější je zcela určitě UFO Recovery Mission. Úkolem je zlikvidovat či neutralizovat všechny živé „zelené mužíky“ v okolí sestřelené lodě. Tato mise, jakož i útok na vetřelecké kolonie, obrana přístavu a přepadení X-COM základny je velmi podobná svému předchůdci. Ostatní akce jsou nové. Velmi lákavé, avšak poněkud obtížné je likvidování ufonů, kteří přepadli plovoucí loď.  Každého hráče, který není příliš vtažen do hry, určitě zaujme pestré a členité mořské dno, na němž najde kopce, útesy, korálové trsy mnoha barev, antické rozbořeniny, sochy, potopené středověké lodě a mnoho dalších zajímavých útvarů.

Rozdělení nepřátel.

Mimozemšťani jsou víceméně rozděleni do několika různých druhů, které se od sebe tvarem a výkonem silně liší. Od malých "Aqatoidů", kteří se svalí po jediné ráně ze slabší pistole, přes odporné "Hallucinoidy" a "Xarquidy" citlivé pouze na jeden typ zbraní, až po velmi odolné "Krabouny", kteří svým tělem dost připomínají kraby. Každý kraboun většinou zemře až na druhý zásah ze Sonic Canonu. Návštěvníci z Marsu jsou navíc proti našim vojákům zvýhodněni ještě speciálními vlastnostmi. Například "Tasot" umí ovládat mysl (opravdu perfektní fígl, který začnou hojně používat až kolem 10. měsíce prvního roku), Hallucinoid vás umí několika elektrickými výboji zbavit života a "Tentaculat" vám udělá z vojáka zombii, a pokud se snažíte toho zombíka zlikvidovat, tak se z něj vyklube nový Tentaculat.

Výzkum je životně důležitý.

Pouze kvalitní lodě a dobře vyzbrojení vojáci vás však nepřivedou ke konečnému vítězství. Než nějakou věc či zbraň vyrobíte, musíte ji nejdříve objevit. Proto je výzkum nesmírně důležitý. Jedním z důležitých úkolů, které musíte plnit od začátku celé hry, je zvýšení počtu volných míst pro mnoho dalších získaných vědců, techniků i vojáků. Prozkoumat mimozemské zbraně a materiály může v přijatelném čase pouze skupina "alespoň 50 vědců" ale lepší je jich mít 100 (víc už ne). Poslední misi celé hry předchází hodiny tvrdé práce vašich badatelů a desítky více či méně důležitých objevů. Zkoumat v laboratořích můžeme většinu objevených předmětů, ale také živé ufony, z kterých nakonec vytáhnete poslední nutnou informaci k jejich vyhubení, která spočívá v prozrazení umístění kolonizační lodi, která je dosud mimo provoz. Velká část objevených a prozkoumaných předmětů se poté dá okopírovat a vyrobit ve vašich dílnách. Všechny silnější zbraně a výkonnější letadla si musíte sestrojit sami, ty si za peníze (i když jich máte hodně) nekoupíte. Výhodným zdrojem financí je však také výroba a následný prodej materiálu, což nepochybně brzy zjistíte (vhodný je například medi-kid nebo magnetické zbraně – cena prodeje ÷ cena výroby ÷ počet člověkohodin).

Otevřený konec.

Hra se dá předčasně ukončit dvěma způsoby. Mimozemšťané rozpráší základny, nebo hráč prodělává. Jestliže po jedné měsíční uzávěrce nestáhne své dluhy a nevrátí se do plusových hodnot, je konec. Společenství národů odepíše jako prodělečnou a zbytečnou instituci, jež není schopna ochránit Zemi před invazí zelených nestvůr. Prodělávat lze i při relativně velké úspěšnosti zásahů. Problémem může být fakt, že každá stavba v základnách si vyžaduje určitou částku na údržbu.  Všechno úsilí končí v okamžiku, kdy se podaří zjistit, odkud ufoni přicházejí. Pak stačí jen velký Leviatan plný vojáků.  Velmi silnou stránkou hry je její atmosféra, která činí celou hru velmi přitažlivou, přestože grafika i zvuk mají průměrnou úroveň. Přínosem hry jsou také relativně malé požadavky na výkon počítače.

Konfigurace počítače.

Požadavky na hardware: Alespoň 386DX / 33 MHz, 4 MB RAM, 4 MB na pevném disku, VGA, CD-ROM, Sound Blaster, myš.  Doporučuje se: 486DX2 / 50 MHz, 8 MB RAM, VGA, 8 MB na pevném disku, CD-ROM (4x), Sound Blaster Pro/16/AWE 32, myš.

X-COM Terror From The Deep (dále jen X-COM) je počítačová hra, která vychází svou koncepcí ze starší hry pro textový operační systém MS-DOS. Hráč je velitelem antimimozemšťanské obranné organizace známé jako X-COM, staví a stará se o základny, najímá vojáky pro boj na souši i pod vodou, intenzívně vynalézá nové technologie a vyrábí nové zbraně.


