Příčiny vzniku nezávislého Finska.

Území dnešního Finska bylo od roku 1809 součástí ruského impéria jako autonomní velkoknížectví spojené s Ruskem personální unií (ruský car byl finským velkoknížetem). Nicméně i přes finské snahy o zachování finské autonomie a snahy nedopadnout podobně jako Poláci v "Kongresovce", se Rusové snažil o rusifikaci Finska, která zesílila po roce 1898, kdy se generálním guvernérem stal Nikolaj Ivanovič Bobrikov, který byl jejím velkým zastáncem. Dalším generálním guvernérem, který byl zastáncem rusifikace Finska, byl Franz Albert Seyn.  Situace se změnila po Únorové revoluci, kdy abdikoval car a velkokníže Mikuláš II. a podle finských politiků byla rusko-finská unie u konce, jelikož cara Mikuláše na trůnu nevystřídal ani jeho syn Alexej ani bratr Michail Alexandrovič. Předpokládali tak, že carovy pravomoci budou přesunuty na Finský parlament, což však ruská dočasná vláda nemohla přijmout.  V parlamentu socialisté podali návrh, který omezoval ruský vliv na domácí události, ale nijak se nedotkl moci ruské vlády v záležitostech obrany a zahraniční politiky. Pro Prozatímní vládu ale byl příliš radikální. Protože parlament překročil svou pravomoc, byl rozpuštěn. Nové volby slibovaly dosavadní menšině šanci získat většinu, která by podle jejich přesvědčení mohla vylepšit porozumění s Ruskem. Nesocialisté chtěli spolupracovat s Prozatímní vládou také proto, že se báli, že moc socialistů poroste a vyústí v radikální reformy, jako třeba rovné volební právo v obecních volbách a pozemkovou reformu. Většina měla ale samozřejmě úplně opačný názor a neakceptovala právo ruské dočasné vlády rozpustit Parlament. Když se parlament po letní recesi v srpnu 1917 znovu sešel, byly přítomny jen skupiny podporující návrh. Ruské jednotky obsadily sněmovnu, parlament byl rozpuštěn a byly vypsány nové volby. Výsledkem byla malá buržoazní většina a zcela nesocialistický senát.  Říjnová revoluce zcela změnila dosavadní situaci. 15. listopadu 1917 bolševici vyhlásili obecné právo na sebeurčení včetně práva na úplné odtržení pro všechny národy Ruska. Kvůli obavám z vývoje v Rusku a doma ve Finsku navrhl nesocialistický senát parlamentu Vyhlášení nezávislosti Finska, se kterým parlament souhlasil 6. prosince. Ruská revoluční vláda vyhlášení o nezávislosti přijala až téměř po měsíci, 4. ledna 1918. Německo a skandinávské státy nezávislost Finska vzápětí uznaly také.  Finsko prošlo od ledna do května 1918 krátkou, ale hořkou občanskou válku (finsky sisällissota). Finská vláda porazila socialistické povstání rudých, kteří vyhlásili Finskou socialistickou dělnickou republiku. Vůdcem bílých byl Pehr Evind Svinhufvud a jejich velitelem generál baron Carl Gustaf Emil Mannerheim (oba regenti). Vítězství bílých v občanské válce bylo dosaženo za podpory císařského Německa.  I přes tradiční monarchistické zaměření velké části Finů, ale především díky odporu k carskému systému, podal finský Senát při vyhlášení finské nezávislosti návrh na republikánské zřízení. Monarchie však byla pro Finsko tradiční a mezinárodní situace tomu nahrávala. Navíc Finové věřili, že monarchie nastolí tak silný systém, že zabrání dalším povstáním nebo případně další občanské válce. Pro monarchii hrálo také to, že její odpůrci – socialisté – v parlamentu chyběli a konzervativci tak měli většinu.  Jelikož ve Finsku neproběhla revoluce jako např. v Rusku, bylo Zemské zřízení Gustava III. vykládáno jako platné a panovnická moc byla svěřena regentovi do doby než bude řádně zvolen panovník. Prvním regentem byl v květnu 1918 zvolen Pehr Evind Svinhufvud. Ten posléze jmenoval Paasikiviho promonarchistickou vládu. Ovšem ani jeden z návrhů konstituční monarchie nezískal v parlamentu pětišestinovou potřebnou většinu. Po druhém neúspěchu tak vláda začala urychleně hledat nového panovníka podle Zemského zřízení z roku 1772.

Kandidáti na trůn.

Jelikož se o žádném Finovi jako králi nedalo uvažovat, musela se vláda obrátit do zahraničí. Při hledání nového panovníka padla volba na Německo, kde byli zdejší princové a knížata "hojným vývozním artiklem" (např. Albert Sasko-Kobursko-Gothajský, Leopold I. Belgický, Ferdinand II. Portugalský, Jiří I. Řecký, Karel I. Rumunský, Ferdinand I. Bulharský, Ferdinand I. Rumunský, Vilém Wied, atd.). Finští politici, kteří byli do jisté míry „císařtější než císař“, se nechtěli spokojit jako králem s nikým menším než samotným synem císaře Viléma II. princem Oskarem. Proto také regent Svinhufvud navštívil Viléma II. a přesvědčoval ho, aby souhlasil s Oskarovým nástupem na trůn. Pro německou stranu by ale takový krok byl velice riskantní a tak se Finové museli porozhlédnout jinde.  Někteří monarchisté doufali, že by se králem stát sám baron Mannerheim, ale on tuto možnost odmítl.  Nakonec se Finové spokojili s "pouhým" švagrem císaře Viléma II., hesensko-kasselským lankrabětem Fridrichem Karlem, který jako švagr císaře Viléma II. představoval pro Finy německou podporu a navíc byl luterán jako většina Finů. A tak tedy 9. října 1918 finský parlament nabídl Fridrichu Karlovi novou finskou korunu. Fridrich Karel by jako král vládl pod jménem "Väinö I.", "Karel (Kaarle I)" nebo "Fredrik Kaarle". Bylo také v plánu oženit jeho nejstaršího syna a následníka trůnu s finskou šlechtičnou.  Pro budoucího krále byla vyrobena nová královská koruna. Oficiální titul krále měl být: "Jeho Veličenstvo, král Finska a Karélie, velkovévoda Laponska, vévoda Aland, pán Kalevy a severu" (finsky "Suomen ja Karjalan kuningas, Ahvenanmaan herttua, Lapinmaan suuriruhtinas, Kalevan ja Pohjolan isäntä").

Finské království (finsky: "Suomen kuningaskunta", švédsky: "Kungariket Finland") je označení krátkého historického období finských dějin, kdy ke konci první světové války byla vyhlášena nezávislost Finska na ruské říši poté, co car Mikuláš II. abdikoval a skončila rusko-finská unie. Nově nezávislé Finsko zůstalo monarchií a mělo být prohlášeno královstvím. Králem byl zvolen Fridrich Karel Hesenský (švagr císaře Viléma II.). Po celou dobu existence nezávislé finské monarchie vládli jako regenti Pehr Evind Svinhufvud a Carl Gustaf Emil Mannerheim. Kvůli německé prohře ve válce ale nakonec k realizaci nedošlo a Fridrich Karel Hesenský se musel vzdát trůnu.


Vývoj a konstrukce.

