Kariéra.

Narodil se ve skotské vesnici Newtonmore a původně hrál na kytaru. Jako teenager hrál s několika amatérskými lokálními skupinami, například Nick and the Sinners a The Embers. Později krátce žil v Kanadě, avšak nakonec se vrátil zpět do Skotska, kde roku 1972 založil kapelu Choker. S tou nahrál jednu demonahrávku pro vydavatelství EMI Records, avšak následně se odstěhoval do Londýna. V té době působil v kapele Harlot. Později, v roce 1975, nahradil původního baskytaristu Craiga Grubera ve skupině Rainbow. V roce 1976 s kapelou nahrál desku "Rising" a podílel se i na koncertní desce "On Stage". Již roku 1977 kapelu opustil. Následně spolupracoval s velšským hudebníkem Johnem Calem; vedle alba "Animal Justice", na kterém hrál, s ním odehrál také turné. Roku 1978 hrál spolu s dalšími Caleovými spolupracovníky na Calem produkovaném albu "Some Things Never Change" zpěváka Davida Kubince. V roce 1978 založil s kytaristou Brianem Robertsonem skupinu Wild Horses, v níž byl kromě pozice baskytaristy také hlavním zpěvákem. Skupina ukončila svou činnost po vydání dvou studiových alb v roce 1981. V té době se rovněž podílel na sólových nahrávkách Phila Lynotta ze skupiny Thin Lizzy.  Roku 1982 založil spolu s bývalým zpěvákem Rainbow Ronniem Jamesem Diem kapelu Dio, s níž hrál až do roku 1989 (členem kapely se znovu stal v roce 1999 a hrál s ní do roku 2004). Se skupinou nahrál šest studiových alb a je spoluautorem několika jejích písní. V roce 1983 jej pozvali členové německé kapely Scorpions, aby hrál na albu "Love at First Sting" (deska nakonec vyšla až v roce 1984), přičemž následně dostal nabídku stát plnohodnotným členem kapely, což však odmítl. Bain není uveden v bookletu desky jako jeden z hráčů, avšak vyjádřil se, že dostal značné množství peněž, díky čemuž mu to nevadilo. Jeho party na desce byly totiž odstraněny a nahrány jiným hudebníkem, neboť management kapely údajně chtěl, aby všichni členové byli Němci.  Roku 1985 byl působil v dobročinném projektu Hear 'n Aid. V letech 1989 až 1990 byl členem kapely World War III. Od roku 2005 spolupracoval s dalším členem kapely Dio, bubeníkem Vinnym Appicem, na projektech The Hollywood All Starz a 3 Legged Dogg. První jmenovaná hrála pouze koncerty, při nichž uváděla písně kapel, v nichž dříve působili jednotliví členové. Kapela 3 Legged Dogg naopak nahrála desku s originálními písněmi. V roce 2012 založil s Appicem a dalšími bývalými členy Dio kapelu Last in Line, s níž hrál až do své smrti.  V lednu 2016 byl na plavbě nazvané "Hysteria on the High Seas", pořádané kapelou Def Leppard, kde měla vystupovat i skupina Last in Line s Bainem. Ještě před vystoupením Last in Line byl však Bain nalezen ve své kabině mrtev. Následně bylo zjištěno, že příčinou smrti byl karcinom plic, přestože to nebylo Bainovi za života diagnostikováno. Ke konci života však měl problémy se zápalem plic. Necelý měsíc po jeho smrti vyšlo první album kapely Last in Line nazvané "Heavy Crown". V letech 1979 až 1988 byla jeho manželkou Lady Sophia Crichton-Stuart. Měli spolu dceru Samanthu. V době hudebníkovi smrti byla jeho manželkou Julie Wilson. V květnu roku 2012 byl v kalifornském městě Burbank zadržen za řízení automobilu pod vlivem drog. Z vazby byl propuštěn, když za něj byla zaplacena kauce ve výši 60 tisíc amerických dolarů. Nakonec byl zproštěn viny a bylo mu vyplaceno vysoké odškodné.

James Stewart „Jimmy“ Bain (19. prosince 1947, Newtonmore, Highland, Skotsko – 23. ledna 2016) byl skotský baskytarista, který byl členem skupin Rainbow a Dio, stejně jako doprovodné kapely hudebníka Johna Calea.


Kariéra.

Mizuki Nana se narodila v Niihamě, v prefekuře Ehime, a od svých pěti let byla vedena k tomu stát se zpěvačkou enky. V roce 1993 vydala, ještě pod svým skutečným příjmením Kondó, svůj první singl s názvem "Tsugazakura" (japonský název pro rostlinu z rodu Phyllodoce). Její záliba v anime v ní ale podnítila chuť stát se seijú. První Mizučinou rolí byla postava Čisato Kadokura ve hře Noël: La Neige.  Ve věku 20 let byla na svém koncertě pozorována skautem z japonské nahrávací společnosti King Records a nedlouho na to, v roce 2000, vydala svůj první singl, "Omoi". O rok později následovalo první album, "Supersonic Girl". V dalších letech popularita Mizuki pomalu rostla a v roce 2004 přišel zlomový okamžik v Mizučině kariéře, kdy se její singl "Innocent Starter" dostal jako její první singl do Top 10 žebříčku Oricon. Umístil se na 9. místě. Stejnojmenná skladba, Innocent Starter, posloužila jako opening k anime sérii "Mahó Šódžo Lyrical Nanoha", ve kterém Mizuki Nana namluvila jednu z hlavních postav, Fate Testarossu, díky čemuž popularita Mizuki výrazně vzrostla.  V roce 2009 se Mizuki Nana díky svému albu "Ultimate Diamond" stala první seiyuu, která dosáhla na první místo týdenního žebříčku Oricon. Alba se během prvního týdne prodalo více jak 74 000 kopií a celkem již překonalo magickou hranici 100 000 prodaných kusů.  Ve stejném roce byla Mizuki poprvé pozvána do velmi populárního silvestrovského hudebního pořadu televizní stanice NHK, Kóhaku Uta Gassen. Mizuki Nana vystoupila se svojí písní "Shin Ai".  V lednu 2010 se Mizuki Nana poprvé umístila na prvním místě i v týdenním Oricon žebříčku singlů. Dosáhla toho svým 21. singlem "Phantom Minds" a potvrdila tak svoji pozici mezi nejprodávanějšími současnými interprety v Japonsku.  Mizuki Nana propůjčila svůj hlas oficiálnímu "OS-tan" maskotovi japonské verze Windows 7 a namluvila systémové hlášky. OS-tan se jmenuje Madobe Nanami, což je slovní hříčka na název operačního systému a Mizučino jméno. "Madobe" znamená "u okna". "Nana" v Nanami může znamenat "7" a stejně tak je to Mizučino křestní jméno.

Nana Mizuki, "Mizuki Nana", rodným jménem Nana Kondó, "Kondó Nana" (* 21. ledna 1980 Niihama, prefektura Ehime) je japonská zpěvačka a seijú. Mizuki Nana vyrůstala v japonském městě Niihama a už od raného věku byla vyučována tradičnímu japonskému stylu hudby, zvanému enka. Jako seijú debutovala v roce 1998 a jako zpěvačka měla svůj skutečný debut v prosinci roku 2000. V dalších letech popularita Mizuki pomalu rostla a zlomový moment její kariéry bylo vydání singlu "Innocent Starter", který se umístil na devátém místě v japonském hudebním žebříčku Oricon. Od té doby se její singly a alba umisťují výše a výše a 6. června 2009, s albem Ultimate Diamond, poprvé dosáhla na první místo v žebříčku Oricon. V Oricon žebříčku singlů poprvé dosáhla první příčky 13. ledna 2010 se singlem "Phantom Minds", čímž potvrdila, že patří mezi významné japonské interprety. Mizuki Nana je také první seiyuu v historii, která obsadila první místo v týdenním žebříčku Oricon, jenž existuje od roku 1968.


Klubová kariéra.

Působil postupně v dánských klubech Brøndby IF a Esbjerg fB, odkud odešel do italského Udinese Calcio. Druhou sezónu šel hostovat do nizozemského týmu NEC Nijmegen. Od roku 2011 hrál dva roky v belgickém Club Brugge KV, v roce 2013 podepsal čtyřletou smlouvu s německým bundesligovým mužstvem 1. FSV Mainz 05.  V závěru letního přestupového okna 1. září 2014 odešel na hostování do nizozemského AFC Ajax s opcí na přestup.

Reprezentační kariéra.

Zimling hrál za dánské reprezentační výběry od kategorie do 16 let včetně výběru do 21 let. Reprezentoval svou krajinu na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2006 v Portugalsku, kde Dánsko skončilo po remízách s Itálií (3:3) a Nizozemskem (1:1) a prohře s Ukrajinou (1:2) se dvěma body na poslední čtvrté příčce základní skupiny B.

A-mužstvo.

V A-týmu Dánska zažil debut 6. února 2008 v přátelském utkání s domácím Slovinskem. Byla to vítězná premiéra, Dánsko porazilo svého soupeře 1:2. Zimling šel na hřiště v 66. minutě.  První gól za seniorskou reprezentaci vstřelil v kvalifikačním utkání na MS 2014 s Českou republikou na Andrově stadionu v Olomouci 22. března 2013. V 82. minutě zvyšoval na 3:0 pro hosty, tímto výsledkem Dánsko porazilo ČR. Nastoupil v základní sestavě i v dalším kvalifikačním utkání 26. března 2013 v Kodani proti hostujícímu Bulharsku, které skončilo remízou 1:1. Dánsko získalo z 5 zápasů jen 6 bodů a kleslo na čtvrté místo za Českou republiku. Účast Niki Zimlinga na vrcholových turnajích:

EURO 2012.

Niki hrál i na Euru 2012, kde se Dánsko střetlo v základní skupině B („skupina smrti“ – nejtěžší základní skupina na turnaji) postupně s Nizozemskem (9. června, výhra 1:0), Portugalskem (13. června, prohra 2:3) a Německem (17. června, prohra 1:2). Zimling nastoupil ke všem třem utkáním v základní sestavě, ale proti Portugalsku byl již po 16 minutách stažen z hrací plochy. Dánsko získalo celkem 3 body a umístilo se na třetí příčce ve skupině, což na postup do čtvrtfinále nestačilo.

Niki Dige Zimling (* 19. dubna 1985, Tårnby, Dánsko) je dánský fotbalista a reprezentant, který od roku 2014 hostuje v nizozemském týmu AFC Ajax z německého klubu 1. FSV Mainz 05. Hraje na postu defenzivního záložníka. Mimo Dánska hrál v Nizozemsku, Německu, Itálii a Belgii.


Masakr.

Dne 12. února 1942 královská jachta "Vyner Brooke" pod vlajkou království Sarawak, tehdejšího britského protektorátu rozkládajícího se na Borneu, opustila Singapur těstě před jeho kapitulací. Na lodi se plavila řada zraněných vojáků, 65 zdravotních sester z "Australian Army Nursing Service" z 2./13. australské všeobecné nemocnice, a civilisté, včetně žen a dětí. Loď byla bombardována japonským letadlem a následně se potopila. K potopení lodi došlo nedaleko ostrova Bangka, který byl součástí Nizozemské východní Indie (dnešní Indonésie), avšak v té době ho již ovládali Japonci.  Někteří pasažéři a členové posádky "Vyner Brooke" zemřeli při útoku, jiným se podařilo dostat do záchranných člunů. Část přeživších přistála nedaleko pláže Radji, včetně 22 zdravotních sester a důstojníka z "Vyner Brooke". Celkem se na pláži shromáždilo přibližně 100 lidí, včetně britských vojáků z jiné spojenecké potopené lodi. Od místních obyvatel se dozvěděli o přítomnosti Japonců na ostrově. Důstojník z "Vyner Brooke" tedy odešel do Muntoku, aby se jim skupina z pláže mohla vzdát. Zatímco byl pryč, nejzkušenější ze zdravotních sester, vrchní sestra "(matron)" Irene Melville Drummondová, navrhla, aby civilistky a děti opustily pláž a odešly do Muntoku. Ty její rady vyslyšely a vydaly se na cestu. Sestry na pláži zůstaly, aby se postaraly o raněné a také postavily přístřešek označený červeným křížem.  16. února dopoledne se důstojník vrátil v doprovodu asi 20 japonských vojáků. Ti všem mužům schopným chůze rozkázali odejít za nedaleký pahorek. Následně sestry uslyšely sérii výstřelů, po které se k nim japonští vojáci vrátili, sedli si naproti nim a začali si čistit své pušky a bajonety. Po chvíli japonský důstojník sestrám a jedné civilistce nařídil, aby se vydaly do moře. Když vstoupily do vody, Drummondová sestrám řekla: "Hlavu vzhůru děvčata. Jsem na vás hrdá a všechny vás miluji." Když byly ženy ve vodě asi po pás, byly zastřeleny kulometem, který si Japonci mezitím na pláži připravili. Zranění vojáci ležící na nosítkách a neschopní chůze byli zmasakrováni bajonety.  Jako jediná přežila poručík Vivian Bullwinkelová, která přes průstřel bránice ležela bez hnutí ve vodě až do okamžiku, kdy nabyla dojmu že vojáci odešli. Pak se odplazila do džungle, kde na několik dní upadla do bezvědomí. Později si byla schopná svá zranění ošetřit. Po nějaké době se na pláži potkala s vojínem Kingsleyem, jedním ze zraněných britských vojáků, kteří byl předtím ponechán zraněný na nosítkách na pláži a proboden japonským bajonetem, přesto svá zranění přežil. Bullwinkelová tedy ošetřila i jeho rány a asi po 12 dnech na pláži se rozhodli vzdát Japoncům. Kingsley však po několika dnech v nedožitých třiceti letech zemřel. Bullwinkelová byla poslána do zajateckého tábora kde strávila následující tři roky. Přežila válku a při tokijském procesu v roce 1947 před tribunálem pro válečné zločiny podala o masakru svědectví.