Popis.

Tělo má hnědožluté, dlouhé 12-25 mm. Křídla s rozpětím 25-30 mm jsou čirá s četnou žilnatinou. Předohruď má výrazně prodlouženou. Přední pár nohou je přetvořen na loupeživý (uchvacovací) orgán, podobně jako u druhů z řádu kudlanek.

Výskyt.

Vyskytuje se v severní Africe, v Asii od Turecka po Mongolsko a k severu až na jižní Sibiři. V Evropě se vyskytuje především na jihu a Českem prochází severní hranice jejího rozšíření. V Česku je velice vzácná, setkat se s ní lze jen na jižní Moravě. Relativně pravidelně bývá nacházena jen v národním parku Podyjí. Nalezena byla i v přírodní památce Turold. Dříve se vyskytovala i v národní přírodní památce Váté písky, ale pravděpodobně zde už vyhynula. Z Čech je zaznamenán jeden výskyt na Litoměřicku.

Způsob života.

Samička klade na podzim asi 300 vajíček, která jsou uchycena na dlouhé stopce. Larvy se vylíhnou ještě na podzim a nepřijímají potravu. Přezimovávají schovány ve štěrbinách kůry stromů. Po přezimování vyhledávají kokony pavouků, většinou z čeledi slíďakovitých, skákavkovitých nebo skálovkovitých, ve kterých se usídlují. V kokonech někdy ještě nějakou dobu čekají až pavoučci dospějí do potřebné velikosti a pak je vysávají zašpičatělým ústním ústrojím. Může vysávat i pavoučí vajíčka. Matka pavouků nechává pakudlanku v kokonu bez povšimnutí. Po druhém svlékání se larva mění v pohyblivou kuklu, která se prokouše z kokonu pavouka ven. Pavoučí samička až do této doby kokon hlídá. Venku se z kukly později vylíhne dospělá pakudlanka. Pakudlanka se vyskytuje na keřích nebo osamocených stromech. Živí se dravě, loví hlavně mouchy, které chytá za letu svými loupeživými končetinami. Pohyb jejích lapacích nohou je extrémně rychlý, což jim umožňuje lovit i rychlé a hbité letce.

Ohrožení a ochrana.

Pakudlanku ohrožuje hlavně ztráta biotopu například necitlivým zalesňováním nebo naopak odstraňováním solitérních keřů a stromů, které ke svému životu potřebuje. V ČR je druh chráněn podle zákona, přičemž jeho ochrana spočívá především v citlivém přístupu ke krajině.

Pakudlanka jižní ("Mantispa styriaca", synonymum "Mantispa pagana") je druh hmyzu z řádu síťokřídlých. V Česku je pakudlanka chráněna zákonem jako kriticky ohrožený druh.


Historie.

První iPad byl vydaný v roce 2010 a využíval iPhone OS 3.2, které přidalo podporu pro větší zařízení, předtím bylo iPhone OS používáno pouze pro zařízení iPhone a iPod touch. S vydáním iOS 4 bylo iPhone OS přejmenováno na iOS.  Aby Apple mohl rozšířit funkce na iPad, vytvořil iPadOS. Nové jméno získala nástavba iOS od verze 13.1.

Aktualizace.

iPadOS 13.

iPadOS začalo verzí 13.1, verzi 13.0 nikdy nemělo, verze 13.0 vyšla jen pro iOS

Funkce.

Home Screen.

Narozdíl od předešlých verzí iOS, rozpoložení aplikací na ploše může zobrazit až 5 řad a 6 sloupců bez ohledu na to, zda je zařízení otočené na šířku nebo na výšku

Multitasking.

iPadOS má oproti iOS velmi rozšířenou funkci Multitasking s funkcemi jako Slide Over a Split View, který nabízí možnost, používat více aplikací najedou vedle sebe. Dvojité kliknutí na domovské tlačítko nebo přejetí prstem zespodu obrazovky zobrazí všechny předešlé aplikace.  Pokud se při používání aplikací lehce posune prstem odspodu obrazovky, zobrazí se Dock.

Safari.

Safari nyní zobrazuje stránky ve vzhledu pro počítače, obsahuje "správce stahování" a má 30 nových klávesových zkratek v případě, že je připojena externí klávesnice.

Sidecar.

Sidecar je možnost použití iPadu, jako externí monitor pro MacOS, funkce je pojmenovaná jako odkaz na postranní vozík. iPad podporující Apple Pencil se dá s aplikací Adobe Photoshop použít jako grafický tablet.

Úložiště.

iPadOS má možnost připojení externího úložiště, jako třeba USB flash disk nebo externí disk.

Podpora pro myš a Trackpad.

Podpora pro myš a Trackpad byla vydána ve verzi 13.4.

iPadOS je mobilní operační systém vytvořený a vyvíjený firmou Apple Inc. pro jejich zařízení iPad. iPadOS je nástupce iOS 12, byl představen na WWDC 2019. Software má vylepšený multitasking a využívá výhod zařízení iPad. Software byl vydán v srpnu 2019.