V roce 1956 oslovila US Army (konkrétně sekce Transportation Corps) letecké společnosti o návrhy na lehké víceúčelové vozidlo, které by kombinovalo všestrannost a operativní lehkost jeepu se schopností přeletět náročný nebo nesjízdný terén. Armádní činitelé si představovali jednoduchý a přitom robustní stroj („flying jeep“ nebo „aerial jeep“, létající jeep) schopný dopředného letu v malé výšce a režimu visení, který by po určitou dobu unesl 450 kg nákladu v letové hladině mezi 1,5 – 4 m. Návrhy vytvořilo vícero firem, z nich byly na začátku roku 1957 pro vývoj prototypů vybrány společnosti Curtiss-Wright, Piasecki Aircraft Corporation a Chrysler.  Firma Piasecki Aircraft Corporation představila letadlo se dvěma tandemovými třílistými krytými rotory poháněnými dvěma pístovými motory Lycoming O-360-A2A o výkonu 134 kW každý. Pilot a jeden cestující seděli na sedačkách mezi rotory. První ze dvou prototypů označený původně Model 59K Skycar a později přejmenovaný Piaseckim na Airgeep dostal armádní označení VZ-8P. Poprvé vzlétl 22. září 1958.  Poté byly pístové motory nahrazeny jedním turbohřídelovým motorem Turbomeca Artouste o výkonu 317 kW. V této podobě létal až do června 1959. Byl zapůjčen námořnictvu (US Navy) pod označením Model 59N, která jej vybavila plováky. Po navrácení stroje US Army byl motor Turbomeca Artouste nahrazen lehčím a výkonnějším typem Garrett AiResearch TPE331-6 o výkonu 410 kW.  Druhý prototyp byl zkonstruován s modifikovaným designem a označen Piaseckim jako Model 59H AirGeep II a armádou jako VZ-8P (B). Byl poháněn 2 motory Turbomeca Artouste, vybaven katapultovacím sedadlem pro pilota a ko-pilota/střelce a navíc měl tři sedačky pro další pasažéry. Byl také vybaven poháněným tříkolovým podvozkem pro zvýšení pozemní mobility. Tento druhý prototyp vzlétl poprvé 15. února 1962, pilotoval jej "Tommy" Atkins.  Airgeep mohl operovat nízko nad zemí a byl stabilní v letu. Díky nízké letové hladině se stroj vyhl radarové detekci. I přes jeho kvality a výhody nad dvěma konkurenty v konkurzu (Chrysler VZ-6, Curtiss-Wright VZ-7) se armáda rozhodla, že koncepce „létající jeep“ je nevhodná pro moderní bojiště a soustředila se na vývoj konvenční helikoptéry.

Specifikace (VZ-8P (B)).

Data z: "Flying Jeeps: The US Army's Search for the Ultimate 'Vehicle

Piasecki VZ-8 Airgeep (původním továrním označením Model 59K Skycar) bylo americké letadlo VTOL postavené koncem 50. let 20. století na objednávku US Army společností Piasecki Aircraft Corporation. Šlo o konstrukci se dvěma zaplášťovanými rotory v trupu. Stroj byl schopen vertikálního vzletu a přistání (VTOL).


Fiktivní biografie postavy.

Hank Pym.

Biofyzik a expert na bezpečnostní systémy Dr. Henry 'Hank' Pym se rozhodl stát superhrdinou poté, co vyvinul speciální látku (Pymovy částice), které uživateli umožňují měnit tělesnou velikost. Vyzbrojen helmou, kterou dokáže komunikovat a kontrolovat mravence, se Pym zmenšoval na velikost hmyzu a stal se Ant-Manem. Svůj objev brzy předvedl své přítelkyni Janet Van Dyne, která se stala superhrdinkou Wasp. Duo se stalo zakládajícími členy Avengers a bojovali proti svým nepřátelům, jakými byli vědec Egghead, mutant Whirlwind a Pymem sestrojený robot s umělou inteligencí Ultron.  I když je Pym původní Ant-Man, postupně přijal i jiné identity, jako jsou Giant-Man, Goliath, Yellowjacket, a Wasp (po předpokládané smrti Janet v "Tajné invazi)". Během působení pod těmito identitami, se role Ant-Mana zhostili jiní.

Scott Lang.

Scott Lang byl zlodějíček, který se poprvé stal Ant-Manem poté, co ukradl Pymův oblek Ant-Mana, aby zachránil scou dceru Cassie. Během své nápravy, s podporou Hanka Pyma, brzy přijal superhrdinskou roli Ant-Mana na plný úvazek. V průběhu let spolupracoval například s Fantastic Four a stal se také plnohodnotným členem Avengers. Nějaký čas se stýkal se superhrdinkou Jessicou Jones. Později byl zabit Scarlet Witch spolu s Visionem a Hawkeyem (v komiksu "Avengers: Rozpad)". Poté se jeho dcera Cassie stala superhrdinkou Stature (v komiksu "Young Avengers)". Scott Lang byl oživen v roce 2011 v minisérii "The Children's Crusade", ve které ale zároveň přišel o svou dceru, která se obětovala, aby zastavili Doctora Dooma, který ji později oživil během eventu "AXIS"(2014).

Eric O'Grady.

Eric O'Grady je třetí postavou, která si oblékla oblek Ant-Mana. Eric O'Grady je řadovým agentem organizace S.H.I.E.L.D., který nalezl oblek Ant-Mana na velitelství S.H.I.E.L.D.u. Ukradl oblek pro vlastní zištné cíle, mimo jiné se coby superhrdina chtěl zalíbit ženám a současně chtěl škodit jiným lidem. Brzy poté se objevil v týmovém titulu "Avengers: The Initiative" a později patřil k "The Thunderbolts", aktuálně je součástí týmu "Secret Avengers", kde se chová již více hrdinsky.

Ant-Man je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím Marvel Comics. Původním Ant-Manem byl Hank Pym, významný vědec, který vyvinul látku, jež mu umožňuje měnit svou velikost. Hank Pym byl stvořen tvůrčím triem, které tvořili Stan Lee, Larry Lieber a Jack Kirby. Poprvé se objevil v komiksu "Tales to Astonish" #27 (leden 1962); jako Ant-Man se poprvé objevil v "Tales to Astonish" #35 (září 1962).


Životopis.

Narodil 30. dubna 1773 v městečku Ardres do rodiny středně bohatého měšťana. Jeho otec si přál, aby šel studovat, avšak mladý Dorsenne si zvolil armádu. Roku 1792, tři roky po pádu Bastily, vstoupil jako dobrovolník do batalionu svého kraje. Krátce na to byl jmenován kapitánem. Sloužil v Severní armádě generála Custina, byl několikrát raněn, nakonec byl převelen ke 24. pěší půlbrigádě, kde dostal hodnost "Chef de bataillon". Se svou jednotkou se účastnil tažení v armádě Sambry a Meusy, s generálem Bernadottem šel jako posila do Itálie k armádě generála Bonaparta, a se stejným velitelem se nakonec plavil do Egypta. Vyznamenal se v bitvě u pyramid, kde sloužil v divizi generála Desaixe, byl raněn v boji u Kéné, a znovu potom v bitvě u Alexandrie. Za odvahu, kterou v boji prokázal jej generál Kléber, který po Napoleonově odjezdu z Egypta převzal velení, povýšil do hodnosti "chef de brigade" (ekvivalent plukovníka).  Do Francie se vrátil až mezi posledními, a pro svou známost s Napoleonem, který mezitím zosnoval státní převrat a stal se prvním konzulem, dostal post majora konzulární gardy (která byla základem pozdější slavně Napoleonovy císařské gardy). Sloužil v jednotce granátníků, nejprestižnějším pluku celé armády, a mezi vojáky velmi záhy proslul tím, jak vyžadoval naprostou disciplínu, a dbal na jakékoli detaily. Zároveň jej ale znali jako důstojníka, který prokázal mnohokrát odvahu, takže jim jeho tvrdost nevadila.  Účastnil se tažení ke Slavkovu, kde se sice bojů nezúčastnil, přesto byl povýšen na brigádního generála, a získal prestižní post plukovníka gardových granátníků. Prodělal také tažení do Pruska a do Polska, bojoval u Jeny, vyznamenal se u Jílového, kde s pěší gardou doslova odvracel katastrofu, která Napoleonovi hrozila, a za to všechno získal velení v armádě, která se chystala na invazi do Španělska. V této válce na sebe ale příliš neupozornil, a tak mu roku 1809 císař vrátil jeho původní zařazení, avšak s jedním rozdílem. Tentokrát nevelel pouze gardovým granátníkům, ale celé staré císařské gardě (1. a 2. pluk pěších granátníků a 1. a 2. pluk pěších myslivců). V čele této jednotky se účastnil tažení do Rakouska (toto tažení se také nazývá Dunajské), a mimořádnou statečnost prokázal u Wagramu. Jean Roch Coignet, který v gardě sloužil, ve svých pamětech vzpomíná, že gardoví granátníci tehdy stáli čelem přímo k nepřátelským dělům. Palba rakouské artilerie je kosila, a rychle jim upadala morálka. Tehdy vystoupil Dorsenne, v dokonalé uniformě, upravený jako na přehlídku (odtud jeho přezdívka ""Fešák Dorsenne"") před ně, i s koněm se otočil zády k nepříteli, a s naprostým klidem rozmlouval se svými muži čekal až palba přejde. Jak Coignet píše, neznal v celé gardě, která byla výběrem těch nejstatečnějších a nejtvrdších vojáků z celé francouzské armády, nikoho, kdo by byl schopen otočit se k dělům zády, ani jednou se neohlédnout, a takto okázale palbu ignorovat. Dorsenne na to ovšem doplatil, protože tvořil dokonalý cíl. Nedaleko od něj vybuchl dělostřelecký granát, a střepina jej zasáhla do hlavy. Zranění nijak nekrvácelo, ale střepina zůstala v lebce. Generál se zvedl, a ještě téhož dne vedl gardu do útoku, avšak od té doby trpěl nesnesitelnými bolestmi hlavy. O tři roky později se rozhodl přes všechna rizika, která operace hlavy nesla, k trepanaci lebky. V Paříži ho operovali nejlepší francouzští chirurgové, avšak statečný generál chirurgický zákrok nepřežil.  Dorsenne byl jedním z nejstatečnějších velitelů, kteří ve francouzské armádě sloužili. Za svou kariéru utrpěl patnáct zranění, začínal jako obyčejný voják, a ke generálské hodnosti se vypracoval teprve po třinácti letech oddané služby. Byl vyznamenán Čestnou legií, a jeho jméno je také v upomínku vyryto na Vítězném oblouku v Paříži na náměstí Étoile, mezi největšími hrdiny císařství.