Vzpomínka.

Na "Women's Memorial Playing Field" na předměstí St Mary v Adelaide se každý rok v neděli, která je nejbližší k 16. únoru, koná vzpomínková bohoslužba, známá jako "Bangka Day Memorial Service".

Masakr na ostrově Bangka, ležícím východně od Sumatry se stal 16. února 1942. Dopustili se jej příslušníci japonské císařské armády, když popravili 21 australských armádních sester a asi 60 australských a britských vojáků a členů posádky ze dvou potopených spojeneckých lodí. Samotný masakr přežili pouze dva vojáci a jedna zdravotní sestra, Vivian Bullwinkelová.


Historie.

Na konci 19. století bylo město Kaunas opevněno a v roce 1890 bylo obklopeno osmi pevnostmi a devíti dělostřeleckými bateriemi. Výstavba Deváté pevnosti (její číselné jméno se stalo vlastním jménem) byla zahájena v roce 1902 a byla dokončena v předvečer první světové války. Od roku 1924 byla Devátá pevnost používána jako městské vězení Kaunas.  Během sovětské okupace 1940 – 1941 byla Devátá pevnost používána NKVD k umístění politických vězňů na cestě do pracovních táborů na Sibiři.  Během let nacistické okupace se Devátá pevnost stala místem masového vraždění. Nejméně 5 000 litevských Židů z Kaunasu, z velké části odebraných z městského židovského ghetta, bylo převezeno do Deváté pevnosti a zavražděno. Kromě toho byli během nacistické okupace přivedeni do Kaunasu Židé až z Francie, Rakouska a Německa, kteří byli v Deváté pevnosti popraveni. Hned jak se Sověti v roce 1944 nastěhovali, Němci zlikvidovali ghetto, které bylo známé jako „pevnost smrti“ a vězni byli rozptýleni do jiných táborů. Po druhé světové válce Sověti opět po několik let využívali Devátou pevnost jako vězení.  V roce 1958 bylo v Deváté pevnosti založeno muzeum. V roce 1959 byla připravena první expozice ve čtyřech celách, které vypovídaly o nacistických válečných zločinech prováděných v Litvě. V roce 1960 začalo objevování, sepisování a soudní šetření místních masových vražd, a to ve snaze získat informace o rozsahu těchto zločinů.

Muzeum.

Muzeum Deváté pevnosti obsahuje sbírky historických artefaktů spojených jak se sovětskými krutostmi a nacistickou genocidou, tak i s materiály týkající se dřívější historie Kaunasu a Deváté pevnosti.  Památník obětem nacismu Deváté pevnosti v Kaunasu (Litva) navrhl sochař A. Ambraziunas. Byl postaven v roce 1984 a je vysoký 32 m. Hromadným pohřebištěm obětí masakrů provedených v pevnosti je louka, která je označena jednoduchým upřímně znějícím památníkem, který je napsán několika jazyky. Říká: "Toto je místo, kde nacisté a jejich pomocníci zabili více než 30 000 Židů z Litvy a dalších evropských zemí."

Devátá pevnost je tvrz v severní části Šilainiai elderate v litevském Kaunasu. Je součástí pevnosti Kaunas, která byla postavena na konci 19. století. Během okupace města Kaunasu a zbytku Litvy Sovětským svazem byla pevnost používána jako vězení a jako stanice pro vězně, kteří byli přepraveni do pracovních táborů. Po obsazení Litvy nacistickým Německem byla pevnost používána jako místo poprav pro Židy, zajaté sovětské vojáky a další.


Sportovní kariéra.

První mezinárodní úspěch zaznamenala v roce 2009 na evropském šampionátu do 23 let v litevském Kaunasu. Ve finále čtvrtky s překážkami si vylepšila osobní maximum na 55,32 sekundy, což ve finále stačilo na stříbrné umístění. Zúčastnila se též ME do 23 let v roce 2007 v maďarském Debrecínu, kde ve finále obsadila 5. místo. V roce 2010 uspěla na Hrách Commonwealthu v Novém Dillí, kde jako reprezentantka Skotska získala stříbrnou medaili v běhu na 400 m překážek. V běhu na 4×400 metrů obsadilo skotské kvartero ve složení (Gemma Nicolová, Eilidh Childová, Kathryn Evansová a Lee McConnellová) časem 3:30,91 celkové 5. místo.  Na Mistrovství světa v atletice 2011 v jihokorejském Tegu doběhla v prvním semifinálovém kole na 6. místě (55,89 s) a do finále nepostoupila. Před branami finále zůstala rovněž na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně, kde ve třetím semifinálovém rozběhu skončila na 7. místě (56,03 s).

Halové ME 2013.

Úspěšná byla na halovém ME ve švédském Göteborgu v roce 2013. Ve finále závodu na 400 metrů si vylepšila osobní rekord (51,45 s) a vybojovala stříbrnou medaili, když prohrála pouze s Perri Shakesovou-Draytonovou, jež trať zaběhla v čase 50,85 s. Bronzovou medaili získala Švédka Moa Hjelmerová, jež vylepšila halový národní rekord na 52,04 s. O osm setin později doběhla na 4. místě Zuzana Hejnová a v čase 52,71 s závod dokončila na 5. místě Denisa Rosolová. Na posledním, 6. místě skončila původem Američanka Shana Coxová, která však od roku 2011 reprezentuje Spojené království.  Druhou medaili na šampionátu, zlatou, vybojovala ve štafetovém závodě na 4×400 metrů. Společně se Shanou Coxovou, Christine Ohuruoguovou a Perri Shakesovou-Draytonovou zaběhly tuto trať v novém britském rekordu a časem 3:27,56 vytvořily i nový rekord šampionátu. Původní hodnotu, kterou držely běloruské běžkyně od halového ME 2007 vylepšily o 27 setin sekundy.

ME 2014.

Zlatou medaili vybojovala také na mistrovství Evropy v Curychu v roce 2014. Ve finále běhu na 400 metrů překážek s ní dlouho bojovala o první místo Denisa Rosolová, Childová nakonec zvítězila v čase 54,48 o osm setin před Ukrajinkou Hannou Titimecovou. Druhou medaili – tentokrát bronzovou – získala jako členka britské štafety na 4 x 400 metrů.

Eilidh Childová (* 20. února 1987 Perth, Skotsko, Spojené království) je britská atletka, sprinterka, jejíž hlavní disciplínou je běh na 400 metrů překážek.


Historie.

Palác dokončil v roce 1714 architekt Germain Boffrand (1667-1754) pro markýze de Torcy, diplomata a ministra zahraničí Ludvíka XIV. V roce 1803 jej koupil Evžen de Beauharnais, nevlastní syn Napoleona a italský vicekrál, po kterém nese palác své jméno. Ten nechal budovu přestavět do empírového stylu. V roce 1818 získal palác Fridrich Vilém III. do majetku Pruska a stal se sídlem velvyslanectví. V roce 1862 zde krátce pobýval Otto von Bismarck jako pruský vyslanec. V roce 1938 zde židovský mladík Herschel Grynszpan spáchal atentát na diplomata Ernsta Eduarda vom Ratha, což bylo záminkou k rozpoutání tzv. křišťálové noci. Velvyslanectví zde sídlilo až do roku 1944, kdy byla budova zabavena. V roce 1951 byl zapsán mezi historické památky a roku 1961 byl vrácen Spolkové republice. Protože v té době Německo mělo novou budovu velvyslanectví poblíž Palais de la découverte na "Avenue Franklin D. Roosevelt", nemohl již být využit jako sídlo velvyslanectví. V letech 1964-1968 byl palác v nákladu 17 miliónů marek renovován a slouží k reprezentativním účelům, především jako sídlo velvyslance.  Od roku 2002 budovu podrobně zdokumentovalo Německé fórum pro dějiny umění (Deutsche Forum für Kunstgeschichte). V této souvislosti byl v roce 2004 restaurován Zelený salón a obnovena zahrada podle plánů z roku 1817.

Architektura.

Rezidence leží východně od budovy Národního shromáždění a západně od Musée d'Orsay na levém břehu řeky Seiny. Na jihu k ulici "Rue de Lille" se nachází za vysokou zdí nádvoří. Portikus připomíná egyptské stavby, je vyroben ze dřeva se štukovými obklady a upomíná na Napoleonovo tažení do Egypta. Interiér a nábytek je zařízen v empírovém slohu, opěrky mají tvar labutích krků, nohy křesel tlapy lvů, sochy Sfingy nebo turecký budoár jsou umělecky mimořádně hodnotné. Na severu se rozkládá zahrada s výhledem na Seinu a Jardin des Tuileries na druhém břehu. Pozemek má rozlohu 3736 m a podlahová plocha 6550 m.

Hôtel Beauharnais je městský palác v Paříži v 7. obvodu v ulici "Rue de Lille". Palác byl tradičním sídlem německého velvyslanectví, dnes slouží jako rezidence německého velvyslance v Paříži.


Životopis.

Zakladatelé Snaebjörn Ragnarsson a Björgvin Sigurdsson, kteří byli přátelé již od dětství, hráli spolu v několika death metalových a punkových projektech. Ale až teprve v roce 2009 se rozhodli, že si založí vlastní kapelu. Zbylí členové (Gunnar Ben, Jón Geir Jóhannsson, Baldur Ragnarsson, Thráinn Árni Baldvinsson) byli již také nějakou dobu aktivní na islandské hudební scéně. Původně měli všichni členové hru ve skupině pouze jako koníček, nakonec se ale všichni shodli na tom, že nahrají album, než budou na to příliš „staří“. Kontaktovali tedy většinu nahrávacích společností na Islandu, avšak nikde o ně neměli zájem. Až nakonec kapela podepsala smlouvo v listopadu 2010 na Faerských ostrovech u společnosti Tutl, kde nahráli tedy nahráli své debutové album Baldur. Album se prodávalo pouze na Islandu a Faerských ostrovech. Až o půl roku později, v dubnu 2011, podepsali smlouvu u Napalm Records a CD Baldur se v srpnu začalo prodávat po celém světě.  Akt, kdy podepsali smlouvu Napalm Records, Skálmöld pomohlo ke své popularitě, téhož roku byli pozváni na festival Wacken Open Air a na Heidenfest 2011 tour.  Své druhé album začala skupina nahrávat 13. dubna 2012, nesoucí název Börn Loka, které bylo vydané v říjnu téhož roku.  V listopadu 2013 vystupovali Skálmöld na několika koncertech s Islandským symfonickým orchestrem v koncertní hale Harpa v Reykjavíku. Koncertní album a k tomu doprovodné video bylo vydané 17. prosince 2013.

Hudební styl.

Zpočátku hráli Skálmöld tradiční islandskou hudbu kombinovanou s metalem. Původně měla totiž kapela v plánu hrát i na tradiční lidové nástroje. Na skupinu měla veliký vliv spousta slavných skupin, jako například Metallica, Iron Maiden, Anthrax, Slayer, Amon Amarth, ale také i jeden z nejznámějších islandských klasických skladatelů Jón Leifs.  Texty písni píše Snaebjörn Ragnarsson v islandštině a jsou inspirované severskou mytologii, islandskými ságami a v některých případech i norskou poezií.

Skálmöld je islandská viking/folk metalová skupina pocházející z Reykjavíku, která byla založena v srpnu 2009. Jejich název, dal by se volně přeložit jako „věk mečů“ nebo také jako „bezpráví“, odkazuje na islandskou historii, přesněji éru Sturlungů, kdy vypukla občanská válka mezi rodinnými klany v polovině 13. století.