Funkce.

Bixby se skládá ze tří aplikací. Jsou to "Bixby Voice", "Bixby Vision" a "Bixby Home".  "Bixby Voice" může uživatel spustit tím, že někomu zatelefonuje nebo stiskne a přidrží tlačítko umístěné pod tlačítky hlasitosti, nazvané Bixby Button. Chvíli před představením telefonu bylo tlačítko Bixby Button přeprogramované a uživatel si jej mohl nastavit na otevření dalších aplikací nebo asistentů, například konkurenčnímu Google Assistant. Pár dní před spuštěním prodeje telefonu Galaxy S8 byla tato funkce odstraněna firmwarovou aktualizací.  "Bixby Vision" je umístěn do systémové aplikace fotoaparát a může identifikovat objekty v reálném čase, vyhledávát pro ně různé služby, nabídnout výrobek k nákupu, je-li nákup k dispozici. Bixby je také schopen překládat text, přečíst QR kódy a poznat památky.  "Bixby Home" lze nalézt přejetím zleva doprava na domovské obrazovce. Můžete vertikálně rolovat seznamem informací, které Bixby připravil. Může komunikovat například s počasím nebo fitness aktivitami (s předinstalované aplikace Samsung Health).  Bixby podporuje více jazyků, včetně angličtiny, korejštiny a čínštiny. Tyto jazyky podporují kontextové a vizuální vyhledávání.  V listopadu 2019 se Bixby dostalo dalšího rozšíření s plánovanou implementací do dalších druhů chytrých zařízení od Samsungu.

Jazyk a dostupnost zemí.

V současné době je Bixby k dispozici pouze v korejštině, angličtině a čínštině. Nicméně, Samsung 6. dubna 2017 oznámil, že vydá Bixbyho v němčině. Bixby v korejštině byl spuštěn 1. května 2017.  Od prosince 2017, je Bixby k dispozici ve více než 200 zemích, ale jen v korejštině, angličtině a čínštině. Čínská verze Bixbyho je k dispozici pouze na zařízeních, které se oficiálně prodávají v Číně.

Bixby je virtuální asistent vyvinutý společností Samsung Electronics. Samsung 20. března 2017 oznámil, že se chystá vydat hlasového digitálního asistenta jménem "Bixby". Bixby byl představen společně s Samsung Galaxy S8 a S8+ i Samsung Galaxy S9 a S9+ v průběhu Samsung Galaxy Unpacked 2017 event, která se konala 29. Března 2017. Bixby může být také stažen pomocí apk balíčku i na starší Galaxy zařízení s operačním systémem Android Nougat.


Rozšíření.

Druh je rozšířen převážně ve východní části Severní Ameriky, jeho areál zabírá území rozkládající se hlavně v severovýchodní Kanadě, východní a střední části Spojených států a v centrálním a jižním Mexiku. Dřevina bývá množena i v Evropě, hlavně v Nizozemí a občas je vysazována do větších parků, jako listem ozdobná solitéra, nebo do botanických zahrad jako sbírková rostlina.

Taxonomie.

Druh tupela lesní je dělená do dvou variet, které se odlišují hlavně místem růstu: Varieta "sylvatica" se běžně vyskytuje na lehkých, hlubokých, často písčitých, dobře propustných půdách v okolí horských i údolních toků. Varieta 'biflora' nejčastěji roste v těžkých, jílovitých nebo hlinitých půdách s dostatkem organické hmoty. V pobřežních oblastech občas bývají smíšené půdní podmínky a obě variety rostou společně, pak je lze jen velmi těžce od sebe odlišit. V poslední době sílí tendence varietu "biflora" povýšit na samostatný druh "Nyssa biflora".  Vědecké rodové jméno "Nyssa" pochází ze starořecké mytologie, je odvozeno od jména vodní nymfy.

Ekologie.

Dřevina může růst v širokém spektru podmínek, od trvale vlhkých bažin, přes stanoviště občas přeplavovaná vodou až po krátce suchá místa. Nejčastěji se vyskytuje na lehčích a hlubokých, vlhkých, mírně kyselých půdách do nadmořské výšky 1000 m. Na suché půdě má menší přírůstky a celkově vyroste jen do nižší výšky. Vyskytuje se v různých klimatických podmínkách s širokým rozsahem teplot. Má velké nároky na světlo,v případě nutnosti sice toleruje mírné zastínění, roste však pomaleji a po odstranění stínu se její růst zrychlí. Nejlépe prosperuje jako solitéra nebo na okrajích lesních porostů. Nevadí ji malý obsah kyslíku v půdě, ani její mírné zasolení. Netrpí žádnými hmyzími škůdci, v mládí však chutná lesním býložravcům (zajícovití, spárkatí). Roste v různých typech lesů, v žádném však běžně nepřevládá.  Stromy začínají kvést v dubnu a plody dozrávají koncem záři a počátkem října. Plody jsou jen na samičích stromech, takže v některých zahradách je zahradníci nemají šanci nikdy vidět. Navíc, dokud drobné plody nedozrají, splývají svým zeleným zbarvením s barvou listů a v době zrání bývají rychle sklizeny ptáky a spadané pozemními savci.