Jean Marie Pierre François Lepaige Dorsenne (30. dubna 1773 Ardres, Francie - 24. července 1812, Paříž, Francie) byl francouzský generál období revoluce a Francouzského císařství.


Historie hry.

Hra byla vydána 28. dubna 2015. Měla rychlý úspěch a brzy se zařadila mezi 1000 nejnavštěvovanějších internetových stránek. V červenci 2015 byla vytvořena také mobilní verze. Ta byla během prvního víkendu stažena více než 7 milionkrát.  Agar.io bylo velmi populární v Turecku během voleb v červnu 2015. Dvě turecké politické strany (HDP a CHP) dokonce použily logo hry na svých volebních plakátech jako symbol podpory.

Princip hry.

Ve hře se nachází pět módů. Ty si hráč, spolu se jménem, může vybrat na výchozí obrazovce.

Základní mód.

Hráč na začátku ovládá malou kuličku. Cílem všech hráčů je se zvětšit na tolik, aby byly největší na serveru. Toho můžou docílit sbíráním agaru (malé nehýbající se kuličky) nebo pohlcením ostatních hráčů. Čím je hráč větší, tím pomaleji se pohybuje. Na mapě se také nachází "bacily" (zelená ozubená kola), do kterých se hráč může schovat. Pokud je však hráčova koule větší než "bacil", tak se hráčova koule rozdělí na malé kuličky. V pravém horním rohu obrazovky je tabulka s deseti jmény největších hráčů na serveru.

Párty.

Nijak se neliší od základního módu, ale může zde hráč hrát s přáteli, které si přes speciální URL adresu pozve.

Battle Royal.

Všichni hráči začnou hrát ve stejnou dobu, začnou si co nejvíce zvětšovat svoji kuličku, jelikož po nějaké době se začne mapa zmenšovat. Od té doby dost záleží, jak jste začali, jelikož se čím více začnete potkávat s ostatními hráči. Když se mapa začne zmenšovat, tak se dá jet i ven z vyznačeného prostoru, ale okamžitě vám to začne ubírat velikost a rozdělovat na mini-kuličky. Na začátku hraje přibližně 20 hráčů, tento mód skončí, jakmile zbývá poslední hráč.

Týmová hra.

Hráči jsou na začátku rozděleni do tří týmů - červení, zelení a modří. Cílem hráče je, aby jeho tým co nejdéle vítězil.

Experimental.

Zde se experimentují nové věci, aby se zjistilo jestli se hráčům líbí. Pokud vývojáři dostanou pozitivní odezvu, přidají novou věc do základního módu.

Ovládání.

Směr pohybu koule se ovládá pomocí pohybu myši. Stisknutím klávesy se může hráč rozdělit a zaútočit tak na nepřátele. Klávesou hráč může vyhodit do prostoru malou kouli, kterou poté nemůže ovládat, ale může posloužit jako návnada.

Agar.io je multiplayerová webová hra vytvořená Matheusem Valadaresem. Jméno této hry je odvozeno od látky agar. Hra je naprogramována v jazyce JavaScript a C++.


Politická kariéra.

Pocházel ze šlechtického rodu Cadoganů, byl synem konzervativního politika 4. hraběte Cadogana. Studoval v Oxfordu, poté cestoval po Evropě jako doprovod prince waleského. V roce 1873 byl zvolen do Dolní sněmovny, téhož roku zdědil po otci rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů, kde patřil k zástupcům Konzervativní strany. V Disraeliho vládě zastával nižší vládní funkce státního podsekretáře války (1875–1878) a státního podsekretáře kolonií (1878–1880), obě ministerstva zároveň zastupoval v Horní sněmovně. Od roku 1885 byl členem Tajné rady, v Salisburyho vládě byl lordem strážcem tajné pečeti (1886–1892), zároveň se stal poradcem královny Viktorie pro domácí politiku a v roce 1891 získal Podvazkový řád. Ve třetím Salisburyho kabinetu byl pověřen funkcí místokrále v Irsku (1895–1902). Problematice Irska se věnoval již předtím ve Sněmovně lordů, jako místokrál měl zájem především o vzdělání a finanční politiku. Dostával se do sporu se svými podřízenými, státními sekretáři pro Irsko (G. Wyndham, G. Balfour). Dvakrát nabídl i svou rezignaci, ale měl trvalou podporu premiéra Salisburyho.  Po odstoupení z funkce irského místokrále odešel do soukromí, nadále se ale angažoval v rozvoji londýnského předměstí Chelsea, kde byl též starostou (1900–1901). Byl též smírčím soudcem v pěti hrabstvích a získal čestný doktorát v Dublinu.

Rodina a majetek.

Jeho první manželkou byla Beatrix Craven (1844–1907), dcera 2. hraběte Cravena, podruhé se oženil v Itálii se svou sestřenicí Adele Neri (1881–1961). Nejstarší syn Albert (1866-1878) zemřel v dětství, další syn Henry Cadogan, vikomt Chelsea (1868–1908) byl členem Dolní sněmovny a soukromým tajemníkem premiéra Arthura Balfoura, ale zemřel předčasně na rakovinu. Rodové tituly zdědil třetí syn Gerald Cadogan, 6. hrabě Cadogan (1869–1933). Čtvrý syn William (1879-1914) padl v hodnosti majora za první světové války. Pátý syn Edward Cadogan (1880–1962) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny a jako letecký důstojník účastníkem druhé světové války. Nejmladší syn Alexander (1884–1968) byl významným diplomatem.  V roce 1889 zakoupil panství "Culford Park" (hrabství Suffolk) a podnikl jeho nákladnou přestavbu. Po smrti jeho syna, 6. hraběte Cadogana, byl zámek prodán státu a od té doby je zde škola.

George Henry Cadogan, 5. hrabě Cadogan ("George Henry Cadogan, 5th Earl Cadogan, 5th Viscount Chelsea, 7th Baron Cadogan of Oakley") (12. května 1840, Durham, Anglie – 6. března 1915, Londýn, Anglie) byl britský státník. Jako člen Konzervativní strany byl členem několika vlád, nakonec zastával funkci místokrále v Irsku (1895–1902), byl též rytířem Podvazkového řádu. V době rozmachu Londýna v 19. století zbohatl jako majitel pozemků ve čtvrti Chelsea.


Kariéra.