Astrologická teorie.

Své argumenty o nutnosti revoluční změny v bezmála dvoutisícileté zažité praxi opírali zejména o praxi indické astrologie, která je na siderickém zvěrokruhu založena, a na historických výzkumech zakladatelů sideralistické školy, irského astrologa žijícího ve Spojených státech Cyrila Fagana a Gartha Allena (vl. jm. Donalda A. Bradleyho), kteří prokázali, že v období před sepsáním klasických astrologických děl Helénské astrologie, na která se tradiční astrologové na Západě dodnes odvolávají, byl v astrologii používán takřka výhradně siderický zvěrokruh. V době sepsání těchto často citovaných děl (např. Tetrabiblos Klaudia Ptolemaia) ve 2. století pak podle jejich výpočtů byly siderický a tropický zvěrokruh odlišné pouze o přibližně 1°, totožné měly být v roce 221 po Kr.  Sideralističtí astrologové vydali řadu publikací a odborných astrologických článků s řadou argumentů na podporu své teze o nutnosti zásadně zreformovat západní astrologickou tradici, nicméně zůstali vždy ve výrazné menšině. Dominantní skupinu astrologů používajících tropický zvěrokruh experimenty se siderickým ekválním zvěrokruhem a jejich výsledky nepřesvědčily. Západní astrologové konzervativně zůstali u empiricky mnoha generacemi astrologů osvědčeného zodiaku tropického. Používání siderického ekválního zvěrokruhu je ovšem schopna vypočítat naprostá většina v současnosti používaného astrologického software v západních i indických variantách posunu.  Sideralističtí astrologové také takřka bezvýhradně k sestavování svých siderických horoskopů používali Campanův systém astrologických domů.

Siderický zvěrokruh.

Siderický ekvální zvěrokruh.

Siderický ekvální zvěrokruh sestává z dvanácti stejně dlouhých (30°) úseků („hvězdných znamení“). Na rozdíl od zodiaku tropického, který začíná jarním bodem na 0° znamení Berana, je vztažen k některé z „fiduciálních“ hvězd (hvězd na ekliptice). Počátek siderického (hvězdného) zvěrokruhu je tak ukotven s pozicemi souhvězdí na obloze a díky precesi jarního bodu dochází k jeho posunu oproti tropickému zodiaku o zhruba 1° za 72 let. Podle výpočtu západních sideralistů opírajících se o fiduciální hvězdu Aldebaran (alfa Býka, „Býčí oko“), kterou dle jimi objevené babylónské a egyptské tradice umístili na 15° znamení Býka (tj. do jeho matematického středu), měly tropický a siderický ekvální zodiak být totožné v roce 221 po Kr. Výpočty indických astrologů, vycházejících z postavení jejich tradiční fiduciální hvězdy Spica (alfa Panny, „Čistá“), ale stanovují i jiná data: r. 293 (N. C. Lahiri) nebo dokonce 397 (Raman).

Synetický jarní bod.

Pro výpočet aktuálního vzájemného posunu tropického a siderického ekválního zvěrokruhu se používá výpočet tzv. synetického jarního bodu, někdy též uváděného anglickou zkratkou SVP (Synetic Veral Point). Jeho číselná hodnota v stupních je uváděna v astrologických tabulkách (efemeridy). V roce 221 tak byl SVP na 0° Berana, zatímco 1. ledna 2007 byl podle západních sideralistů SVP na 5°9'40" znamení Ryb. Délkový rozdíl mezi výchozími body obou zvířetníků tak lze získat odečtením hodnoty SVP od 30° (zatím je SVP v sousedním znamení od počátku tropického Berana). Tento posun, i v západní literatuře obvykle nazývaný sanskrtským termínem ajanámša, tak byl na počátku roku 2007 24°50'20" a každých deset let se zvětšuje konstantně o 8'22".

Siderický inekvální zvěrokruh.

Přestože siderický ekvální zvěrokruh díky svému ukotvení některou fiduciální hvězdou prakticky kopíruje pomalý pohyb souhvězdí ekliptikou, nelze ani při jeho používání hovořit o postavení planet v souhvězdí, ale (obdobně jako u tropického zodiaku) o postavení planet ve znamení. Skutečná zvířetníková souhvězdí na obloze totiž pokrývají různě dlouhé úseky ekliptiky, zatímco oba tyto zodiaky přiřazují každému znamení stejně dlouhý úsek 30°. Problém s nestejnou ekliptikální délkou zvířetníkových souhvězdí řeší tzv. „siderický inekvální zodiak“, který popsal již Klaudios Ptolemaios pro astronomické účely. V současné době siderický inekvální zodiak v astrologii používá pravděpodobně pouze malá astrologická škola v Dornachu založená na bázi filosofického systému antroposofie, který na počátku 20. století vytvořil filosof a esoterik Rudolf Steiner. I této škole však inekvální siderický zvěrokruh slouží spíše k astrochronologickým účelům, než k běžné praktické horoskopii.

Sideralistická astrologie, někdy též Sideralistická škola, je výrazně menšinový směr v západní astrologické tradici, který v 20. století prosazoval užívání siderického ekválního zvěrokruhu v astrologické praxi namísto dosud tradičně užívaného zvěrokruhu tropického.


Biografie.

Narodil se v městečku Ciechanowiec v carském Rusku (dnešní Polsko) a studoval na německých univerzitách v Berlíně a Giessenu. Po dokončení studií imigroval v roce 1929, ve 23 letech, do britské mandátní Palestiny, kde se stal členem Židovské palestinské průzkumné společnosti. Ve 30. letech řídil archeologické vykopávky v Ramat Rachel (1932) a Bejt Še'arim (1936-40), při kterých byly odhaleny pozůstatky Herodovské dynastie (zhruba 55 př. n. l. – 93 n. l.). Vykopávky v druhém zmíněném místě patřily mezi jedny z prvních, které byly organizovány židovskou institucí a kromě pozůstatků Herodovské dynastie při ní byly odkryty velké židovské katakomby, datující se do 2. až 4. století n. l., známé jako pohřební místo židovského představitele rabiho Jehudy ha-Nasiho.  V roce 1943 se stal akademickým pracovníkem Hebrejské univerzity, kde později působil jako profesor (1951-77), rektor (1952-61) a nakonec jako prezident (1953-61).  Mezi jeho nejvýznamnější archeologické práce patří vykopávky podél západní a jižní zdi Chrámové hory v Jeruzalémě, umožněné až izraelským dobytím východního Jeruzaléma během šestidenní války v roce 1967. Během archeologických prací trvajících deset let, byly nalezeny předměty z doby Prvního chrámu z 8. až 7. století př. n. l.  V roce 1968 mu byla udělena Izraelská cena za přínos v oblasti židovských studií a ocenění Jakir Jerušalajim (tedy „Úctyhodný občan Jeruzaléma“).  Část jeho rodiny patří mezi uznávané odborníky izraelské archeologie. Jde především o vnučku Ejlat Mazarovou a synovce Amichaje Mazara. Švagrem Binjamina Mazara byl druhý izraelský prezident Jicchak Ben Cvi.

Dílo.

Binjamin Mazar vytvořil rozsáhlé dílo o izraelské archeologii čítající přes 300 titulů. Mezi vybrané z nich patří:

Profesor Binjamin Mazar (:, rodným jménem Binjamin Ze'ev Maizler; 28. června 1906 – 9. září 1995) byl izraelský archeolog, historik a průkopník syntézy biblického výzkumu a historické geografie. V 50. letech byl rektorem a prezidentem Hebrejské univerzity v Jeruzalémě. Mezi jeho nejvýznamnější archeologické práce patří vykopávky podél západní a jižní zdi Chrámové hory v Jeruzalémě.


Skupina o udržení.

"Poznámka: Výsledky 1 : 3 a 3 : 1 se započítávaly ze zápasů základních skupin."

Konečné umístění.

Týmy a sestoupily do 1. divize, nahradily je týmy a.

1. divize.

Skupina A.

Turnaj se odehrál v Mariboru ve Slovinsku od 3. do 9. dubna. " postoupilo mezi elitu, zatímco sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2006"

Skupina B.

Turnaj se odehrál v Sosnowieci v Polsku od 2. do 8. dubna. " postoupilo mezi elitu, zatímco sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2006"

2. divize.

Skupina A.

Turnaj se odehrál v Kohtle-Järve v Estonsku od 14. do 20. března. " postoupila do 1. divize, zatímco sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2006"

Skupina B.

Turnaj se odehrál v Bukurešti v Rumunsku od 21. do 27. března. " postoupilo do 1. divize, zatímco sestoupilo do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2006"

3. divize.

Kvalifikace do 3. divize.

Turnaj se odehrál v Ankaře v Turecku od 18. do 20. února. " postoupilo do 3. divize 2005."

Hlavní turnaj.

Turnaj se odehrál v Sofii v Bulharsku od 7. do 13. března. "Týmy a postoupily do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2006"

Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2005 se konalo od 14. do 24. dubna 2005 v českých městech Plzeň a České Budějovice.


Hrací formát turnaje.

Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a bude následovalo 5 min. prodloužení a samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodla o držiteli bonusového bodu.  Vítězové základních skupin postupovali přímo do semifinále, druhý a třetí tým ze skupiny odehrály čtvrtfinálový zápas. Čtvrté a páté týmy z obou skupin se utkaly ve skupině o udržení, ve které se započítávaly vzájemné zápasy ze základních skupin a dva nejhorší týmy sestoupily. V zápase o páté a třetí místo se střetli poražení z play-off.  V play-off se v případě nerozhodného výsledku prodlužovalo deset minut a následovala trestná střílení.  Poznámka: Tyto zápasy ze započítávaly ze základní skupiny:

Konečné umístění.

"Týmy a sestoupily do 1. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2010."

1. divize.

Skupina A se hrála od 6. do 12. dubna 2009 v běloruském Minsku. Skupina B konala od 29. března do 5. dubna 2009 v italském Asiagu.

Skupina A.

" postoupilo mezi elitu, zatímco sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2010"

Skupina B.

2. divize.

Skupina A se hrála od 22. do 28. března 2009 ve slovinském Mariboru. Skupina B konala od 16. do 22. března 2009 v estonské Narvě

Skupina A.

" postoupila do 1. divize, zatímco sestoupilo do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2010"

Skupina B.

" postoupila do 1. divize, zatímco sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2010"

3. divize.

Skupina A se hrála od 27. února do 5. března 2009 v tchajwanské Tchaj-peji. Skupina B se konala od 9. do 15. března v tureckém Erzurumu.

Skupina A.

" postoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2010"

Skupina B.

" postoupil do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2010"

Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2009 se konalo od 9. do 19. dubna v amerických městech Fargo a Moorhead.


Hrací formát turnaje.

Ve dvou základních skupinách hraje vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítá za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připisují bod a bude následuje 5 min. prodloužení a samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodují o držiteli bonusového bodu.  Vítězové základních skupin postupupují přímo do semifinále, druhý a třetí tým ze skupiny hrají čtvrtfinálový zápas. Čtvrté a páté týmy z obou skupin se utkají ve skupině o udržení, ve které se započítávají vzájemné zápasy ze základních skupin a dva nejhorší týmy sestupují. V zápase o páté a třetí místo se střetnou poražení z play-off.  V play-off se v případě nerozhodného výsledku prodlužuje deset minut a následují trestná střílení.

Skupina o udržení.

"Poznámka: Zápasy 11 – 3 a 4 – 3 se započítávají ze základní skupiny, které se započítávají i do tabulky níže."

Statistiky.

Nejproduktivnější hráči.

"Z = Odehrané zápasy; G = Góly; A = Asistence; B = Body; +/− = Plus/Mínus; TM = Trestné minuty" Zdroj: IIHF.com

Nejlepší brankáři.

V tomto seznamu je zahrnuto pouze 5 nejlepších brankářů, kteří odehráli 40% času ve svém týmu. "OM = Odehrané minuty (minuty:sekundy); S = Střely; OG = Obdržené góly; GnZ = Gólů na zápas; Ús% = Úspěšnost zákroků" Zdroj: IIHF.com

Konečné pořadí.

"Týmy a sestoupily do 1. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2011. V příštím ročníku je nahradily týmy a."

1. divize.

Skupina A se hrála od 12. do 18. dubna 2010 v Herningu v Dánsku. Skupina B se konala od 11. dubna do 17. dubna 2010 v Krynici-Zdróji v Polsku.

Skupina A.

" postoupilo mezi elitu, zatímco sestoupilo do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2011"

Skupina B.

" postoupilo mezi elitu, zatímco sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2011"

2. divize.

Skupina A se hrála od 13. do 19. března 2010 v Narvě v Estonsku. Skupina B se konala od 22. března do 28. března 2010 v Kyjevě v Ukrajině.