Popis.

Opadavý, dvoudomý strom vysoký průměrně 18 až 24 m. Je hluboce kořenící, má rovný kmen, v mládí kuželovitou a později oválnou korunu. Kůra je zprvu načervenale hnědá, tenká a hladká, později šedá až sytě hnědá a nepravidelně rýhovaná, u starých jedinců může být tlustá i 2,5 cm. Větve odstávají od kmene téměř v pravém úhlu a ve spodní části se ohýbají až k zemi, jsou střídavě porostlé řapíkatými listy, často nahloučenými na jejích koncích. Čepele listů jsou tuhé, kožovité, 5 až 12 cm dlouhé, eliptické až vejčité, na bázi klínovité, na konci špičaté, po obvodě celokrajné, někdy slabě zvlněné a mají zpeřenou žilnatinu. Na svrchní straně jsou listy silně leskle zelené, na spodní slabě našedlé a od poloviny září se zbarvují svítivě šarlatové či zlatožlutě a v listopadu před opadem bývají karmínové.  Květy, objevující se současně s rašením listů, jsou jednopohlavné a stromy mají buď samčí nebo samičí květy. Jen málo věcí platí absolutně a někdy se na stromech v malých počtech objevují i květy opačného pohlaví. Všechny jsou nenápadně zelenožluté, pětičetné, velmi drobné a mají kratičké stopky. Samčí květy s deseti tyčinkami vyrůstají po pěti až dvanácti v hroznovitých květenstvích, samičí se semeníkem s jediným vajíčkem po jednom až třech ve svazečcích. Pyl ze samčích květů na samičí přenášejí včely a jiný létající hmyz. Pro spolehlivé opylení se doporučuje, aby byly samčí a samičí stromy od sebe vzdálené do 30 m. Před prvním kvetením nelze pohlavnost stromu rozeznat.  Plod je zploštělá, stopkatá peckovice s vytrvalým kalichem a češulí, vyrůstá jednotlivě nebo společně až po třech. Peckovice je asi 1 cm dlouhá, ve zralosti tmavě modrá až modročerná a obsahuje jediné semeno.

Rozmnožování.

V přírodě se dřeviny nejčastěji rozmnožují semeny, kterých vyprodukují veliké množství. Dužnaté plody mají vysoký obsah živin, pro lidi jsou sice kyselé, avšak ještě na stromech bývají konzumovány ptáky. Zbylé krátce po dozrání padají k zemi, kde je sežerou savci. Konzumenti plodů semena, kterým průchod zvířecím žaludkem neublížil, rozptylují po okolí a často společně se startovací dávkou hnojiva. Semena s nespotřebovanými plody zůstávají pod stromy a jsou, s plody či po jejich rozpadu samostatně, odplavována vodou na nová stanoviště.  Při umělém rozmnožování se dužnatý obal semen odstraní macerací a semena se po dobu měsíce stratifikují v chladnu. Po vysetí za teplých a vlhkých podmínek asi za tři týdny epigeicky vyklíčí. Semenáče již mají dominantní kořen, ten se nemá porušit a proto se co nejdříve vysazují na stanoviště. Mladé stromky potřebují hodně světla a pravidelnou závlahu.

Význam.

Dřevo stromu se používá hlavně pro řezivo, dýhu, nebo buničinu k výrobě papíru. Vyrábějí se z něho různé krabice, bedny a interiérový nábytek. Pro houževnatost se používá na podlahy v místnostech i rukojeti nástrojů. Kvetoucí strom je důležitým zdrojem nektaru pro včely při výrobě medu, vysazuje se i jako stínící strom.  Pro atraktivní vzhled daný rovným kmenem, tvarem koruny a podzimním zbarvením listů bývají vysazovány jako okrasné dřeviny nebo jako alejové stromy podél cest. Některý jedinec je na podzim "oblečen" v jedné barvě, zatímco na jiném se současně prolínají svítivé barvy od zlatožluté přes šarlatovou, pomerančovou až po karmínovou.  Byly vyšlechtěné mnohé kultivary lišící se výškou, tvarem koruny i barvou listů jak v průběhu vegetace, tak i před podzimním opadem. Některé kultivary mají předem dané pouze samčí nebo samičí květy.

Tupela lesní ("Nyssa sylvatica") je pomalu rostoucí, opadavý, listnatý strom původem ze Severní Ameriky. Do Evropy byla tupela lesní dovezena roku 1750 a vysázena v Anglii. Do České republiky, do dendrologické zahrady v Průhonicích, bylo závěrem 20. století vysázeno pět těchto mladých stromů, kterým se dobře daří a jsou již vysoké okolo 5 m. Tato dřevina roste pomalu, ale je dlouhověká.