Byl nejstarším synem admirála Josepha Sydneye Yorke (1768–1831), studoval v Harrow a na Royal Naval College, v roce 1815 vstoupil do námořnictva. Působil v koloniích a ve Středomoří, v roce 1825 dosáhl hodnosti kapitána. Souběžně se od mládí věnoval politické kariéře, v letech 1831–1834 byl členem Dolní sněmovny, v roce 1834 po strýci Philipovi zdědil titul hraběte z Hardwicke a vstoupil do Sněmovny lordů, zároveň převzal post lorda–místodržitele v hrabství Cambridgeshire (1834–1873). V politice patřil ke konzervativcům a v letech 1841–1846 byl lordem komořím královny Viktorie (královna v roce 1843 navštívila hlavní rodové sídlo "Wimpole Hall" v hrabství Cambridgeshire). V pozdějších konzervativních vládách byl generálním poštmistrem (1852) a lordem strážcem tajné pečeti (1858–1859), od roku 1852 byl též členem Tajné rady.  Z aktivní služby v Royal Navy vystoupil v roce 1858 v hodnosti kontradmirála, téhož roku byl povýšen na viceadmirála (1858) a později na admirála (1863). V roce 1843 se stal prezidentem Královské zemědělské společnosti, od roku 1847 byl členem Královské společnosti, získal také čestné doktoráty v Oxfordu a Cambridge.

Rodina.

Jeho manželkou byla Susan Liddell (1810–1886), dcera 1. barona Ravenswortha. Starší syn Charles Philip Yorke (1836–1897) byl dědicem rodových titulů, mladší syn Eliot Yorke (1843–1878) působil u dvora a byl členem Dolní sněmovny. Sňatkem s Annie Rothschild (1844–1926) ze slavné bankéřské rodiny Rothschildů se stal spolumajitelem zámku "Aston Clinton House" (Buckinghamshire). Dcera Agneta (1838–1919) se provdala za admirála Victora Montagu z rodu hrabat ze Sandwiche.  Mladší bratr 4. hraběte Eliot Yorke (1805–1885) byl dlouholetým členem Dolní sněmovny (1835–1865).

Charles Philip Yorke, 4. hrabě z Hardwicke ("Charles Philip Yorke, 4th Earl of Hardwicke, 4th Viscount Royston, 4th Baron Hardwicke") (2. dubna 1799, Hamble-le-Rice, Anglie – 17. září 1873, Londýn, Anglie) byl britský admirál a politik ze šlechtického rodu Yorke. Od mládí sloužil u námořnictva, souběžně působil u dvora a angažoval se i v politice jako stoupenec Konzervativní strany. Ve dvou konzervativních vládách byl ministrem, mimo aktivní službu nakonec v námořnictvu dosáhl hodnosti admirála.


Formování pojmu resilience.

Sociální vědy zdůrazňují význam pojmu resilience a jeho politické a ideologické role, kterou hraje ve společenském kontextu. Původně se termín objevil v oboru dětské psychologie při zkoumání neočekávaného vývoje dětí vyrůstajících ve špatných podmínkách. Neočekávané množství dětí zůstalo i přes znevýhodňující a diskriminující prostředí ve stabilním a příčetném stavu oproti očekávanému rozvoji deviantních, delikventních nebo pasivních osobností. Resilience tedy představuje zvláštní schopnost, která pomáhá odolat těžkým situacím a překonat je.

Sociální resilience.

V případě zvyšování sociální resilience se často jedná o “program na rozvoj resilience” určený pro jednotlivce, skupiny a komunity.  Maguire a Hagan poukazují na fakt, že se například vlády často snaží zvýšit resilienci skupin a komunit kvůli stále většímu nedostatku veřejných systémů krizového managementu. Autoři definují sociální resilienci jako “předpoklad sociálních subjektů (např. skupin nebo komunit) překonat náročné situace nebo se s nimi úspěšně vypořádat. K dosažení tohoto cíle jsou, dle Maguire a Hagan, potřeba tři dílčí části: odolnost, zotavení a kreativita. Odolnost, dle autorů, souvisí se snahami komunit ustát zátěžové situace a jejich důsledky. Zotavení se váže ke schopnosti komunit překonat zátěžové situace. Kreativita je nutná ke zrychlení a optimalizaci zotavení na všech úrovních komunity a k navrácení jejího stavu před zátěžovou situací.

Rodinná resilience.

Rodinná resilience nemá v sociologii ustálenou definici. Podle interpretace sociologů McCubbina a McCubbinové tento pojem zahrnuje „charakteristické vlastnosti, které pomáhají rodinám odolávat narušení tváří v tvář změnám, a adaptovat se v krizových situacích.“ National Network for Family Resilience ji definuje jako „dovednost rodiny upevňovat svou schopnost úspěšně čelit výzvám života.“  Tuto dovednost je v rodině, jakožto funkční sociální jednotce, možné rozvíjet. K dosažení tohoto cíle využíváme čtyř strategií:

Projevy resilience ve městech.

Příkladem využití konceptu sociální resilience jsou "resilientní" města. Tato města se vyznačují sedmi vlastnostmi, které umožňují snadněji překonat stresy a šoky, reagovat na ně a přizpůsobit se jim:

Resilience v sociologii označuje schopnost sociálního systému vstřebat rušivé podněty nebo jim čelit, popřípadě odolávat stresům tak, aby systém zůstal ve stejném stavu, zachoval si svojí strukturu a funkce. Popisuje míru, do které je systém schopný sebeorganizace, učení a přizpůsobení.


Dětství, vzdělání a rodina.

Asaad se narodil v Palmýře a strávil tam většinu svého života. Vystudoval univerzitu v Damašku a získal diplom z historie. Měl jedenáct dětí, šest synů a pět dcer.

Kariéra.

Archeolog.

Věnoval se vykopávkám v Palmýře a obnově jejích památek. Stal se hlavním správcem památek v Palmýře v roce 1963. Spolupracoval s kolegy archeology ze Spojených států, Německa, Polska, Francie a Švýcarska. Dosáhl zapsání Palmýry do seznamu Světového kulturního dědictví UNESCO. Plynně hovořil aramejsky a až do roku 2011 pravidelně překládal.  V roce 2003 byl členem syrsko-polského týmu, který objevil mozaiku ze 3. století zobrazující souboj člověka s okřídleným stvořením. Popsal ji jako "jeden z nejcennějších objevů kdy učiněných v Palmýře". V roce 2001 ohlásil objev 700 stříbrných mincí ze 7. století se zobrazením králů Husrava I. a Husrava II., kteří patřili k dynastii, jež vládla Persii před jejím ovládnutím muslimy.  Byl vyhledávaným mluvčím na konferencích, kde prezentoval výsledky svého rozsáhlého výzkumu. Jeho pozitivní význam pro Palmýru a jeho historická erudice byly velmi vysoce hodnoceny předními akademiky a výzkumníky z oboru. Když v roce 2003 odešel do důchodu, převzal jeho dílo syn Wáled. Spolu byli v srpnu 2015 zadrženi po ovládnutí Palmýry Islámským státem, když byl pak otec zavražděn, nebylo o osudu jeho syna nic známo.

Politika.

V roce 1954 vstoupil do syrské strany Baas, nebylo ale jisté, zda patřil k aktivním podporovatelům režimu Bašára Asada. Deník "The Economist "ale zaznamenal některá svědectví, že byl Asadovým "věrným příznivcem".

Smrt.

V květnu 2015 oblast města Tadmur (moderního města Palmýra) a přilehlé památky obsadili ozbrojenci z hnutí Islámský stát (ISIS). Chálid Asaad pomáhal evakuaci sbírek místního muzea před příchodem islamistů. Při obsazení byl zadržen a ISIS se ho snažil přimět, aby prozradil, kam byly cenné památky ukryty. 18. srpna 2015 byl zavražděn v Tadmuru. Za přihlížení davu mu byla sťata hlava. Podle cedule, kterou měl po vraždě pověšenou na prsou, ho ISIS popravil za odpadlictví, zastupování Sýrie na "konferencích nevěřících", vedení palmýrských "modloslužeben", návštěvu "kacířského Íránu" a za kontakty s bratrem, který působil v syrských tajných službách.

Reakce.

Jeho smrt odsoudili nejen jeho kolegové v Sýrii, ale také v zahraničí, např. italský ministr pro památky a turistiku Dario Franceschini, který nechal vlajky na všech italských muzeích spustit na Asaadovu památku na půl žerdi, generální ředitelka UNESCO Irina Bokovová a další.

Chálid Asaad (arabská výslovnost:, arabsky خالد الأسعد, 1932 nebo 1934 – 18. srpna 2015) byl syrský archeolog a správce památek města Palmýry, které patří do seznamu Světového dědictví UNESCO. Byl v této pozici déle než 40 let. 18. srpna 2015 byl veřejně popraven teroristy z hnutí Islámský stát.