Skupina A.

" postoupila do 1. divize, zatímco sestoupil do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2011"

Skupina B.

" postoupilo do 1. divize, zatímco sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2011"

3. divize.

Skupina A se hrála od 8. března do 14. března 2010 v Erzurumu v Turecku. Skupina B se konala od 14. do 20. března 2010 v Monterrey v Mexiku.

Skupina A.

" postoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2011"

Skupina B.

" postoupil do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2011"

Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2010 se konalo od 13. do 23. dubna v běloruských městech Minsk a Bobrujsk.


Hrací formát turnaje.

Ve dvou základních skupinách hraje vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítá za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připisují bod a bude následuje 5 min. prodloužení a samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodují o držiteli bonusového bodu.  Vítězové základních skupin postupují přímo do semifinále, druhý a třetí tým ze skupiny hrají čtvrtfinálový zápas. Čtvrté a páté týmy z obou skupin se utkají ve skupině o udržení, ve které se započítávají vzájemné zápasy ze základních skupin a dva nejhorší týmy sestupují. V zápase o páté a třetí místo se střetnou poražení z play-off.  V play-off se v případě nerozhodného výsledku prodlužuje deset minut a následují trestná střílení.

Skupina o udržení.

"Poznámka: Zápasy 2 – 3 a 2 – 3 se započítávají ze základní skupiny, které se započítávají i do tabulky níže."

Statistiky.

Nejproduktivnější hráči.

Nejlepší brankáři.

Konečné pořadí.

"Týmy a sestoupily do 1. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2012. V příštím ročníku je nahradily týmy a."

1. divize.

Skupina A se hrála od 11. do 17. dubna 2011 v Rize v Lotyšsku. Skupina B se konala od 10. dubna do 16. dubna 2011 v Mariboru ve Slovinsku. Dne 29. března 2011 Japonsko zrušilo účast kvůli zemětřesení.

Skupina A.

" postoupilo mezi elitu, zatímco sestoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2012"

Skupina B.

2. divize.

Skupina A se hrála od 19. do 25. března 2011 v Brašově v Rumunsku. Skupina B se konala od 27. března do 2. dubna 2011 v Doněcku na Ukrajině.

Skupina A.

" postoupilo do 1. divize, zatímco sestoupil do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2012"

Skupina B.

" postoupila do 1. divize, zatímco sestoupila do 3. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2012"

3. divize.

Skupina A se hrála od 11. do 17. dubna 2011 v Tchaj-peji na Tchaj-wanu. Skupina B se konala od 13. do 20. března 2011 v Naucalpanu de Juárez v Mexiku.

Skupina A.

O postup do 2. divize.

" postoupila do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2012"

Skupina B.

" postoupil do 2. divize na Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2012"

Mistrovství světa v ledním hokeji do 18 let 2011 se konalo od 14. do 24. dubna v německých městech Crimmitschau a Drážďany.


Životopis.

Janovi rodiče byli Kazimír Osvětimský a Anna Zaháňská, dcera vévody Jindřicha VIII. Hlohovského.  V roce 1465 se Jan oženil s neznámou Kateřinou. Po její smrti se roku 1475 znovu oženil s Barbarou Krnovskou. Spolu měli jedinou dceru Helenu (*1478/80).  Když jeho otec zemřel v roce 1433/34, Jan a jeho bratr Přemysl II. Osvětimský byli v dětském věku, převzal do opatrovnictví jejich dědictví starší bratr Václav I. Zátorský. V roce 1445 při dělení dědictví připadlo Janovi Osvětimské knížectví.  Z důvodu tolerance útoků na polské obchodníky na území Osvětimského knížectví Janem, a také jeho vlastními nájezdy na Malopolsko a Krakov vyprovokovaly konflikt s polským králem Kazimírem IV. Jagellonským. Jeho vojska zaútočila na Osvětim v roce 1453 a obléhala ji. Byl to pravděpodobný důvod, který vedl k nucenému pozdějšímu prodeji Osvětimského knížectví polskému králi. Teprve v roce 1462 dal český král Jiří z Poděbrad souhlas s prodejem českého léna Osvětim Polskému království. Následně bylo Osvětimské knížectví vyjmuto ze Slezska a začleněno do Polska. V roce 1465 koupil Jan vévodství Hlivice od svého bratra Přemysla.  Po smrti české krále Jiřího z Poděbrad podporovali Jan a jeho bratr Přemysl zvolení Vladislava II. Jagellonského. Spolu ho doprovázeli na jeho cestě do Prahy, při zpáteční cestě byl zatčen v Opolském knížectví, které bylo součástí území pod vládou uherského krále Matyáše Korvína. Po propuštění byl nucen v roce 1475 prodat polovinu Hlivického knížectví. Po smrti Jana IV. Krnovského získala jeho druhá manželka Barbora Krnovská, která byla sestrou bývalého krnovského knížete, od Matyáše Korvína příslib k navrácení Krnovského knížectví. Toho se částečně domohla až po smrti uherského krále v roce 1490. Český král Vladislav II. Jagellonský však Krnovské knížectví daroval jako odúmrť nejvyššímu kancléři Janu II. ze Šelmberka a tento spor se vyřešil až svatbou dcery Jana IV. Heleny Osvětimské s Jiřím ze Šelmberka. Poslední roky života strávil v Krnově se svou manželkou a dcerou.

Jan IV. Osvětimský (Hanuš IV. Osvětimský, 1426/1430 – 1495/1497) byl 1433/34–1457 kníže Osvětimského knížectví, které v roce 1457 prodal polskému králi. V letech 1465–1482 byl knížetem hlivickým. Pocházel z těšínské větve slezských Piastovců.


Technické detaily.

Úhlová precese na oběh pro oběžnou dráhu kolem zploštělé planety je dána:  kde  Orbita je heliosynchronní, pokud se rychlost precese formula_6 rovná střednímu pohybu Země kolem Slunce, což je 360 stupňů za hvězdný rok (1.99096871 · 10 radiánů / s) takže musíme nastavit formula_7 kde "P" je doba oběhu.  Vzhledem k tomu, že oběžná doba kosmické lodi je formula_8 (kde "a" je hlavní poloosa dráhy) a jelikož formula_9 pro kruhové nebo téměř kruhové dráhy vyplývá že nebo když formula_6 je 360° za rok,  Například, pokud a=7200 kilometrů (satelit je asi 800 km nad zemským povrchem), podle vzorce dostaneme sklon dráhy 98,696 stupňů.  Zajímavé je, že v souladu s touto aproximací kosinus se rovná mínus 1, když je hlavní poloosa rovna 12 352 kilometrů, což znamená, že pouze menší orbity mohou být heliosynchronní. Oběžná doba může být od 88 minut na velmi nízké oběžné dráze (hlavní poloosa 6554 km) se sklonem 96 stupňů k rovníku až po 3,8 hodiny (hlavní poloosa 12 352 km), avšak tato dráha bude rovníková se sklonem 180 stupňů. Delší oběžné doby jsou možné pouze pomocí excentrických drah s perigeem bližším, avšak apogeem vzdálenějším.  Pokud někdo chce, aby určitý satelit přelétal nad určeným místem každý den vždy ve stejnou hodinu, lze vybrat ze drah se 7 až 16 oblety kolem Země za den, jak je uvedeno v tabulce níže.  Pokud mluvíme o průchodu satelitu nad určeným místem každý den ve stejný čas, hovoříme o slunečním čase nikoli o hvězdném čase. Slunce nebude v přesně stejné poloze na obloze v průběhu roku.  Heliosynchronní dráha je obvykle vybrána pro družice, které mají být provozovány na relativně konstantní výšce vhodné pro pozorování Země. Tato výška je obvykle 600 až 1000 kilometrů nad povrchem. Z důvodu odchylek gravitačního pole Země od homogenní koule, které jsou v těchto výškách ještě poměrně významné, nelze zajistit stálou kruhovou dráhu. Často tedy mají satelity dráhu na níž jsou o něco výše nad jižní polokoulí než na severní polokoulí. Na této dráze se nachází například satelit Evropské kosmické agentury Envisat nebo některé satelity organizace EUMETSAT.

Heliosynchronní dráha je geocentrická dráha, která kombinuje výšku a sklon takovým způsobem, že satelit prochází nad určeným místem povrchu Země vždy ve stejném slunečním čase. Na této oběžné dráze může být satelit neustále osluněn, proto se dráha hodí pro špionážní družice, meteorologické družice nebo pro družice určené k průzkumu Země. Vyjádřeno více technicky, heliosynchronní dráha je uspořádána takovým způsobem, že precese nastává jednou za rok. Když je satelit nahoře, úhel osvětlení povrchu bude pokaždé skoro stejný. Toto je užitečná vlastnost pro satelity, které snímají povrch Země ve viditelném nebo infračerveném spektru (meteorologické a špionážní družice) nebo pro satelity určené k dálkovému průzkumu Země (například satelity pro průzkum oceánů nebo atmosféry. Například satelit na heliosynchronní dráze může vystoupat přes rovník dvanáctkrát za den, vždy přibližně v 15:00 místního času. To je dáno tím, že oskulační orbitální rovina vykazuje precesi (otáčení) přibližně o jeden stupeň za den, s ohledem na nebeskou sféru, na východ, čímž drží krok s pohybem Země kolem Slunce.


Historie.

2011.

Tým byl založen v roce 2011 jako Leopard Trek. Týmovými manažery byli Brian Nygaard a Kim Andersen. Bratři Schleckové byli na sezóny 2010 ještě pod smlouvou v dánském týmu Saxo Bank vedeným Bjarnem Riisem. Po vypršení kontraktů založili nový tým, do něhož je následovali další závodníci ze Saxo Banku. Jmenovitě veterán Jens Voigt, Fabian Cancellara a Stuart O’Grady. Dále se ke stáji připojili sprinter Daniele Bennati, Davide Viganò a Joost Posthuma.  Stáj se zapojila do závodů na počátku sezóny 2011. Jakob Fuglsang prozradil 13. prosince 2010, že nově vzniklý tým ponese jméno Leopard ("anglicky:" Team Leopard) s odkazem na společnost vedenou Brianem Nygaardem. Trek, dodavatel kol, potvrdil krátce před představením týmu, že bude jako sponzor uveden i v názvu stáje. Tým byl tedy pojmenován „Leopard Trek“.  Cyklistický ročník 2011 zahájil Leopard Trek v lednu závodem Tour Down Under. Ukončil ho poté v říjnu na Giru di Lombardia. Jako UCI ProTeam byl automaticky pozván a zároveň povinen poslat svou závodní sestavu na každý závod série UCI World Tour. Jak již bylo výše nastíněno, stáj byla utvořena kolem bratrů Schlecků - Andyho a Fränka.  Tým byl sestaven zejména pro jednorázové závody a v jeho sestavě se nacházel i nejlepší jezdec na klasikách za rok 2010, mistr světa v časovce, Fabian Cancellara. Přestože Cancellara nevyhrál žádný ze závodů série UCI World Tour, dokázal se pravidelně umisťovat na vysokých pozicích ve výsledkové listině. V polovině sezóny se pak nalézal na nejvyšší pozici individuálního žebříčku jezdců. Díky výkonu Cancellary se oba bratři Schleckové umístili na pódiu závodu Lutych-Bastogne-Lutych. Stáj byla v této době i na prvním místě pořadí týmů.  Smrt Woutera Weylandta, člena týmu Leopard Trek, ve třetí etapě na Giru d'Italia, zapříčinila následné odstoupení celého týmu ze závodu. Ačkoli Andy Schleck triumfoval v jedné z horských etap po dlouhém úniku a jeden den vezl žlutý dres lídra závodu, dokončil Tour de France na druhém místě po třetí v řadě. Na třetím místě dojel jeho bratr Fränk.  Poslední závod, který tým odjel ještě pod jménem Leoprad Trek, Giro di Lombardia, vyhrál Oliver Zaugg. Před sezónou 2012 se tým spojil s americkou stájí RadioShack a nově vytvořený tým nesl jméno RadioShack-Nissan. I když většina vedení tohoto týmu včetně jeho sponzorů se připojila k nově vzniklé stáji, tým měl nadále své sídlo v Lucembursku, jezdil pod stejnou licencí, což znamenalo, že stáj závodila pod lucemburskou licencí, nikoli pod americkou.

2012.