Mládí a vzdělání.

Narodila se roku 1998 v New Yorku jako starší ze dvou sourozenců do herecké rodiny Ethana Hawkea a Umy Thurmanové. Rodiče navázali vztah v roce 1997 během natáčení filmu "Gattaca". Sňatek se uskutečnil v květnu 1998 a následný rozvod v roce 2005. Mladší bratr se narodil v roce 2002. Prostřednictvím druhého manželství otce s Ryan Shawhughesovou má také dvě poloviční sestry (nar. 2008 a 2011). Další poloviční sourozenkyně (nar. 2012) pochází ze vztahu matky s bývalým snoubencem a francouzským finančníkem Arpadem Bussonem.  Z otcovy strany je pra-pra-praneteří dramatika Tennessee Williamse. Prarodiči z matčiny strany jsou profesor indotibetských buddhistických studií na Kolumbijské univerzitě Robert A. F. Thurman a americko-mexická modelka Nena von Schlebrüggeová. Matka Schlebrüggeové, Birgit Holmquistová, byla také modelkou pózující pro sochu Axela Ebbeho "Famntaget", která stojí ve švédském Smygehuku.  V dětství jí byla diagnostikována dyslexie, která měla vliv na časté střídání základních škol, než nastoupila na soukromou školu Svaté Anny v Brooklynu, kladoucí důraz na uměleckou kreativitu a nikoli monotónní školní výuku. Vyrůstání v uměleckém prostředí ji přivedlo k herectví. Letních škol se účastnila v londýnské Královské akademii dramatických umění a v newyorském Hereckém studiu Stelly Adlerové. Na jeden rok se stala posluchačkou hereckého umění na Juilliard School, než se po přijetí role v minisérii "Malé ženy" rozhodla pro odchod.

Kariéra.

Modeling.

Na začátku modelingové kariéry pózovala, stejně jako matka a babička, pro časopis "Vogue". Stala se také tváří kolekce 2016/2017 britského módního maloobchodu AllSaints. V roce 2017 se představila jako jeden z modelů spodního prádla ve videokampani Calvina Kleina, jíž režírovala Sofia Coppola.

Herectví.

Režisérka Sofia Coppola ji v roce 2015 obsadila do titulní postavy plánované adaptace pohádkového příběhu "Malá mořská víla", kterou produkovala studia Universal Pictures. Producenti však upřednostnili známější herečku Chloë Moretzovou. Tento spor s dalšími vedly Coppolovou k odstoupení z projektu, který následně opustila i Moretzová.  Herecký debut zaznamenala v roce 2017 vedlejší postavou Jo Marchové v dramatické minisérii BBC "Malé ženy". Průlomovou rolí se pro ni roku 2019 stala Robin Buckleyová ve třetí řadě "Stranger Things", hororového sci-fi seriálu streamovací televize Netflix. Většinu scén odehrála po boku Joea Keeryho, jenž představoval Steva Harringtona. Jako prodavači zmrzliny v maloměstském obchodním domě se postupně zapletli do záhady s monstry z paralelního světa. Kritika hereckou dvojici zhodnotila příznivě. V témže roce si zahrála „květinové dítě“ Lindu Kasabianovou v Tarantinově komediálním dramatu "Tenkrát v Hollywoodu".  V říjnu 2018 získala hlavní roli Frankie ve druhém snímku Gii Coppolové "Mainstream", odehrávajícího se na pozadí milostného trojúhelníku v rychle proměňujícím se světě.

Hudba.

Během srpna 2019 vydala dva debutové singly „To Love A Boy“ a „Stay Open“. Na jejich autorství se podílela s písničkářem oceněným Grammy Jessem Harrisem, s plánem nahrání celého studiového alba.

Maya Hawkeová, celým jménem Maya Ray Thurman Hawke, (* 8. července 1998 New York, stát New York) je americká herečka a modelka, která se narodila jako starší ze dvou sourozenců do rodiny herců Umy Thurmanové a Ethana Hawkea.


Život.