Forma.

Titulek či popisek clickbaitu může mít specifickou formu. Příklady:  Nebo, v méně zjevné verzi, se jedná o běžnou větu, která (jakoby náhodou) končí výpustkou těsně před samotnou odpovědí, s kterou by nebylo nutno klikat na daný článek.  Titulky, které mají navnadit čtenáře, používala bulvární média ještě před zavedením tohoto pojmu, a to i v tištěné podobě. Zaměřuje se na fámy, klevety, záhady, zajímavosti a povrchní senzace (pěna dnů). U drbů a pomluv o celebritách se tabloidy zaměřují na tělesnou stránku celebrit, u žen řeší výstřihy a vyzývavost modelů, které zvolily, na gala událostech (doplněné fotkami) nebo (v nadpisech) nadužívají slov jako šokující, sex a podobně.  Clikbait může být i přizpůsoben čtenáři, pokud server dokáže zjistit něco o uživateli, který si stránky načetl. Příkladem mohou být články o tom, že nějaký slavný zpěvák/zpěvačka bude brzy koncertovat v městě čtenáře (server lokalizoval umístění webového browseru). Pro lživé novinářské praktiky se i v češtině používá pojmenování fake news.

Clickbait spoiler.

Existuje několik snah clickbaity potlačovat, asi nejvýrazněji na Twitteru (účty jako @ClickBaitSpoilr, @ArticleSpoiler, @HuffPoSpoilers, @SavedYouAClick), které tweetují clickbaitové články včetně stručného textu, který čtenáři dá odpověď, aniž by na ten který článek musel klikat.

Ragebait.

Obdobného principu jako Clickbait využívá Ragebait nebo Hatebait. Jedná se o emotivně vyznívající titulky, které mají nalákat čtenáře jiného názorového spektra, aby pod vlivem negativní emoce na článek klikli. Že mají texty vyvolávající emoce větší počty sdílení a komentářů na sociálních sítích, prokázala studie University of Pennsilvania. Nadužívání takových titulků nicméně vytváří u jedinců averzi k danému médiu a vůči jeho titulkům se stává imunním.

Clickbait (z ang. "click", kliknutí a "bait", návnada, tedy návnada na kliknutí) je většinou poutavý titulek, který nutí čtenáře na něj kliknout. Může se jednat o titulek který má pouze lidi nalákat a po prokliknutí se sice návštěvník většinou nic, co bylo slíbené v titulku, nedozví, nicméně zvýšil návštěvnost webu, a to i v případě, že web ihned opustil. V takovém případě většinou uživatelé kteří klikli na clickbait odcházejí s negativní emocí pryč a většinou se nechtějí vracet. Může jít ale i o titulek, který poutá na něco, co se na webu/ ve videu/ v článku návštěvník dozví. Úspěch clickbaitu tkví v lidské zvědavosti a ve většině případů v podvodu na uživatele. Clickbaity se často vyskytují na sociálních sítích jako Facebook nebo YouTube, v bulvárních médiích a na některých zpravodajských serverech, jako například Buzzfeed, Upworthy či EliteDaily.


Vznik plotu.

Maďarská vláda dne 17. června 2015 rozhodla o tom, že způsobem obdobným jako je tomu již na části řecko-turecké nebo na bulharsko-turecké hranici uzavře do té doby volně průchozí hranici mezi Maďarskem a Srbskem. K jejíž ochraně coby vnější hranice Schengenského prostoru zavazuje Maďarsko Schengenská smlouva. Za tímto účelem vydala vláda usnesení č. 1401/2015 o vybudování „dočasného plotu“ v délce 175 kilometrů a s výškou 3–4 metry. Rozpočet na vybudování plotu na maďarsko-srbské hranici se pohyboval ve výši 6,5 miliardy forintů. Rozhodnutí maďarské vlády v závěru června 2015 o vybudování plotu na hranici se Srbskem překvapilo maďarské sousedy, především Srbsko. V prvních měsících roku 2015 se počet migrantů přicházejících do Maďarska pohyboval v řádech stovkách denně. Během léta 2015 před výstavbou plotu pronikalo přes společnou maďarsko-srbskou hranici denně 1 400–2 000 migrantů. Na přelomu srpna a září dorazila do Maďarska velká migrační vlna a hranici se Srbskem překračovalo denně přes 5 000 migrantů. V polovině září, těsně před dokončením bariéry, překračovalo hranice více než 8 000 imigrantů za jeden den.  Po dokončení celého plotu a úplném uzavření maďarsko-srbské hranice klesl počet přicházejících migrantů nejprve jen na několik stovek lidí denně. Po několika dnech ale začalo Chorvatsko vozit migranty vlaky a autobusy k chorvatsko-maďarské hranici. Jejich počet strmě narostl a vzhledem k vzrůstajícímu proudu migrantů na Balkánské trase překonal hranici 10 000 lidí denně. Tento fakt pobouřil maďarskou vládu, která pohrozila, že v případě pokračování svážení běženců k maďarským hranicím bude blokovat vstup Chorvatska do Schengenského prostoru. Maďarští představitelé oznámili dne 18. září záměr postavit pohraniční plot o celkové délce několika desítek kilometrů také ve dvou župách na maďarsko-chorvatské hranici, ve kterých tato hranice není tvořena řekami Dráva a Mura.  Hraniční bariéra se pro Maďarsko ukázala jako účinné opatření jak k prevenci nelegální migrace, tak i k redukci celkového množství běženců; vzhledem k přesměrování migrační trasy z maďarského území do jiných států se z několika tisíc migrantů denně snížil od poloviny října počet běženců přicházejících do Maďarska jen na několik desítek lidí denně. Tento radikální pokles přetrvával i během zbytku roku 2015 a prvních měsíců roku 2016. Se střežením maďarsko-srbských hranic pomáhal v průběhu listopadu a prosince 2015 i kontingent 50 českých policistů a také skupina policistů vyslaná Slovenskem.

Výstavba plotu.