Sezónu 2012 tedy stáj zahájila pod jménem RadioShack-Nissan-Trek. Do nově nazvaného týmu přišlo několik jezdců z bývalého amerického týmu RadioShack. Spolu s jezdci přišel i sportovní ředitel týmu, Johan Bruyneel. Jezdecké složení pro sezónu 2012 bylo oficiálně představeno 5. prosince 2011. Oficiální UCI název stáje byl RadioShack-Nissan a registrován byl v Lucembursku.  Zatímco UCI ProTeam nesl označení RadioShack-Nissan-Trek, v prosinci roku 2011 zahájil Leopard fungování nového kontinentálního týmu zvaného Leopard-Trek. Stáj byla složena zejména ze závodníků věkové kategorie U23. Jedná se tým cyklistický a zároveň triatlonový.  Ročník 2012 zahájila stáj v lednu závodem Tour Down Under. Stejně jako v roce 2011 i do sezóny 2012 vstupoval tým s licencí UCI WorldTour, a tak byl automaticky pozván na všechny závody a zároveň byl povinen poslat na tyto závody svou jezdeckou sestavu.  Dne 17. července 2012 byl z Tour de France týmem odvolán Fränk Schleck. Důvodem jeho odvolání byl pozitivní dopingový test. V A-vzorku mu byla nalezena zakázaná látka - Xipamide. I přesto se tým umístil na prvním místě v klasifikaci týmů.  Mezi největší úspěchy týmu v roce 2012 lze zařadit vítězství Jakoba Fuglsanga na Závodě kolem Lucemburska. K dalším úspěchům patří Fuglsangovo vítězství na Závodě kolem Rakouska. Neméně významným výsledkem je již zmíněné první místo na Tour de France v soutěži týmů. Stáji se v roce 2012 dařilo velmi dobře, když zvítězila v klasifikaci týmů hned v několika dalších závodech. Zde je výčet několika z nich - Závod kolem Ománu, Závod kolem Kalifornie, Závod kolem Lucemburska a Závod kolem Rakouska.  Johan Bruyneel odstoupil jako generální manažer týmu 12. října v důsledku publikace vydané USADA v kauze zabývající se dopováním Lance Armstronga.

2013.

Na konci roku 2012 Nissan oznámil, že již nadále nebude stáj sponzorovat, a tak se tým přejmenoval na RadioShack Leopard Trek. Ročník 2013 zahájila stáj v lednu na závodu People's Choice Classic v Adelaide. Na jaře se Fabianu Cancellarovi podařilo zvítězit na dvou klasikách - na Závodu Kolem Flander a na Paříž - Roubaix, kde předčil Zdeňka Štybara z Omegy Pharmy - Quick Step.  Během Tour de France stáj oznámila, že Fränku Schleckovi neprodlouží stávající kontrakt. To způsobilo vážnou rozepři mezi jeho bratrem Andym a vedením stáje, čímž vystavil své budoucí působení v týmu v pochybnosti.  Dne 15. září 2013 Chris Horner triumfoval ve své první Grand Tour - Vueltě. Ve stejném závodě ještě zvítězil v kombinované soutěži. Ve svých 41 letech se stal nejstarším vítězem Grand Tour a zároveň prvním Američanem od dob Grega LeMonda, jemuž se podařilo vyhrát jeden ze tří největších cyklistických závodů. Rovněž se stal nejstarším jezdcem, který kdy vyhrál etapu a vezl dres lídra jedné z Grand Tours.

2014.

Od června 2013 bylo známo, že do sezóny 2014 vstoupí stáj pod novým jménem a hlavním sponzorem bude americký výrobce kol Trek. V lednu 2013 byl na oficiální prezentaci v Roubaix představen nástupce Radioshacku Leopard Trek - Trek Factory Racing. Závodní ročník byl zahájen v Austrálii, na Tour Down Under 2014. Dne 3. července bylo oznámeno, že společnost Samsung se stala novým vedlejším sponzorem týmu. Mezi největší úspěchy dosavadní sezóny patří dubnové vítězství Fabiana Cancellary na závodu Kolem Flander.

Seznam jezdců týmu.

Aktuální k 1. květnu 2017

Úspěchy.

"Zdroj:"

Trek-Segafredo ("UCI kód:" TFS) je americký profesionální cyklistický tým. Vznikl v roce 2011 jako Leopard Trek. V sezóně 2012 tým nesl jméno Radioshack Nissan Trek. Dne 21. prosince 2012 Nissan oznámil, že s okamžitou platností ukončuje sponzorování týmu. O rok později, v roce 2013, byl tým přejmenován na Radioshack Leopard Trek. Od roku 2014 je potom název stáje Trek Factory Racing. V podstatě vznikl z Radioshacku Leopard Trek. Na soupisce se totiž nachází většina jezdců z předešlého týmu včetně jeho lídra, Fabiena Cancellary. Oficiální prezentace nově vzniklé stáje proběhla na začátku ledna 2014 v Roubaix..


Herní systém.

Ve dvou základních skupinách si zahrálo vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 min. prodloužení a samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodovala o držiteli bonusového bodu.  Vítězové základních skupin postoupili přímo do semifinále, druhý a třetí tým ze skupiny sehrály čtvrtfinálový zápas. Čtvrté a páté týmy z obou skupin se utkaly ve skupině o udržení, ze které sestoupil nejhorší celek. Také se hrály zápasy o páté a třetí místo, ve kterých se střetli poražení z play-off.  V play-off se v případě nerozhodného výsledku prodlužovalo deset minut (ve finále dvacet), případně následovala trestná střílení.

Skupina o udržení.

Poznámka: "Zápasy Finsko – Lotyšsko 5 – 1 a Slovensko – Nemecko 2 – 1 po prodloužení "byli započteny ze základní skupiny."

Medailisté.

USA  Brankáři: John Gibson, Jon Gillies, Garret Sparks Obránci: Shayne Gostisbehere, Seth Jones, Jake McCabe, Connor Murphy, Mike Reilly, Pat Seiloff, Jacob Trouba Útočníci: Cole Bardreau, Riley Barber, Tyler Biggs, Alex Galchenyuk, Johnny Gaudreau, Rocco Grimaldi, Ryan Hartman, Sean Kuraly, Mario Lucia, JT Miller, Blake Pietila, Vincent Trocheck, Jim Vesey. Hlavní trenér: Phil Housley.  Brankáři: Joel Lassinantti, Niklas Lundström, Oscar Dansk Obránci: Linus Arnesson, Rasmus Bengtsson, Christian Djoos, Emil Djuse, Robert Hägg, Tom Nilsson, Mikael Wikstrand Útočníci: Viktor Arvidsson, Jeremy Boyce, Sebastian Collberg, Jacob de la Rose, Filip Forsberg, William Karlsson, Elias Lindholm, Emil Molin, Rickard Rakell, Victor Rask, Filip Sandberg, Nick Sörensen, Alexander Wennberg. Hlavní trenér: Roger Rönnberg.  Brankáři: Andrej Makarov, Igor Ustinskij, Andrej Vasilevskij Obránci: Kyrill Djakov, Jaroslav Dyblenko, Pavel Koledov, Andrej Mironov, Nikita Nestěrov, Artjom Sergejev, Albert Jarulin Útočníci: Michail Grigorenko, Kyrill Kapustin, Alexandr Chochlačev, Jaroslav Kosov, Nikita Kučerov, Jevgenij Mozer, Valerij Ničuškin, Maxim Šalunov, Andrej Sigarjov, Anton Slepyšev, Vladimir Tkačjov, Nail Jakupov, Daniil Žarkov. Hlaviní trenér: Michail Varnakov.

I. divize.

Skupina A se hrála od 9. do 15. prosince 2012 v Amiens ve Francii, skupina B od 10. do 16. prosince 2012 v Doněcku na Ukrajině.

II. divize.

Skupina A se hrála od 9. do 15. prosince 2012 v Brašově v Rumunsku, skupina B od 12. do 18. prosince 2012 v Bělehradě v Srbsku.

III. divize.

Divize se hrála od 14. do 20. ledna 2013 v Sofii v Bulharsku.

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2013 se konalo od 26. prosince 2012 do 5. ledna 2013 v ruském městě Ufa.


Herní systém.

Ve dvou základních skupinách si zahrálo vždy pět týmů každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsali bod a následovalo 5 min. prodloužení a samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodovovala o držiteli bonusového bodu. V případě rovnosti rozhodoval vzájemný zápas (pravidlo užito při určení vítěze skupiny A a sestupujícího).  Vítězové základních skupin postoupili přímo do semifinále, druhý a třetí tým ze skupiny sehrály čtvrtfinálový zápas. Čtvrté a páté týmy z obou skupin se utkaly ve skupině o udržení, ze které sestoupil nejhorší celek. Také hrály zápasy o páté a třetí místo, ve kterých se střetli poražení z play-off.  V play-off se v případě nerozhodného výsledku prodlužovalo deset minut (případně měla následovat trestná střílení, na ta však ve vyřazovacích bojích nedošlo). Ve finále se nastavovalo minut dvacet.  V nižších divizích I. a II. byly týmy rozděleny nově podle výkonnosti do skupin A a B. Vítěz A skupiny I. divize postoupí mezi elitu, poslední jde do B skupiny, nahradí jej její vítěz. Nejhorší tým B skupiny I. divize sestoupí do A skupiny II. divize, jejíž vítěz jde do B skupiny I. divize, poslední sestoupí do B skupiny. V B skupině II. divize jde vítěz do A skupiny a poslední sestupuje do III. divize, jejíž vítěz jej nahradí.

Skupina o udržení.

"Poznámka:" Zápasy Švýcarsko 5:3 Lotyšsko "a" USA 11:3 Dánsko "se započítaly ze základní skupiny."

I. divize.

Skupina A se hrála od 11. do 17. prosince 2011 v Garmisch-Partenkirchenu v Německu, skupina B od 12. do 18. prosince 2011 v Tychách v Polsku.

II. divize.

Skupina A se hrála od 12. do 18. prosince 2011 v Doněcku na Ukrajině, skupina B od 10. do 16. prosince 2011 v Tallinnu v Estonsku.

III. divize.

Divize se hrála od 17. do 22. ledna 2012 v Dunedinu na Novém Zélandu.

Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2012 se konalo od 26. prosince 2011 do 5. ledna 2012 v kanadském Edmontonu a Calgary.


Herní systém.

Ve dvou základních skupinách hrálo vždy pět týmů systémem každý s každým. Vítězství se počítalo za tři body, v případě nerozhodného výsledku si oba týmy připsaly bod a následovalo 5 minutové prodloužení a v případě nerozhodného výsledku samostatné nájezdy. Tato kritéria rozhodovala o držiteli bonusového bodu.  Z obou skupin postoupila čtyři mužstva, která hrála čtvrtfinále křížovým způsobem (vítězové skupin se čtvrtými týmy z opačných skupin, druzí hráli se třetími). Páté týmy základních skupin hrály spolu sérii na dva vítězné zápasy, poražené mužstvo ze série (Německo) sestoupilo z elitní skupiny.  V playoff se v případě nerozhodného výsledku po základní hrací době prodlužovalo deset minut (ve finále dvacet), případně následovala trestná střílení. Vítěz zápasu postoupil dále.  V nižších divizích I, II a III byly týmy rozděleny podle výkonnosti do skupin A a B (ve III. divizi skupiny nejsou). Vítěz A skupiny I. divize postoupil mezi elitu, poslední spadl do B skupiny a nahradil jej vítěz skupiny B. Nejhorší tým B skupiny I. divize sestoupil do A skupiny II. divize, jejíž vítěz se posunul do B skupiny I. divize a poslední sestoupil do B skupiny. V B skupině II. divize poskočil vítěz do A skupiny a poslední sestoupil do III. divize, jejíž vítěz jej nahradí.

Oprávnění hrát na turnaji.

Hráč byl oprávněn hrát na Mistrovství světa juniorů v roce 2015, jestliže:  Hráč, který se narodil v roce 1995 musel mít své dvacáté narozeniny v období, kdy se šampionát konal, to znamená, že pokud měl nějaký hráč dvacáté narozeniny v průběhu sezóny 2014/15 mohl se ještě šampionátu zúčastnit. Hráč, který se narodil v roce 2000 musel mít své patnácté narozeniny v příslušný rok, v jakém se šampionát konal, tedy v období mezi 1. - 5. lednem 2015.

Rozhodčí.

IIHF nominovala na Mistrovství světa juniorů 12 hlavních rozhodčích a 10 čárových sudích.

Legenda.

Toto je seznam vysvětlivek použitých v souhrnech odehraných zápasů.

Základní skupiny.

"Všechny časy jsou uvedeny v středoevropském čase (SEČ). Data jsou skutečné místní termíny zápasů, zápasy od 1:00 či 2:00 se tak hrály po středoevropské půlnoci (v následující den)."

O udržení.

"Poznámka: Švýcarsko vyhrálo 2:0 na zápasy a udrželo se, Německo sestoupilo do A skupiny I. divize."

Statistiky a hodnocení hráčů.

Kanadské bodování.