Sára Schalkházi se narodila v Košicích v hotelu "Schalkház" jako druhé ze tří dětí hoteliéra Leopolda Schalkháze a jeho ženy Klotildy. Rodina měla německé kořeny a mluvilo se v ní maďarsky. Pokřtěna byla 11. června 1899 v katedrále svaté Alžběty. Otec Sáře zemřel, když jí byly dva roky, vyrostla v inteligentní, temperamentní a legraci milující samostatnou dívku, která si dle svého bratra hrála spíše s chlapci než děvčaty. Měla literární nadání, jako „náctiletá“ psala divadelní hry.  Po základní škole vystudovala "Košický učitelský ústav" a stala se učitelkou. Učila však jen jediný rok, po vzniku Československa toto povolání musela opustit, protože odmítla přísahat věrnost novému státu. Nejprve se vyučila knihvazačství a posléze se uchytila jako novinářka píšící do maďarských periodik. Vstoupila do "Národní křesťansko-socialistické strany Československa", byla členem jejího vedení a redaktorkou stranických novin. Zaměřovala se zejména na sociální problémy žen.  V letech 1922-1923 byla několik měsíců zasnoubená, nicméně poté zásnubní prsten vrátila, protože dospěla k závěru, že život v manželství pro ní není. Tehdy taky poprvé začala zvažovat možnost, že by ji Bůh povolal k zasvěcenému životu.  V roce 1927 se seznámila se Společností Sester sociální pomoci v Košicích a o rok později absolvovala jejich sociální kurz. V roce 1929 si podala žádost o přijetí do Společnosti. Tam byla přijata, i když její moderní styl života a těžká kuřácká závislost do stylu Společnosti zrovna nezapadaly. Sára uznala, že se bude muset v tomto ohledu změnit a poměrně rychle kouřit přestala. Noviciát nastoupila v únoru 1929 v Szegváru. Část z něj strávila v Košicích, kde organizovala charitní akce, první sliby ale už skládala o svatodušních svátcích roku 1930 opět v Szegváru. Jako motto si zvolila „"Alleluja!"“  Na podzim roku 1932 byla přeložená do Komárna, kde dělala totéž, co v Košicích, nicméně za mnohem složitějších podmínek, navíc krom organizování charity vedla kuchyni pro děti, působila jako katechetka (26 vyučovacích hodin týdně) a redigovala časopis "Katolícka žena". V roce 1934 se krajně vyčerpaná vrátila do Košic. Její představené vyhodnotily její duševní rozpoložení jako nejistotu ohledně povolání a odložily její věčné sliby. Sára musela v mnoha ohledech čelit jejich nepochopení, což ji někdy dost zraňovalo.  Později se doslechla, že maďarští benediktinští misionáři hledají sestry, které by šli k nim vypomáhat na misie a podala si žádost, aby tam mohla odejet. Sestra Margita Slachtová, generální představená, tu volbu schválila a povolala ji do mateřského domu do Budapešti, aby se zde na tuto misi připravila. Postupem času ale z cesty sešlo, jednak to znemožnila zuřící druhá světová válka, jednak válka v Evropě vedla k tomu, že sestry měly plné ruce práce doma.  Sestra Sára složila věčné sliby na svatodušní svátky v roce 1940. Její nové motto znělo „"Alleluia! Ecce ego, mitte me!"“ (Aleluja! Zde jsem, vyšli mne!). V roce 1941 se stala národní ředitelkou maďarského "Hnutí katolických pracujících žen". Založila první vysokou školu pro pracující ženy v Maďarsku a v Budapešti "Dům pro pracující ženy". V roce 1942 si na protest proti postupujícímu pronikání nacismu a podlézavosti k Němcům ve společnosti pomaďarštila příjmení na "Salkaházi".  Válečná situace i politické klima v Maďarsku se stále zhoršovaly, v roce 1943 se Sára rozhodla, že „"obětuje svůj život Bohu pro případ, pokud by nastala doba pronásledování Církve, Společnosti a sester"“. Se souhlasem a v přítomnosti představených tak učinila v kapli svatého Ducha v mateřském klášteře koncem roku. Někdy v této době napsala též hru o sv. Markétě Maďarské (svatořečené v roce 1943), hrála se však pouze jednou, protože po převzetí moci nacisty už byly další reprízy (vlastně veškerá náboženská produkce) zakázány.  V té době již Společnost stále více ukrývala Židy, sháněla jim jídlo, ubytování, úkryty a falešné doklady. Odhaduje se, že Společnost zachránila život asi tisícovce Židů, přičemž asi stovka z nich přežila díky projektům, které organizovala sestra Sára. Ta zejména vedla již zmíněný řádový "Dům pro pracující ženy," v němž některé Židy ukrývala a který i jinak hrál při záchraně Židů klíčovou roli. Dům však měl i civilní zaměstnankyně a jedna z nich sestry udala. „nyilašovci“ (ozbrojené oddíly maďarské nacistické Strany Šípových křížů) dům obklíčili, prohledali a perlustrovali všechny osoby, co v něm byly. Nalezli několik osob s padělanými doklady, které zadrželi. Sestra Sára byla v tu chvíli mimo dům a mohla uprchnout, ale protože věděla, že nacisté budou hledat nějakou zodpovědnou osobu (a tou byla ona jakožto ředitelka domu), vrátila se a vzala na sebe veškerou zodpovědnost. Nacisté ji odvlekli a podle svědectví očitého svědka týž den večer, svlečenou do naha, u Petöfiho mostu spolu s několika dalšími lidmi zastřelili a hodili do vod Dunaje. Její tělo se nikdy nenašlo. Před smrtí sestra Sára poklekla tváří k vrahům a s obličejem zdviženým k nebi se pokřižovala. Žádná z dalších sester popravená nebyla.

Posmrtné pocty.