První fáze výstavby plotu začala 13. července 2015 a hranice byla plně dokončena ke 14. září téhož roku. Ve snaze plot vybudovat co nejrychleji přijal maďarský parlament urychleně příslušný zákon, vyvlastnil pozemky při hranici se Srbskem a do výstavby nasadil vězně, policisty i armádu. Stavba plotu byla zahájena na několika místech najednou, a postupovala víceméně z východu, kudy přicházelo nejvíce migrantů, a kde se také nacházejí hlavní dopravní tahy se Srbskem, na západ.  Původní termín dokončení plotu byl stanoven nejprve na 30. listopadu 2015, nicméně vzhledem k neustále rostoucímu proudu uprchlíků ze Srbska přes společnou hranici směrem do Budapešti, se maďarská vláda rozhodla výstavbu maximálně urychlit a první část stavby dokončit do 31. srpna. Ve druhé polovině srpna byla dokončena první část projektu, která spočívala v položení žiletkového drátu; poté zbývalo ještě postavit tři až čtyři metry vysokou ohradu za plotem z žiletkového drátu. V rámci výstavby plotu byla rovněž rozšířena i záchytná centra pro zadržené migranty, kteří překročí nelegálně hranici.  Hraniční bariéra se nachází celá na území Maďarska; tvoří ji první linie žiletkového drátu a tři až čtyři metry vysoký pevně ukotvený plot. Ocelové sloupy plotu jsou zakotveny v betonu do hloubky 1,5–2 metry.  Budování pohraniční bariéry se neobešlo bez problémů. Přestože maďarská vláda vyčlenila mimořádné síly i prostředky na jeho zbudování, okamžitě po natažení první linie žiletkového drátu byl plot opětovně poškozován ze strany migrantů. Ti jej překonávali buď tak, že přes něj hodili deku, a nebo že jej přestříhávali nůžkami na drát. V závěru měsíce srpna, kdy byla budována již druhá linie, sestávající ze tři až čtyři metry vysokého pevně ukotveného plotu, byly v srbském městě Subotica a jeho okolí vyprodány všechny nůžky vhodné k přestříhání plotu a žiletkového drátu (tzv. NATO drátu).  Výstavbu plotu kritizovala řada mezinárodních organizací. Srbská vláda projekt odmítla a zdůraznila, že vláda premiéra Aleksandra Vučiće se staví proti výstavbě jakýchkoliv plotů na srbských hranicích. Do Budapešti poslala z toho důvodu protestní nótu. Některé mezinárodní lidskoprávní organizace, jako např. Úřad vysokého komisaře OSN pro uprchlíky, projekt plotu odsoudily s odůvodněním, že budou uprchlíci vystaveni větším rizikům překupníků a pašeráků lidí. Kritika ze zahraničí se rovněž soustředila na fakt, že bylo očekáváno přesměrování hlavního imigračního proudu na území Chorvatska nebo Rumunska. Maďarská vláda v reakci na útoky migrantů na budovaný pohraniční plot zpřísnila dohled nad staveništěm; do pohraniční oblasti se Srbskem vyslala několik tisíc policistů. Některé země Evropské unie zvážily možnost pomoci maďarským pohraničním složkám.  Plot byl na několika místech přerušen z důvodu vedení železničních tratí, které překonávají maďarsko-srbskou hranici. Právě tyto tratě sloužily uprchlíkům a ekonomickým migrantům k překračování hranice. Maďarsko se z tohoto důvodu rozhodlo v polovině září plot doplnit speciálními branami, které se budou otevírat pouze tehdy, bude-li se blížit vlak, který by měl překročit hranici. Ještě před výstavbou bran zablokovali Maďaři volný koridor na trati Subotica-Szeged pomocí nákladního vozu obtaženého žiletkovým drátem. V průběhu pondělí 14. září 2015 byla druhá etapa výstavby plotu dokončována. Na zbývajících místech, kde nebyl ještě mezi jednotlivými ocelovými sloupy natažen tří- až čtyř- metrový plot, a přes které přecházeli migranti, začaly hlídkovat zesílené policejní jednotky. Ještě téhož dne se jim podařilo zastavit všechny příchozí uprchlíky a nasměrovat je k silničnímu hraničnímu přechodu v Röszke, kde Maďarsko imigranty přijímá. Před půlnocí téhož dne byl na poslední volný úsek představující několik metrů v kolejišti železniční trati v blízkosti města Röszke, přisunut nákladní vagón s konstrukcí z ostnatého drátu. Tento počin sledovalo mnoho zástupců mezinárodního tisku a také velké množství televizních stanic. Od 15. září nabyl účinnosti také nový paragraf maďarského trestního zákoníku, podle kterého je každý nelegální průnik pohraničním plotem kvalifikován jako trestný čin, za který může následovat trest odnětí svobody až na tři roky, v případě poškození plotu až na pět let. Od tohoto dne nebylo kvůli hotovému plotu po celé délce hranice možné nelegálním způsobem překročit maďarské hranice. Plot začali ve velkém množství hlídat také jednotky maďarské armády a hlídkovaly kolem něj i vojenské helikoptéry. Nad samotným plotem byl také uzavřen vzdušný prostor.  Žadatele o azyl v Maďarsku od tohoto dne čekalo zrychlené řízení, které probíhá ve speciálních kontejnerech umístěných přímo na hranici se Srbskem. U dálnice na hranici bylo několik kontejnerů, do nichž migranti po jednom vchází dveřmi ze srbské strany. Pokud je žádost zamítnuta, migrant je vrácen na území Srbska, v opačném případě je vpuštěn do Maďarska.  Den po uzavření hranic se Srbskem, 16. září 2015, došlo u hraničního přechodu Horgoš – Röszke k incidentu. Za plotem se shromáždil velký dav migrantů, který házel na maďarské policisty kameny a kusy dřeva. Podařilo se jim strhnout část plotu a dali policii hodinové ultimátum, aby je vpustila do země. Proti tomuto davu zasáhla maďarská policie slzným plynem a vodními děly, aby jej od plotu odtlačila. Mnoho osob, mezi nimi i děti, bylo zraněno. Hraniční přechod zůstal do 20. září zcela uzavřen, poté byl obnoven provoz.  Maďarsko chystalo i další opatření na hranicích. Ministr zahraničí Péter Szijjártó dne 15. září 2015 informoval, že vláda zahájila přípravné práce na možnou výstavbu plotu u hranic s Rumunskem, ovšem jen na kratším úseku od společných hranic se Srbskem. Maďarští představitelé opakovaně avizovali připravenost zahájit výstavbu plotu na hranici s Rumunskem v případě přesunutí Balkánské trasy migrantů do Rumunska.  Balkánská migrační trasa se ale přesunula ze Srbska západním směrem do Chorvatska. Maďarsko uzavřelo sedm z osmi hraničních přechodů s Chorvatskem a vyslalo na hranice armádu. Samotná výstavba plotu byla zahájena dne 18. září 2015. Na jeho stavbě se podílelo v rámci mimořádného cvičení přes 4 000 maďarských vojáků a také vězni a nezaměstnaní. K dokončení plotu došlo 15. října a maďarsko-chorvatská hranice byla úplně uzavřena dne 17. října. Chorvati začali následně vozit migranty namísto Maďarska do Slovinska.

Maďarský pohraniční plot byl vybudován v létě roku 2015 podél maďarsko-srbské hranice (celkem 175 km) a na podzim téhož roku byl postaven také na části maďarsko-chorvatské hranice, které jsou obě současně vnějšími hranicemi Schengenského prostoru. Celkové náklady na výstavbu hraničních bariér se pohybovaly ve výši 8,5 mld. maďarských forintů. Jde o reakci maďarské vlády Viktora Orbána na probíhající Evropskou migrační krizi, v jejímž průběhu se Maďarsko ocitlo na Balkánské migrační trase.


Vivaldi Technologies.

V čele firmy Vivaldi Technologies stojí bývalý CEO a zakladatel prohlížeče Opera Jon Stephenson von Tetzchner, který spolu s dalšími členy společnosti Opera Software ASA nesouhlasil s tím, jak se firma vyvíjela a jakým směrem směřoval vývoj prohlížeče Opera. Z tohoto důvodu spolu s Tatsuki Tomitou opustil Operu a založili firmu Vivaldi Technologies. Firma Vivaldi Technologies, kromě vývoje prohlížeče Vivaldi, poskytuje webovou platformu pro blogy, diskuzní fórum a vlastní webovou e-mailovou službu, vše zaměřené na prohlížeč Vivaldi. Motto prohlížeče zní „Prohlížeč pro naše přátele“ („A browser for our friends“).

Funkce.

Vivaldi má řadu vestavěných funkcí, které lze používat bez nutnosti instalovat jakákoliv rozšíření z externích zdrojů. Základní funkcionalitu lze však ještě rozšířit. Vivaldi plně podporuje rozšíření určená pro konkurenční prohlížeč Google Chrome.

Přizpůsobitelné uživatelské rozhraní.

Většinu lišt (včetně adresního řádku, panelu listů či záložek) lze skrýt, nebo přesunout na jiné místo. Je možné skrýt i celé uživatelské rozhraní. Lze si přizpůsobit velikost rozhraní, obecné zaoblení rohů jednotlivých prvků rozhraní a také barevné zobrazení. Vivaldi umožňuje nastavit si vlastní barevné motivy a měnit je ručně či automaticky na základě času.

Postranní lišta.

Jedna z hlavních funkcí staré Opery byl boční panel. Vivaldi nabízí stejnou funkci. Prostřednictvím postranní lišty lze získat přístup k záložkám, historii procházení, e-mailovému klientu (zatím není dostupný), kontaktům, poznámkám a seznamu stahovaných souborů. Lištu lze umístit do levé či do pravé části okna prohlížeče. Vivaldi nabízí také rychlý postranní přepínač pro zobrazení či skrytí lišty.

Webové panely.

Na postranní lištu je možné si přidat libovolnou webovou stránku, která se otevře v samostatném výsuvném panelu. Panely mohou mít různou šířku, taktéž je možné nastavit zobrazení klasické, tak i mobilní verze webu.

Záložky a import.

Vivaldi podporuje základní systém záložek a jejich import z ostatních prohlížečů.

Rychlý přístup.

Stejně jako stará Opera, Vivaldi podporuje funkci rychlého přístupu (speed dial). Tato funkce umožňuje uživateli rychlý přístup k odkazům na webové stránky, přičemž odkazy jsou uspořádány dlaždicově na úvodní stránce, která je dostupná při otevření nového listu. Úvodní stránka může obsahovat několik rychlých přístupů, včetně adresářů.