Toto je pořadí hráčů podle dosažených bodů, za jeden vstřelený gól nebo přihrávku na gól získává hráč jeden bod.  "Záp. = Odehrané zápasy; G = Góly; A = Přihrávky na gól; Body = Body; +/− = Plus/Minus; PTM = Počet trestných minut; Poz. = Pozice"

Hodnocení brankářů.

Pořadí nejlepších pěti brankářů na mistrovství podle úspěšnosti zásahů v procentech, brankář musí mít odehráno minimálně 40% hrací doby za svůj tým.  "Záp. = Odehrané zápasy; Čas = Čas na ledě (minuty); OG = Obdržené góly; PZ = Počet zásahů; ČK = Čistá konta; Úsp% = Procento úspěšných zásahů; POG = Průměr obdržených gólů na zápas"

Medailisté.

Kanada  Brankáři: Eric Comrie, Zach Fucale Obránci: Madison Bowey, Dillon Heatherington, Joe Hicketts, Samuel Morin, Josh Morrissey, Darnell Nurse, Shea Theodore Útočníci: Lawson Crouse, Max Domi, Anthony Duclair, Robby Fabbri, Frédérik Gauthier, Curtis Lazar, Connor McDavid, Nick Paul, Nic Petan, Brayden Point, Sam Reinhart, Nick Ritchie, Jake Virtanen Trenér: Benoit Groulx.  Brankáři: Denis Kostin, Ilja Sorokin, Igor Šesťjorkin Obránci: Alexandr Bryncev, Nikita Čerepanov, Dmitrij Judin, Vladislav Gavrikov, Zjat Pajgin, Ivan Provonov, Rušan Rafikov, Rinat Valijev Útočníci: Ivan Barbašjov, Pavel Bučnevič, Vladimir Brjukvin, Alexandr Dergačjov, Ivan Fišenko, Nikolaj Goldobin, Anatolij Golyšev, Vladislav Kameněv, Vjačeslav Lešenko, Maxim Mamin, Alexandr Šarov, Sergej Tolčinskij Trenér: Valerij Bragin.  Brankáři: Denis Godla, Daniel Gibl, Dávid Okoličány Obránci: Patrik Bačik, Erik Černák, Marco Hochel, Matúš Holenda, Christián Jaroš, Dominik Jendroľ, Branislav Pavúk, Mislav Rosandić Útočníci: Radovan Bondra, Peter Cehlárik, Michal Kabáč, Patrik Koyš, Róbert Lantoši, Matej Paulovič, Samuel Petráš, Dominik Rehák, Martin Réway, Pavol Skalický, Matúš Sukeľ, Dávid Šoltés Trenér: Ernest Bokroš.

I. divize.

Skupina A.

Skupina A I. divize proběhla v Itálii ve městě Asiago od 14. do 20. prosince 2014.

Skupina B.

Skupina B I. divize proběhla v Maďarsku ve městě Dunaújváros od 14. do 20. prosince 2014.

II. divize.

Skupina A.

Skupina A II. divize proběhla v Estonsku ve městě Tallinn od 7. do 13. prosince 2014.

Skupina B.

Skupina B II. divize proběhla ve Španělsku ve městě Jaca od 13. do 19. prosince 2014.

III. divize.

III. divize proběhla na Novém Zélandu ve městě Dunedin od 20. do 25. ledna 2015.

39. Mistrovství světa juniorů v ledním hokeji 2015 se konalo od 26. prosince 2014 do 5. ledna 2015 v kanadských městech Toronto a Montréal. Juniorské mistrovství světa se na území Kanady konalo už po jedenácté.


Vznik a vývoj.

Podle vyjádření ruské delegace, která navštívila leteckou přehlídku v Ču-chaj v roce 2006, projevila Čína zájem o ruské palubní stíhačky Suchoj Su-33. Čína původně žádala pouze dvě letadla tohoto typu, což ovšem vzbudilo podezření, že nejde o nic jiného než o snahu, zkopírovat ruskou technologii. Nedůvěru Ruska umocňovala nedávná negativní zkušenost týkající se letadel Su-27SK, které Čína nejdříve vyráběla na základě licenční smlouvy s Ruskem. V roce 2000 produkci pod touto licencí předčasně ukončila a začala vyrábět vlastní letadla J-11, které konstrukčně vycházely z Su-27SK. Čína se tak vyhnula placení licenčních poplatků, což Rusko vnímalo jako porušení obchodní dohody. Proto byla ruská strana opatrná, i když Čína navýšila požadovaný počet stíhaček Su-33 na 14 kusů, které měly být dodány ve dvou várkách po 7 letadel. Rusko mělo navíc obavy, že pokud Čína převezme pouze prvních sedm stíhaček, výroba bude nerentabilní. Su-33 se v té době již nevyráběly a obnovení produkce by bylo značně nákladné. Nepomohly ani prohlášení Číny, že pro své letadlové lodě bude potřebovat až 50 letadel a jednání skončila neúspěchem.  Je sporné, co Čína těmito jednáními s Ruskem sledovala. Protože několik zdrojů uvádí neověřenou informaci, že Číně se již v roce 2001 podařilo od Ukrajiny tajně koupit prototyp jednoho Su-33. Z letadla s označením T-10K-3 se pravděpodobně již několik let snažila reverzním inženýrstvím vyvinout svou vlastní palubní stíhačku. Tyto domněnky potvrzuje velká podobnost J-15 s Su-33. Hypotézu podporuje i fakt, že čínské pokroky při vývoji vlastního stroje byly velmi rychlé. Ačkoli jednání s Ruskem o nákupu Su-33 probíhala ještě v roce 2009, tak první let prototypu první čínské palubní stíhačky proběhl 31. srpna téhož roku. Z toho lze s určitostí usuzovat, že vývoj J-15 probíhal již několik let. Rovněž je zjevné, že čínští vývojáři okopírovali celý technický a konstrukční koncept prototypu T-10K-3.  První vzlet z cvičného odrazového můstku uskutečnila J-15 dne 6. května 2010 a 25. listopadu 2012 Čína úspěšně otestovala přistání J-15 na palubě své první letadlové lodi Liaoning. V prosinci 2013 byla zveřejněna informace, že sériová výroba stíhaček J-15 byla spuštěna. Piloti údajně ukončili výcvik a letadla jsou plně bojeschopná.

Shenyang J-15 (; ; známý také jako "Létající žralok" ()) je čínský palubní stíhací letoun, vyvinutý společností Shenyang (Shenyang Aircraft Industry Group - Skupina leteckého průmyslu Šen-jang). Stroj je konstrukčně velmi podobný ruskému Suchoji Su-33. Stíhačka je v Číně přezdívaná "Létající žralok".


Historie.

V průběhu nizozemské revoluce se území ovládané Španěly rozpadlo na severní Spojené nizozemské provincie, což byl nově vytvořený nezávislý stát a Jižní Nizozemí, což byl zbytek španělských držav. V silách Španělska nebylo zabránit rozpadu svého panství na dvě části a proto raději uzavřeli s Nizozemím v roce 1609 dvanáctileté příměří. V roce 1618 v Evropě vypukla třicetiletá válka, kterou spustilo české stavovské povstání. V tomto konfliktu se španělští Habsburkové přidali ke svým rakouským příbuzným, podporujícím katolicismus. Nizozemci naopak pomáhali Protestantské unii. Nizozemský místodržící kníže Mořic Oranžský velmi stál o to aby se Španělé co nejvíce zapojili do evropského konfliktu. Doufal, že pak nebudou mít dostatek sil na válku v samotném Nizozemí, kde se s ukončením dvanáctiletého příměří opět rozhořely boje. Filip IV. Španělský nebyl zpočátku příliš nakloněn útoku na Spojené nizozemské provincie ani obléhání strategicky umístěného města Breda, nacházející se zhruba 50 km od Rotterdamu na obchodní cestě do Antverp. Španělsko bylo vyčerpané jednak válkou osmdesátiletou a právě probíhající evropskou válkou třicetiletou, ve které se Španělé také silně angažovali. Navíc, Breda byla silně opevněná a bráněná velkou a dobře připravenou posádkou 7 000 mužů. Španělé sice město již jednou obsadili, a to roce 1581, ovšem na pouhých devět let. Španělský dvůr si uvědomoval, že není v jeho silách znovu spojit rozdělené Nizozemsko a dobýt všech sedm odtržených provincií. Na druhé straně dvůr doufal, že pokud budou Nizozemci ohrožováni na svém území, budou nuceni ukončit podporu protestantů v říšsko-německé Svaté říši římské. Španělé kalkulovali také s omezením koloniální expanze Nizozemců, kteří ohrožovali španělská zámořská území.

Ukončené příměří.

Španělé měli svá vojska rozmístěná ve Flandrech a s jejich pomocí se jim dařilo narušovat spojení mezi Nizozemskem a jeho německými spojenci z Unie. Také se jim dařilo dobývat předsunuté nizozemské pevnosti, například Bergen op Zoom. Způsobovali tak nizozemské ekonomice velké škody, neboť nutili Spojené nizozemské provincie udržovat armádu, která byla nad jejich ekonomické možnosti. Škody způsobovaly také útoky na nizozemské lodě. Dalším problémem bylo habsburské obchodní embargo a španělská blokáda obchodních cest a řek. Taková byla situace v roce 1624, kdy španělské vojsko pod vedením Ambrogia Spinoly přitáhlo k Bredě. Existovaly dvě možnosti jak donutit obléhané město ke kapitulaci: zablokovat všechny komunikace a přístupy do pevnosti, město ostřelovat a čekat na jeho vyhladovění. Tato možnost je ovšem časově náročná. Druhá možnost je klasické dobývání. Podle vojenské teorie vyžaduje takové obléhání až desetkrát více vojáků na straně obléhatelů. Jsou potřeba nejen na obsluhu děl, ale také na kopání zákopů a příkopů, obstarávání zásob a péči o nemocné a raněné. Španělský velitel Ambrosio Spinola se rozhodl pro druhou možnost. Armáda oblehla Bredu 27. srpna 1624. Mladý a lstivý kníže Mořic Oranžský propašoval na lodích naložených rašelinou do Bredy sedmdesát vojáků. Ti přemohli stráže u bran města a otevřeli je pro nizozemské vojsko, které Španěly vyhnalo. Příměřím z roku 1609 připadla Breda Spojeným provinciím. Město se proměnilo v pevnost s vynikajícím dělostřelectvem a dostatečnými zásobami.

Počátek obléhání.

Spinola nechal vybudovat čtyři velké tábory. Neodpustil si ubytovat se na zámku velitele nizozemské posádky Justina Nasavského. Své dělostřelecké baterie rozmístil v dostatečné vzdálenosti tak, aby na ně obránci nedostřelili. Svými plavidly vytvořili Španělé mosty, které měly znemožňovat zásobování pevnosti. Poté se pustili do stavění pevnůstek a kopání zákopů, které nakonec měřily přes osm kilometrů. Spinola zde uplatnil novou obléhací strategii: kolem města zbudoval dvě linie sestávající celkem z 96 redut, 37 pevnůstek a 45 dělostřeleckých baterií. Většina z nich měla za úkol bránit pronikání oddílů, snažících se pomoci obleženému městu. K ostřelování města své dělostřelectvo Španělé příliš nepoužívali. Snažili se jednak šetřit cenným střelným prachem a pak, jejích cílem bylo obránce vyhladovět. Justin Nasavský nechal stromy kolem Bredy vykácet, aby znemožnil obléhatelům krytí. Nizozemci se párkrát pokusili obklíčení prorazit, ale utrpěli velké ztráty a prorazit se jim nepodařilo. Nezbývalo než spoléhat se na pomoc z vnitrozemí. Mořic Oranžský shromáždil přes veškerou snahu jen 9 000 mužů v Nijmegenu, ležícím necelých 100 km od Bredy. Než se pustil do tažení na Bredu obsadil španělská posádková města Gennep a Kleve. Až poté se přiblížil k Bredě. Pro přímý útok mu chybělo jezdectvo. Španěly se snažil znepokojovat menšími šarvátkami ve snaze odříznout obléhatele od zásobování. Pokusil se rozbít svůj tábor v blízkosti španělských pozic. Nezdařilo se, protože Spinola nechal otevřít stavidla a celou oblast zatopil. V Bredě mezitím vypukla epidemie, které mnoho vojáků podlehlo a do obrany městského opevnění byli nuceni se zapojit sami občané. V říjnu 1624 se pokusil Mořic Oranžský znesnadnit Španělům zásobování přesunutím svého opevněného tábora do Roosendaalu vzdáleného 25 km. K ukončení obléhání to ovšem nestačilo. Koncem podzimu Mořic Nasavský musel odcestovat do Haagu na zasedání generálních stavů. Generální stavy se usnesly, že je nutné získat větší podporu v zahraničí. Byl to jen částečný úspěch, dorazil pouze hrabě Petr Arnošt Mansfeld s 5 000 vojáky. Mansfeld se moc nevyznamenal v průběhu českého stavovského povstání a ani u Bredy to nebylo jiné. Španělé měli daleko větší možnost disponovat lidskými i finančními zdroji. Povolali k Bredě dalších 30 000 vojáků a císař Ferdinand II. poslal na pomoc obléhatelům dalších 6 000 mužů. Posily byly nasazeny především k ochraně španělských zásobovacích lodí. V květnu roku 1625 vypuklo ve španělském ležení spiknutí italských vojáků, kteří chtěli podpořit nizozemské šance. Spiknutí však bylo odhaleno a rebelové popraveni.