Památník Jad Vašem prohlásil v roce 1972 Sáru Salkaházi za spravedlivou mezi národy.  Papež Benedikt XVI. ji 24. dubna 2006 prohlásil blahoslavenou, blahoslavení oznámill a beatifikační mši v Budapešti (17. září téhož roku) předsedal kardinál Petr Erdö.

Blahoslavená Sára Salkaházi (do roku 1942 "Sára Schalkház"; 11. května 1899 – 27. prosince 1944) byla katolická novinářka, spisovatelka a řeholnice z Institutu Sester sociální pomoci, zavražděná maďarskými nacisty pro ukrývání Židů.


Mládí a vzdělání.

Narodila se roku 1962 v kentuckém Fayette County do rodiny bývalého veterináře Bobbyho Guilfoila a Sherry Dale Guilfoilové. Otec byl aktivistou demokratické strany. V okrese Barren County řídil místní stranickou buňku. Vyrostla v kentuckém Glasgowě. V roce 1980 maturovala na střední škole Glasgow High School. Bakalářský titul získala na Kentucké univerzitě roku 1984.

Politická angažovanost a dary.

Kelly Craftová se stala štědrou dárkyní volebních kampaní.  V roce 2004 se zařadila mezi významné podporovatele prezidentské kampaně George W. Bushe, který ji v roce 2007 jako prezident jmenoval zastupující delegátkou diplomatického sboru při Organizaci spojených národů. Jednalo se o krátkodobý mandát ve Valném shromáždění. V delegaci zodpovídala především za poradenskou činnost velvyslanci v otázkách politických vztahů mezi USA a Afrikou, respektive podporu amerických zájmů na africkém kontinentu.  Roku 2016 věnovala s manželem miliony dolarů vybraným kandidátům v republikánských prezidentských primárkách. Předtím než manželský pár podpořil konečného republikánského kandidáta Donalda Trumpa dvěma miliony dolarů, byl jejich hlavním favoritem americký senátor Marco Rubio. Již v roce 2012 působili s manželem jako finanční ředitelé prezidentské kampaně Mitta Romneyho v Kentucky.  Na své "alma mater", Kentucké univerzitě, zasedala od srpna 2016 ve správní radě. Na pozici rezignovala o rok později v souvislosti s nástupem do úřadu velvyslankyně.

Americká velvyslankyně v Kanadě.

Prezident Donald Trump ji 15. června 2017 nominoval do úřadu velvyslankyně Spojených států v Kanadě. Potvrzení Senátem proběhlo 3. srpna. Přísahu do rukou vieprezidenta Mika Pence složila 26. září a funkce se ujala 23. října téhož roku předáním pověřovacích listin generální guvernérce Julii Payetteové.  Během prvního týdne v úřadu poskytla rozhovor stanici CBC News, v němž uvedla, že pokud jde o konsenzus vědců na klimatickou změnu, tak věří v „obě strany vědy“.

Americká velvyslankyně při OSN.

Prezident Donald Trump ji 22. února 2019 nominoval do úřadu velvyslankyně Spojených států při Organizaci spojených národů. Předchozí ambasadorka Nikki Haleyová svou diplomatickou misi ukončila v závěru roku 2018. Nejdříve se v souvislosti s nominací hovořilo o tiskové mluvčí ministerstva zahraničí Heather Nauertové, která se zájmu o úřad zřekla – oficiálně z rodinných důvodů – v únoru 2019. Nominační listinu prezident do Senátu odeslal 2. května 2019 a horní komora vyslovila souhlas 31. července 2019 poměrem hlasů 56 : 34. Velyslaneckou přísahu pak složila do rukou viceprezidenta Mika Pence 10. září 2019 a pověřovací listiny generálnímu tajemníku OSN Antóniu Guterresovi předala o dva dny později. Po odchodu Haleyové z úřadu vyjmul prezident Trump velvyslanecký úřad z kabinetní úrovně.

Soukromý život.

První dvě manželství s Davidem S. Morossem a Judsonem Knightem byla rozvedena. V manželstvích vychovala dvě děti. Třetí sňatek za miliardáře Joea Crafta se uskutečnil v dubnu 2016. Manžel je podnikatel v uhelném průmyslu, prezident a výkonný ředitel Alliance Resource Partners, L.P., třetího největšího producenta uhlí na východě Spojených států.

Kelly Craftová, celým jménem Kelly Dawn Knight Craft, rozená Guilfoilová, (* 24. února 1962 Fayette County, Kentucky) je americká diplomatka, členka republikánské strany a od září 2019 velvyslankyně Spojených států při Organizaci spojených národů v administrativě Donalda Trumpa.


Specifikace.

Motor.

Stejně jako v Ageře je v Jesku pětilitrový osmiválec a o tlumení vibrací motoru se pak stará aktivní uložení motoru známe z Regery.

Převodovka.