Seskupování listů.

Jedna z předních funkcí prohlížeče. Pomocí této funkce lze ušetřit místo v panelu listů tím, že si seskupíte některé listy dohromady.

Dlaždicování.

Libovolný výběr 2 a více listů (webových stránek) si lze zobrazit vedle sebe, pod sebe či jako mřížku. V jediném okně prohlížeče lze tedy zároveň zobrazit několik stránek.

Zachycení obrazovky.

Prohlížeč umožňuje pořizovat snímky části či celých webových stránek. Snímky jsou ukládány dle výběru buď do schránky nebo do souboru.

Poznámky.

Prohlížeč má integrovanou funkci psaní poznámek. K poznámkám lze připojit obrázek, snímek stránky nebo odkaz na webovou stránku.

Čtečka.

Režim pro čtení zjednoduší grafickou podobu webové stránky na samostatný formátovaný text, čímž může uživateli usnadnit čtení. Poskytuje možnost přizpůsobení velikosti písma, stylu písma, řádkování, šířky sloupce, barevného motivu a překlopení textu.

Integrovaný e-mailový klient.

Integrovaný e-mailový klient zatím není dostupný, ovšem do budoucna je plánován. Jeho vývoj již probíhá.

Synchronizace.

Tato funkce aktuálně je aktuálně nedostupná, nicméně se na ni pracuje.

Pohybové příkazy.

Nastavitelné pohybové příkazy (gesta myší) umožňují ovládat prohlížeč prostřednictvím myši nebo touchpadu. Jsou dostupné od verze Snapshot 1.0.201.2.

Navigace klávesnicí.

Prohlížeč je také možné plně ovládat jen prostřednictvím klávesnice. Přizpůsobit si lze klávesové zkratky nebo využít tzv. Rychlé příkazy.

Informace o obrázcích.

Prohlížeč umožňuje zobrazit podrobné informace o obrázcích z takřka libovolného webu. Informace jsou získávány z EXIF metadat zvoleného obrázku a zahrnují např. rozměry, barvy, velikost, atp.  Poslední dostupná verze prohlížeče Vivaldi pro operační systémy Windows XP a Windows Vista je verze 1.0, tyto systémy již nejsou oficiálně podporovány.

Verze prohlížeče pro jednotlivé platformy.

Vivaldi pro OS X.

OS X 10.7+

Vývoj.

Aktuálně je prohlížeč vyvíjen ve dvou větvích: Stable (stabilní verze) a Snapshot (vývojová verze). Vývojové verze vychází každý týden. Pro hlášení chyb slouží webový formulář, diskuze je vedena na mezinárodním fóru. Bug tracker je neveřejný.  Český překlad celého prohlížeče je zajišťován komunitou dobrovolných překladatelů. Realizován je prostřednictvím překladatelského systému Weblate, provozovaného na doméně translations.vivaldi.com/.

Vivaldi je freewarový multiplatformní internetový prohlížeč, založený na vykreslovacím jádru Blink, vyvíjený firmou Vivaldi Technologies. Prohlížeč Vivaldi od počátku cílí především na náročné uživatele a uživatele „starého“ prohlížeče Opera 12. Vivaldi nabízí širokou škálu pokročilých funkcí a nástrojů pro přizpůsobení uživatelského rozhraní i vlastního procházení. Dostupný je zdarma z oficiálního webu vivaldi.com.


Technologický proces.

Návrh formy - jedná o klíčovou fázi pro úspěšnou aplikaci této technologie, musí se totiž vypočítat velikost smrštění, která činí zhruba 20-25% objemu podle složení. Formy se připravují z tvrdších materiálů než je obvyklé u plastů a to kvůli abrazi. Současně s formou jsou připravena a navržena i sinterační lůžka.  Příprava materiálu - tato technologie umožňuje připravit jak normované materiály, tak i materiály speciálního chemického složení podle požadavku zákazníka.  Vstřikování - vstřikovací lis je možno použít buď neupravený, nebo upravený pro tuto technologii. Úpravy spočívají v úpravě šneku kvůli abrazi a řídící jednotky kvůli používaným vyšším tlakům a teplotám a dotlakům. Neupravené lisy musí používat velmi kvalitní parafín ve vstupním materiálu. Po vstřikování je odstraněn přívodní vstřik a součástka je umístěna do sinteračního lůžka.  Vymývání parafínu se provádí v průmyslových pračkách v lázni na bázi tetrachloru. Výrobky neopouští sinterační lůžko a jsou na nich převáženy do sinterační pece.  Sinterace se provádí buď v dávkových pecích s řídkou atmosférou z inertních plynů (obvykle argon či dusík) nebo v průběžných pecích s dusíkovou atmosférou.  Na sinterovaných výrobcích je možno provádět obvyklé sekundární úpravy - tepelné, mechanické či galvanické. Technologii je možno aplikovat na ocel, wolfram, titan i jiné, prozatím není známa komerční aplikace s nízkotavitelnými kovy či hliníkem. V České republice není tato technologie zastoupena.

Oblasti uplatnění technologie.

Technologie našla uplatnění zejména v těchto oblastech:

Externí odkazy.

Úplné informace o technologii v anglickém jazyce jsou na stránkách asociace výrobců: https://web.archive.org/web/20130722023722/http://www.mimaweb.org/ Firmy působící v ČR jsou zde http://www.mim-india.cz (český web) a zde http://www.metaor-mim.com/index.html. Firmy působící v SR zde http://www.gevorkyan.sk/.

Plastické vstřikování kovů ( "Metal Injection Molding") je tváření kovů technologií používanou při tváření plastů ve vstřikovacích lisech. Plastických vlastností nezbytných pro tvarování ve vstřikovacím lisu je dosaženo smícháním práškového kovu s granulovaným parafínem s obsahem polymeru polyeolefinu. Po smíchání sypkých hmot je směs roztavena na teplotu tavení vosku a řádně promíchána a jsou z ní připraveny granule. Granulovaný materiál je použit jako vstupní surovina do vstřikovacích lisů. V něm je vložena připravená tvarovací forma. Po odstříknutí vzniká "zelená fáze produktu". "Zelený produkt" je vkládán do vymývací tetrachlorové lázně, která odstraní většinu parafínu, vzniká "hnědá fáze produktu". Tato hnědá fáze je poté vložena do sinterační pece, kde dojde po 24-36 hodinách sinterace ke slinutí a vzniku finální kovové součástky.


Životopis.

Narodila se roku 1975 v obci Ixelles, součásti Bruselského regionu. Matka je aškenázská Židovka. Otec působil jako profesor ekonomie na Katolické univerzitě v Lovani. Vyrostla ve valonském měste Grez-Doiceau. Aplikovanou komunikaci vystudovala na Institutu vyšších studií sociálních komunikací (Institut des hautes études des communications sociales, IHECS) a finanční management na Univerzitě svatého Ludvíka v Bruselu. Poté pracovala jako ekonomka a finanční poradkyně v právní firmě.  V květnu 2009 se vdala se za Australana Christophera Stonea, původem z Tasmánie, s nímž má tři dcery Victorii, Charlotte a Elizabeth. Stone má z předchozího vztahu syna Jonathana. Rodina žije ve vlámském Rhode-Saint-Genèse v provincii Vlámský Brabant.

Politická kariéra.