Italský velitel Španělů.

Ambrosio Spinola Doriamarkýz de los Balbases (1569–1630) se narodil se v bohaté janovské rodině obchodníků. Povolání obchodníka ho nelákalo, vstoupil tedy stejně jako jeho starší bratr do španělských služeb. Po vzoru italských kondotiérů si za vlastní peníze najal pluk a připojil se ke Španělům v jejich válce s Nizozemím. Vydobyl si slávu porážkou Mořice Oranžského u Ostende. Příměří z roku 1609 mu další cestu za slávou pokazilo. Po vypršení dvanáctiletého příměří se opět postavil do čela armády ve Španělském Nizozemí. Obléhání Bredy jej vyčerpalo nejen zdravotně, ale i finančně, proto svou funkci velitele složil. V roce 1629 ještě bojoval ve válce o mantovské dědictví proti Francouzům. Jeho potomci se staly oporou katolické církve – jeho syn se stal sevillským arcibiskupem a vnuk kardinálem.

Konec obléhání.

V dubnu 1625 kníže Oranžský zemřel. Na jeho místo místodržitele a vrchního velitele nastoupil jeho mladší bratr Frederik Hendrik Oranžský. Na jaře téhož roku se nový vojenský velitel vydal na pomoc obléhané Bredě. Spinola vytáhl Nasavskému naproti, a mezi protivníky proběhlo několik menších bitev, ale k rozhodující bitvě nedošlo. Dne 13. května Frederik Hendrik podnikl poslední pokus prorazit obležení, ale opět neuspěl a stáhl se zpět. Usoudil poté, že Nizozemsko již nemá žádnou šanci zlikvidovat pozice Španělů a proto Frederik Hendrik Oranžský veliteli posádky v Bredě přikázal kapitulovat. Justinus Nasavský dne 2. června 1625 kapituloval. Spinola mu podle dohody umožnil volný odchod v plné zbroji i s prapory. Po devíti měsících tak Španělé konečně Bredu obsadili. Obyvatelé přijali kapitulaci s ulehčením, všichni již byli unaveni, utrpěli velké ztráty a měli už jen omezené zásoby. Tisíce obyvatel během obléhání zemřelo hlady nebo v důsledku epidemií.

Vítězství katolíků.

Po celé Evropě se šířily informace o pádu Bredy. Katolický tábor oslavoval, papež Urban VIII. dokonce označil pád Bredy jako důkaz toho, že Bůh stojí na straně katolíků. Španělé sice dosáhli u Bredy vítězství, ale bylo to vítězství hořké. Jejich ztráty byly tak vysoké, že neměli sil na přechod do ofenzívy a definitivně Nizozemce porazit. V roce 1637 dobyli Nizozemci po jedenáctitýdenním obléhání Bredu zpět. Uzavřením Vestfálského míru připadla Breda jednou provždy Nizozemsku a to bylo uznáno suverénním státem.

Obléhání Bredy (1624–1625) nastalo během osmdesátileté války. Nizozemské město Breda bylo vybráno španělským velitelem Ambrosiem Spinolou, výsledkem mělo být oslabení Nizozemska dobytím jejich opevnění.


Děj.

Moderátorka kulturních pořadů Hanna a umělecký technik Simon žijí v Berlíně společně již 20 let. Jejich společný život je již rutinní. V této situaci Simon zjistí, že má rakovinu varlat a současně mu jeho matka Hildegard oznámí, že trpí nevyléčitelnou formou rakoviny slinivky břišní. Simon svou nemoc před Hannou utají. Hildegard se pokusí o sebevraždu. Je zachráněna, ale s poškozeným mozkem zůstane v bezvědomí a po čase umírá.  Mezitím se Hanna na jednání etické komise seznámí s vědcem Adamem, který se zabývá buněčným výzkumem chimérismu. Po krátké době se náhodou znovu potkají a Hanna u Adama stráví noc. Téhož večera jde Simon k lékaři a musí na okamžitou operaci. Hanna se tak o jeho nemoci dozví až následujícího dne ráno. Poté, co je pohřbena Heldegard, požádá Adam Hannu o ruku a zanedlouho mají svatbu. Přesto Hanna udržuje i nadále vztah s Adamem. Krátce poté potká Simon Adama ve veřejných lázních, kde se baví o Simonově nemoci a Adam Simona uspokojí v převlékací kabině. Simon je zmatený, přesto chce Adama opět vidět. Když se po krátkém čase opět potkají, začne mezi muži milostný vztah, během něhož se Simon ptá, zda je homosexuál nebo ne. Tento milostný trojúhelník funguje pouze do té doby, kdy Hanna zjistí, že je těhotná a neví, který z mužů je otcem. Jde neohlášeně k Adamovi, kde se potkají se Simonem. Hanna opouští Berlín a odjíždí ke své přítelkyni do Londýna. Na ultrazvukovém vyšetření se zjistí, že čeká dvojčata. Nejprve nechce se Simonem komunikovat, pak se ale vrátí do Berlína a při společném hovoru zjistí, že jim oběma Adam chybí. Jdou tedy za ním, film končí tím, že si všichni lehnou do jedné postele.

Ocenění.

Na udělování Německé filmové ceny v roce 2011 získal film nejvíce nominací (kategorie nejlepší film, nejlepší režie, nejlepší hlavní ženská role, nejlepší střih, nejlepší filmová hudba a nejlepší zvuk). Cenu získali režisér Tykwer, herečka Rois a Mathilde Bonnefoy za střih. Bonnefoy byla rovněž nominována na Evropskou filmovou cenu.

Tři ("Drei") je německý hraný film z roku 2010, který režíroval Tom Tykwer podle vlastního scénáře. Film popisuje osudy milostného trojúhelníku dvou mužů a jedné ženy. Snímek měl světovou premiéru na Benátském filmovém festivalu 10. září 2010.


Symfonie.

Podtitul symfonie odkazuje ke středočeské obci Zlonice, kde mladý Antonín Dvořák získal základy hudebního vzdělání u Antonína Liehmanna. Traduje se, že tato symfonie byla Dvořákem složena kvůli jakési německé skladatelské soutěži, kam ji Dvořák poslal a autograf se mu již nevrátil nazpět. Tato historka je ale nedostatečně podložená. Autor tedy považoval celý život toto dílo za ztracené. V roce 1923 se symfonie objevila v pozůstalosti po profesorovi Karlovy univerzity Rudolfu Dvořákovi V roce 1882 ji jistý dr. Rudolf Dvořák (nebyl s ním příbuzensky spřízněn), dvaadvacetiletý student, spatřil vystavenou v jedné lipské knihovně a zakoupil ji.  V té době nebyl ještě skladatel Dvořák příliš znám, ačkoli již napsal šest symfonií, z nichž pouze jedna (šestá) byla publikována a jen tři z nich (třetí, pátá a šestá) byly provedeny. Rudolf Dvořák měl stále rukopis u sebe, aniž by se o něm kdykoli komukoli zmínil, až do své smrti o 38 let později, roku 1920, kdy dílo přešlo dědictvím na jeho syna. Její autenticita byla prokázána bez nejmenších pochyb, nebyla však provedena až do 4. října 1936 (v Brně, orchestrem vedeným Milanem Sachsem, dirigentem chorvatského orchestru). Byla vydána roku 1961 a byla poslední z Dvořákových symfonií, která byla provedena i publikována.  První symfonie byla jedinou z Dvořákových symfonií, u které skladatel nikdy neslyšel její provedení, a která nebyla nikdy revidována. Titulek "Zlonické zvony" nebyl na samotné partituře uveden, ačkoli jej tak Dvořák patrně nazval, pro případ, že by se byla našla. Dílo prvotně sestávalo jen ze tří vět, a "allegretto" bylo doplněno později. První věta, "Allegro", je v původní verzi nejdelší ze všech vět jeho symfonické tvorby.  Jeho první symfonie byla nahrána vícekrát, ovšem první kompletní záznam byl pořízen roku 1966 Londýnským symfonickým orchestrem vedeným Istvánem Kertészem.

Forma.

Dílo se skládá ze čtyř vět:  Obvyklá délka provedení je přibližně 50 minut.

Instrumentace.

Symfonie je koncipována pro 2 flétny, 2 hoboje, 2 klarinety, 2 fagoty, 4 lesní rohy, 2 Trubky, 3 trombony, tympány a smyčce.

Symfonie č. 1 c moll, op. 3, B. 9 zvaná "„Zlonické zvony“" je první symfonie a zároveň i první orchestrální skladba Antonína Dvořáka. Dílo s klasickým čtyřvětým schématem bylo zkomponováno v únoru a březnu 1865. Premiéra symfonie ale proběhla až 4. října 1936 v Brně, 32 let po smrti autora. Dílo bylo napsáno v romantickém stylu a bylo inspirováno hudbou Beethovena a Mendelssohna-Bartholdyho.


Kampaň.

Kampaň proti čtyřem škůdcům začala v roce 1958 z iniciativy Mao Ce-tunga a užšího vedení komunistické strany Číny, kteří chtěli udělat z Číny čistou zemi bez epidemií. Proto rozhodli, že musí dojít k likvidaci tzv. čtyř metel: komárů, much, krys (potkanů) a vrabců. První tři byli na seznam zařazeni kvůli šíření nakažlivých chorob jako tyfus, malárie a mor. Vrabci, zvláště pak vrabci polní, byli vybráni, neboť se předpokládalo, že jejich hlavní potravou jsou obilná zrnka, jichž prý každoročně zkonzumují 4,5 kg, tudíž údajně připravovali čínský lid o tisíce tun úrody ročně. Za účelem zabíjení zmíněných živočichů došlo k mobilizaci masy obyvatel, měl se zapojit každý občan starší pěti let. Vláda zahájila obrovskou propagandistickou kampaň provázenou mnoha slogany a plakáty. Nechala zhotovit velké množství plácaček na mouchy. Byly pořádány soutěže mezi školami, úřady a jinými pracovišti, kdo zabije víc škůdců. Zabití komáři a mouchy byli váženi, mrtvým krysám byly uřezávány a počítány ocásky. Zvláště ochotně, ba přímo nadšeně se do akce zapojili školáci, kteří velkou část vyučování trávili honem na škůdce. Nejviditelněji se kampaň projevila v boji proti vrabcům (a s nimi i jiným ptákům). Lidé se vyzbrojili vzduchovkami, praky, hrnci, pánvemi, klacky a jinými primitivními nástroji a pomůckami a pronásledovali vrabce, kdekoliv to bylo možné. Buď je zabíjeli přímo, likvidovali jim hnízda a rozšlapávali vajíčka, nebo dělali rámus a znemožňovali na hluk citlivým ptákům přistávat. Akce byly koordinovány a probíhaly tak, aby vrabci nemohli odlétnout na klidnější místo. Unavení ptáci pak padali z nebe buď mrtví nebo naprosto vysílení a nebyl problém je na zemi dobít.

Výsledek.

Během necelých dvou let byla populace čínských vrabců téměř zlikvidována. Odhaduje se, že jich Číňané zabili možná až 1 miliardu. Krys bylo zabito okolo 1,5 miliardy, mrtvých much naváženo cirka 100 000 tun, komárů přes 10 000 tun. Kampaň měla i zajímavé diplomatické konsekvence. Část vrabců našla útočiště na pozemcích některých zahraničních vyslanectví. Na polskou ambasádu poslali Číňané žádost o vstup za účelem likvidace místních vrabců. Zaměstnanci odmítli. „Antivrabčí“ komando vybavené bubny a hrnci pak ambasádu obklíčilo. Následovaly dva dny nepřetržitého lomozu a rachotu, jejichž výsledkem bylo vyhubení této lokální vrabčí populace. Poláci museli mrtvé ptáky sbírat lopatami.

Důsledky.