Nová převodovka má 21 možných kombinací převodových stupňů (ozubená kola jsou uspořádána ve dvou sadách po třech rychlostních stupních) a sedmi spojek. Motor Jeska je spojen s neméně pozoruhodnou a technicky velmi pokrokovou převodovkou. Koenigsegg ji označuje jako LST (Light Speed Transmission). Nabízí devět převodů a vyvinuta byla společností Koenigsegg. Nejde tedy o žádné ústrojí vídané také v jiných podobných autech.

Tlumiče.

Na rozdíl od svých předchůdců má Jesko v přední a zadní části tlumič „Triplex“ kombinovaný s tradičními tlumiči Öhlins.

Interiér.

Nový interiér by měl být prostornější a vybavenější než u předchozí Agery. Interiér by měl obsahovat rádio, klimatizaci, devíti palcovou informační obrazovku a nabíjení přes USB kabel.

Výkon.

Koenigsegg Jesko má pro švédského výrobce opět získat korunu nejrychlejšího vozu světa. Nejnovější model má nabízet výkon až 1176 kW (1600 koní). Jesko stojí v přepočtu skoro sedmdesát milionů korun.

Produkce.

Produkce Jeska bude omezena na 125 kusů, přičemž každý rok bude vyrobeno 40–50 kusů, ale Jesko už se vyprodal.

Varianty.

Jesko Absolut.

Koenigsegg Jesko Absolut debutoval online 3. března 2020. Sám Christian von Koenigsegg uvedl, že Jesko Absolut má jet více než 500 km/h, a tak má lehce překonat rekord Bugatti Chiron a toto má být poslední hypersport pod značkou Koenigsegg. Problém je, že vyzkoušet maximální rychlost na silnici může trvat, i rok nebo dva, ale celý Koenigsegg si od tohoto vozu hodně slibuje.

Koenigsegg Jesko bude dvoudveřový sportovní automobil vyvíjený a vyráběný v Ängelholm, Skåne ve Švédsku firmou Koenigsegg Automotive AB. Je nástupcem sportovního automobilu stejné značky Koenigsegg Regera. Jesko byl představen na Ženevském autosalonu v roce 2019. Automobil se měl původně jmenovat Koenigsegg Ragnarok, ale zakladatel automobilky Christian von Koenigsegg změnil jméno tohoto hypersportu na Koenigsegg Jesko po svém otci, který mu na začátku jeho automobilky hodně pomohl.


Popis.

Loď je dlouhá 65 m a široká 12,8 m. Má dva hlavní motory Mirrlees Blackstone o výkonu 2270 kW a tři pomocné motory Caterpillar 300 kW, dvě hřídele, dvě stavitelné vrtule a dvě nezávislá kormidla. Její celkový výtlak je 1753 t a má nosnost 949 t, předpokládá se cestovní rychlost 12 uzlů, v ledu hrubém 1 m až 3 uzly.  Nakladní prostor je velký 320 m2 a pro nakládku je loď vybavena jeřábem o nosností 32 tun. Na lodi mohou být umístěny dva vrtulníky sloužící pro vykládku zboží v Antarktidě. Má 13 kabin pro 50 cestujících, osádku tvoří 12 námořníků.

Význam.

Loď vlastní společnost P & O Maritime která se od roku 1960 zaměřuje na poskytování specializovaných přepravních služeb pro vládní organizace i ostatní zákazníky.  V roce 1988 si toto plavidlo pronajaly IPEV a TAAF jako náhradu za používané dánské lodě a začaly ho využívat k transportu zásob, techniky i k převozu osádek hlavně pro francouzskou polární stanici Dumont d'Urville na břehu Adéliny země nacházející se na nejižnějším kontinentu. Nověji mimo to zajišťuje i zásobování společné italsko-francouzské vnitrozemské polární stanice Concordia vzdálené asi 1000 km od stanice Dumont d'Urville, kam se dále zásoby většinou přepravují pozemskou cestou.  Každý rok vykonává v krátkém polárním létě (od listopadu do března), během asi 120 dnů, pět plaveb z přístavu Hobartu na Tasmánii do stanice Dumont d'Urville, vozí na vzdálenost 2700 km stovky tun potravin, pohonných hmot a zařízení, zpět přepravuje veškerý odpad vzniklý činnosti výzkumníků. Převáží také polárníky při střídání turnusů na stanicích.  Astrolabe je schopna provádět během svých plaveb i krátkodobé oceánografické výzkumy a má vybavení pro další vědeckou práci.

Poznámka.

Astrolabe se také jmenovala loď s kterou francouzský průzkumník Jules Dumont d'Urville objevil v roce 1840 Adélinou zemi. Ještě o 55 let dříve s lodí totožného jména podnikal francouzský důstojník Jean-François de La Pérouse objevné cesty v Tichomoří.

L'Astrolabe je francouzská loď která zajišťuje zásobování polárních vědeckých stanic v Antarktidě. Je konstruována tak, že za nepříznivých klimatických podmínek může sloužit i jako ledoborec. Je to jedna z nejmenších lodí působících v antarktických vodách.