V dubnu 1960 už bylo jasné, že se kampaň proti vrabcům otočila proti svým vykonavatelům. Nikdo před začátkem akce podrobně nezkoumal a neřešil potravní návyky vrabců. V roce 1959 provedli biologové z čínské akademie věd pitvu několika vrabců a konečně se „zjistilo“, že jejich hlavní potravou byl hmyz, nikoliv obilná semínka. Protože však už nežili vrabci a mnozí další ptáci, došlo k nekontrolovanému rozmnožení mnoha druhů hmyzu, především sarančat a housenek. Úroda místo aby vzrostla, výrazně poklesla. Kampaň tak nechtěně přispěla k rozvíjejícímu se hladomoru, způsobenému dalšími nepromyšlenými, živelnými a absurdními akcemi v zemědělství zavedenými v rámci skoku vpřed. Mao nakonec nařídil vyřadit vrabce ze seznamu a místo nich na něj zapsat štěnice. Úřady se pokusily situaci zvrátit a vrabci byli dokonce dováženi ze SSSR. Bylo však již pozdě. Čínská populace těchto ptáků byla prakticky vyhlazena, ekologická rovnováha na mnoho let narušena a mnoho lidí za to zaplatilo životem. Přesný počet mrtvých lidí v důsledku kampaně proti čtyřem škůdcům není znám, odhady však hovoří o nejméně 20 milionech.

Následné kampaně.

V červnu 1998 došlo v provinčním velkoměstě Čchung-čchingu k pokusu navázat na starší kampaň. Ve městě se objevily plakáty vybízející k likvidaci čtyř škůdců. Vrabci byli v tomto případě nahrazeni nikoliv štěnicemi, ale šváby. Podobná akce proběhla ve stejném roce v Pekingu. Kampaň nicméně vyvolala jen malé nadšení, a to i z toho důvodu, že většina lidí už ony škůdce dávno zabíjela z vlastní vůle.

Kampaň proti čtyřem škůdcům či Kampaň proti čtyřem metlám (čínsky: 除四害运动) nebo také Kampaň dostaň vrabce (čínsky: 打麻雀运动) se řadí mezi jednu z úvodních akcí v rámci Velkého skoku vpřed. Proběhla v Čínské lidové republice v letech 1958 až 1962. Jejím cílem bylo vyhubit čtyři živočišné škůdce, za něž byli označeni komáři, mouchy, krysy a vrabci. Nejviditelnějšího výsledku dosáhla kampaň na vrabcích, kteří během dvou let z území Číny téměř vymizeli. Výsledkem této exterminace bylo přemnožení hmyzu a výrazné snížení výnosů obilí, což spolu s dalšími akcemi v rámci skoku vpřed způsobilo vypuknutí hladomoru.


Život.

Narodil se okolo roku 1610 v Bobowu v Malopolsku do protestantské rodiny. Dětství strávil ve Lvově. Svou kariéru zahájil jako varhaník v kostele. Během útoků Tatarů v roce 1638 byl zajat, upadl do otroctví a byl spolu se svou sestrou prodán ke dvoru sultána Murada IV.. Sestra byla za sultána provdána. Wojciech konvertoval k islámu a přijal jméno علي افقي Alí Ufqī. Působil jako tlumočník, pokladník a hudebník v paláci Topkapi. Byl mimořádně jazykově nadaný. Kromě polštiny a turečtiny uměl arabsky, francouzsky, německy, italsky, řecky a latinsky. Údajně hovořil patnácti jazyky. Sloužil také dalším sultánům Ibrahimovi I. a Mehmedovi IV. Naučil se hrát i na turecký hudební nástroj santuri.  V roce 1657, po cca 19 letech pobytu v paláci Topkapi, získal svobodu a odešel do Egypta. Je pravděpodobné, že v té době absolvoval pouť do Mekky. Stal se jedním z nejdůležitějších překladatelů v Osmanské říši a začal i svou diplomatickou kariéru. Vrátil se k polskému královskému dvoru krále Jana Kazimíra II. a působil jako první polský osmanský dragoman, tj. diplomat, který sloužil jako tlumočník, sultána Mehmeda IV. Zpracoval první turecké překlady významných děl evropské literatury.  Datum a místo smrti není doložené. Jako nejpravděpodobnější se uvádí Istanbul a rok 1675.

Dílo.

Náboženství.

Bobowski byl vychován jako křesťan a konvertoval k islámu. Hluboce se zajímal o náboženské otázky. Přeložil anglikánský katechismus do osmanské turečtiny a naopak latinsky napsal shrnutí islámské věrouky, ve snaze zvýšit vzájemné porozumění obou kultur.  Bobowského překlad bible do turečtiny, známý jako "Kitabı Mukaddes" ("Svatá kniha") byl po dlouhou dobu jediným tureckým překladem Bible. Nový překlad byl vydán až v roce 2002, ale Bobowského překlad je s drobnými úpravami stále v Turecku používán.

Žalmy.

Protože vyrůstal v protestantské rodině, byl obeznámen se zpěvem tzv. ženevských žalmů. V roce 1665 vydal malou sbírku žalmů známou jako "Mezmurlar". Obsahuje 14 žalmů u kterých použil originální melodie z Ženevského žaltáře, raně kalvinistického zpěvníku, které upravil podle tureckého modálního systému a přeložil texty do osmanské turečtiny.

Další hudební díla.

Kromě žalmů vydal dvě rukopisné sbírky osmanské hudby známé jako "Mecmûa-i Sâz ü Söz" ("Sbírka instrumentálních a vokálních skladeb"). Tyto antologie obsahují několik stovek posvátných i světských instrumentálních a vokálních skladeb, jakož i tradiční turecké písně. Jsou prvními tureckými hudebními skladbami zaznamenanými evropskou notací. Dochovaly se pouze dva rukopisy, které jsou uloženy v "British Library" v Londýně a v "Bibliothèque Nationale" v Paříži.

Malířství.

Bobowski byl rovněž talentovaným malířem. V evropských sbírkách jsou doložena tři alba miniatur zachycujících život u sultánského dvora, detaily oblečení a zbraní vojáků a dvořanů apod.

Jazykověda.

V roce 1666 napsal Bobowski gramatiku osmanského tureckého jazyka. Přeložil díla Hugo Grotia a Jana Amose Komenského.

Wojciech Bobowski, také Ali Beg Ufqi, Santuri Albert Bobowski, Alberto Bobovio, Alberto Bobovio Leopolitano či Albertus Bobovius (1610 Bobowa Polsko – 1675 Istanbul) byl polský hudební skladatel, malíř, diplomat, spisovatel a překladatel.


Historie.

Ménilmontant jako malá ves patřila do farnosti Saint-Jean-Baptiste de Belleville. Na počátku 19. století se počet obyvatel rychle zvyšoval a v roce 1823 nebo 1833 byla postavena dřevěná kaple Notre-Dame-de-la-Croix, která byla v roce 1858 změněna na farní kostel. Protože kvůli rostoucímu počtu obyvatel nemohla stavba dostačovat, byla zbořena a nahrazena současným kostelem. Stavební práce začaly v roce 1863 a byly definitivně dokončeny až roku 1880, ale kostel sloužil bohoslužbám už od roku 1869. Stavba byla přerušena Pařížskou komunou.  Po druhé světové válce se ve čtvrti usídlilo mnoho imigrantů z Maghrebu. Vedle tuniských židů se v Ménilmontant objevili především muslimové z Alžírska. Pro ně nechal v roce 1969 farář Pierre Loubier v kryptě kostela zřídit modlitebnu, která se využívala až do počátku 80. let.

Architektura.

Projektem kostela byl pověřen architekt Louis-Jean-Antoine Héret (1821-1899), který navrhl pseudorománsko-gotický styl. Kostel se nachází na návrší, takže k hlavnímu portálu vede impozantní schodiště s 54 schody. Nad ním se tyčí 78 metrů vysoká zvonice. Hlavní fasáda je členěná do tří pater. Dolní část tvoří tři obloukové portály s tympanony a archivoltami. Na středním portálu je znázorněno Snímání z kříže, na pravém útěk do Egypta a na levém Panna Marie v chrámu. Druhá úroveň průčelí tvoří rozeta, nad kterou stojí socha Panny Marie.  Kostel Notre-Dame-de-la-Croix je třetí největší kostel v Paříži díky své délce 97 metrů, šířce 38 metrů a výšce klenby 20 metrů. Hlavní loď končí u chóru s chórovým ochozem. Boční lodě jsou oddělené obloukovými arkádami s mohutnými sloupy. Křížová klenba je inspirována gotikou a je vyrobena z litiny.

Vybavení.

V chórovém ochozu se nacházejí malby "Nanebevstoupení Páně", autor Pierre Claude François Delorme (1783–1859) a "Josefova smrt", autor Jean-Jacques Lagrenée (1606−1688). Varhany z roku 1874 vytvořil Aristide Cavaillé-Coll.

Kostel Notre-Dame-de-la-Croix de Ménilmontant (tj. "Panny Marie z Kříže v Ménilmontant") je katolický farní kostel ve 20. obvodu v Paříži na náměstí "Place de Ménilmontant". Kostel je zasvěcený Panně Marii a pojmenován po bývalé obci Ménilmontant. Jméno kostela rovněž upomíná na řád křižovníků, kteří zde měli až do Velké francouzské revoluce svůj klášter. Stavba je směsí novorománského a novogotického stylu a se svými rozměry (97 m délky, 38 m šířky, 20 m výšky lodě) patří spolu s katedrálou Notre-Dame a kostelem sv. Sulpicia k největším kostelům v Paříži.


Historie obrazu.

Oltář pro klášter augustiniánů v Kladsku (německy "Glatz"; polsky od roku 1945 "Kłodzko") dal zhotovit před rokem 1350 jeho zakladatel, arcibiskup Arnošt z Pardubic, který v Kladsku strávil mládí a v tamním farním kostele byl jako dítě údajně svědkem zjevení Panny Marie. Jako arcibiskup byl zakladatelem mariánského kultu v českých zemích. Ve farním kostele Nanebevzetí Panny Marie v Kladsku je pohřben.  Původní křídlový oltář, ke kterému patřily další čtyři desky s malovanými výjevy ze života Krista ("Narození Páně, Obřezání, Útěk do Egypta, Dvanáctiletý Kristus v Chrámu") viděl a popsal Bohuslav Balbín ve spisu "Vita Venerabilis Arnesti primi archiepiscopi Pragensis" (1664). Klášter po augustiniánech převzali jezuité a do roku 1618 zde byla jezuitská kolej. Za třicetileté války bylo Kladsko obléháno a poničeno, ale oltář zachránil purkrabí Johann Georg Semling a luteránský šlechtic Adrian von Eckersdorf. Po roce 1625 byl oltář chloubou místního farního kostela a v 19. století se nacházel v královském gymnasiu v Kladsku. Odtud obraz s trůnící Madonou koupilo roku 1902 berlínské Kaiser-Friedrich-Museum. V současnosti je v majetku Státního muzea Gemäldegalerie Berlin Berlin-Dahlem.

Dílo.

Monumentální obraz o velikosti 186 × 95 cm je namalován temperou na desce z topolového dřeva, potažené plátnem. Je dílem pocházejícím z okruhu Mistra vyšebrodského oltáře nebo jeho následovníka.  Motiv "Trůnící Madony" obklopené anděly, kompozice prostoru sjednoceného perspektivním ubíháním linií, snědý pigment pleti, neobvyklá velikost dítěte a záliba v drahocenných tkaninách má původ v severní Itálii, ale řada detailů naznačuje přímý vliv francouzský, zprostředkovaný Porýním. Jako archaické francouzské vzory, vyskytující se v české knižní malbě už počátkem 14. stol., se jeví zejména koruna s listy a bohatě řasená rouška Madony. Také architektura trůnu souvisí s francouzskými slonovinovými reliéfy.  S dílem Mistra vyšebrodského oltáře obraz spojuje měkká modelace obličejů a podoba Madony a andělů s deskami "Klanění tří králů", "Zvěstování", "Zmrtvýchvstání" a "Oplakávání" vyšebrodského cyklu. Existuje také analogie s Mosteckou madonou (hlava Krista).  Do stejného časového období patří také Madona z Veveří a Strahovská madona a do širšího okruhu, možná spojeného předchozím školením v dílně Mistra Klosterneuburského oltáře, také autor tzv. Kaufmannova Ukřižování.  Kladská madona vykazuje ve srovnání s vyšebrodským cyklem některé důležité inovace, zejména v perspektivní projekci trůnu a zvýraznění prostorové hloubky barevným odstupňováním ploch, modelaci vysokého reliéfu drapérií a v celkovém zlidštění a citové vroucnosti podání, od kterého se odvíjí celá typologie českých milostných Madon až do počátku 15. století.

Kladská madona ("Madona Kladská") je česká desková gotická malba z let 1343–1344, původně střední část většího křídlového oltáře. Donátorem oltáře byl arcibiskup Arnošt z Pardubic, který je zobrazen v levém dolním rohu.