V roce 2000 vstoupila do místní politiky, když se na šestileté období stala obecní zastupitelkou Uccle, po zvolení z 29. místa kandidátky PRL–FDF. V roce 2007 byla poprvé zvolena do městského zastupitelstva Rhode-Saint-Genèse, v němž mezi lety 2007–2015 vykonávala funkci místostarostky zodpovědné za finance, rozpočet, frankofonní vzdělávání, komunikaci a místní ekonomiku.  V roce 2014 se stala zastupitelkou provincie Vlámský Brabant. Jako kandidátka Union des francophones (UF) v obvodu Hal obdržela 3 505 preferenčních hlasů, což znamenalo nejvyšší počet na kandidátce UF.  Po květnových parlamentních volbách 2014 byla první náhradnicí do sněmovny. Po zformování vlády se 14. října 2014 stala poslankyní, když ve Sněmovně reprezentantů nahradila Didiera Reynderse, jemuž byl po nástupu do ministerské funkce v důsledku klouzavého mandátu pozastaven výkon poslaneckého mandátu. V dolní komoře se účastnila práce ve finančním a rozpočtovém výboru.  Po zvolení ministra rozpočtu Hervého Jamara guvernérem provincie Lutych v září 2015, opustil politik federální vládu. Téhož měsíce jej Wilmèsová vystřídala v prvním kabinetu Charlese Michela na postu ministryně pro rozpočet zodpovědné za národní loterii. Po rozpadu čtyřčlenné vládní koalice v prosinci 2018, jíž po odmítnutí migračního paktu OSN opustila Nová vlámská aliance, sestavil Michel druhý kabinet menšinového charakteru na půdorysu tří zbylých subjektů Křesťanskodemokratické a vlámské strany, Open VLD a Reformního hnutí, jenž zemi dovedl ke květnovým parlamentním volbám 2019. V tomto kabinetu Wilmèsová získala k portfoliu rozpočtu také gesci veřejné služby s tvorbou politiky v oblasti vědy. Michelova vláda zůstala v úřadu i po parlamentních volbách s dočasným, přechodným mandátem, do zformování nového kabinetu vzešlého z voleb. Před nástupem do úřadu předsedy Evropské rady Michel rezignoval na úřad premiéra. V něm jej od konce října 2019 Wilmèsová nahradila, jakožto první žena ve funkci předsedy vlády. Menšinovou – stále přechodnou, vládu složila s předchozími dvěma koaličními partnery.

Zastávané úřady.

Přehled zastávaných veřejných úřadů:

Sophie Wilmèsová (výslovnost: ; * 15. ledna 1975 Ixelles) je belgická politička, od října 2019 předsedkyně vlády Belgie, jakožto první žena v tomto úřadu. V letech 2015–2019 zastávala úřad ministryně rozpočtu ve dvou kabinetech Charlese Michela.


Muzeum.

Poslání muzea je především soustředěno na studium a šíření díla Jorgeho Randa, jakož i na objevování poetiky expresionismu, uměleckého směru, který vznikl na konci 19. století a působí dodnes. Díky kterému, vznikly některé z nejplodnějších příspěvků do současné západní kultury v širším smyslu. Studium a představování různých uměleckých aspektů jako je malba, plastika, architektura, filozofie, literatura, kino a hudba patří k jeho prioritám.  Je to muzeum, které má být odrazem díla Jorgeho Randa, čímž vznikla kulturní filozofie homologovaná jeho myšlením. Heslo muzea "„Puertas siempre abiertas... para que las personas entren y el museo salga.“" Heslo v překladu znamená: "Dveře vždy otevřené... lidé vchází a muzeum odchází", Museum Jorgeho Randa se stalo muzeem, které se dívá na umění z duchovní a humanistické perspektivy.  Vstup a prohlídka s průvodcem jsou zdarma.

Výstavy.

Umělecká díla Jorgeho Randa.

Výstavní místnosti s uměleckými produkcemi Jorgeho Randa jsou doplněny o výklady, ve kterých se střídají různé tématické okruhy umělce tak, aby doplňovaly vystavovaná díla.

Krátkodobé výstavy.

Krátkodobé výstavy obsahují díla národních a mezinárodních umělců, spojené s expresionismem nebo neo-expresionismem. V prvním roce se zde konala výstava kreseb umělkyně Käthe Kollwitz. V prosinci 2015 se v muzeu uskutečnila první velká výstava sochaře Ernsta Barlacha, jako poprvé v celém Španělsku.

La Sala de Estar del Arte (Obývací místnost umění).

Muzeum je považováno za obývací místnost umění (La Sala de Estar del Arte). Po celý rok představuje různé umělecké obory. El color del sonido (Barva zvuku) je cyklus věnovaný hudbě; Luces y sombras (Světla a Stíny) je filmový a diskuzní cyklus s úvodem a debatou na konci; El Gabinet je cyklus věnovaný literatuře, divadlu a vyprávění; Arte (Umění) je cyklus věnovaný uměleckým diskusím, reportážím a uměleckým setkáním. Lo que está pasando je cyklus věnovaný debatě o aktuálních otázkách dění, týkající se jak politiky, tak i například moderní technologie. Cyklus je pod vedením předsedkyně z katedry komunikace UNESCO (Cátedra UNESCO de Comunicación).

Návštěvy a vzdělávání.

Muzeum nabízí prohlídky s průvodcem, které nemusí být rezervovány předem a nejsou omezeny počtem účastníků. Prohlídky jsou vedeny uměleckými historiky, tudíž nemají přesně stanovená pravidla: měly by spočívat ve výměně dojmů a postřehů, aby se každá návštěva stala objevem a obohacením.  Program je zaměřený na to, aby expresionismus, neoexpresionismus a současné umění obecně byly blíže studentům, díky prohlídkám s průvodcem, uměleckým workshopům a debatním setkáním.  Pro skupiny, které mají zvláštní potřeby, probíhají i osobní prohlídky. Muzeum má bezbariérový přístup.

Budova.

Muzeum Jorgeho Randa je připojeno ke klášteru Milosrdných (Monasterio de las Mercedarias) v ulici Cruz del Molinillo de Málaga. Budova byla postavena podle návrhu architekta D. Manuela Rivera Valentína (1878) a je považována za symbolickou budovu, zejména uměleckého zájmu. Nachází se zde také mandarinkovník ve dvoře, který tu před více než 140 lety vysadil zakladatel kláštera. V roce 2011 městská radnice v Málaze schválila budování muzea v části kláštera, které bylo dostavěno na jaře 2014 pod vedením architekta D. Josého Antonia Gonzáleze Vargase. Síla expresionistického umění nemohla najít lepší místo než je právě to, které si zachovává duchovní hodnoty.

Instalace.

Konstrukce tohoto muzea se skládá z kombinace staré cihlové křížové chodby v nádvoří a novými instalacemi ze surového betonu a oceli proti povětrnostním vlivům. Vytváří zde synergii, která spojuje spiritualitu a vyrovnanost kláštera s tvrdostí expresionistického umění. Nachází se zde čtyři výstavní sály s přirozeným osvětlením. Právě vytvoření přirozeného světla je jedním z nejdůležitějších bodů této stavby. Dále se zde nachází knihovna, vnitřní nádvoří a výtvarný ateliér, kde se konají aktivity pro děti i dospělé. Pravidelně se zde scházejí skupiny umělců, kteří zde diskutují s historiky i návštěvníky. Muzeum tak dává prostor pro výměnu názorů a diskuse o umění a kultuře.

Administrativa.

Řízení, správu a veškeré muzejní aktivity jako jsou výstavy, konference související s uměním a estetikou expresionismu, workshopy a semináře, atd. jsou pod vedením Jorge Rando Foundation.

Museum Jorgeho Randa je první expresionistické muzeum v Málaze, v jižním Španělsku v Andalusii. Je věnované stejnojmennému malíři Jorgemu Randovi. Kromě shromažďování jeho sbírek, muzeum také pořádá krátkodobé výstavy ostatních expresionistických umělců, jak místních, tak i mezinárodních. Slavnostně bylo otevřeno 28. května 2014.


Historie.

V roce 1961 bylo Švýcarsko jednou z prvních západních zemí, která umožnila ve větším měřítku azyl tibetským uprchlíkům. Bratři Henri a Jacques Kuhnové, majitelé ocelárny Metallwarenfabrik AG Heinrich Kuhn v Rikonu nejprve zajistili uprchlíkům ubytování, zaměstnali je a také iniciovali založení Tibetského institutu v Rikonu pro duchovní a kulturní potřeby tibetské komunity ve Švýcarsku a také pro zachování a udržení tibetské kultury ve prospěch budoucích generací. Klášterní institut byl založen na doporučení a pod patronací 14. dalajlámy Tändzina Gjamccho. Dalajláma zdůraznil význam klášterů pro Tibeťany v exilu, a poslal do Rikonu opata a čtyři mnichy z Indie. Dne 8. dubna 2010 se uskutečnila 14. návštěva Jeho Svatosti 14. dalajlámy v klášterním společenství v Rikonu u příležitosti 50. výročí založení tibetské komunity ve Švýcarsku. Byl vřele přijat všemi zde žijícími Tibeťany a klášterní komunitu navštívil znovu dne 17. dubna 2013.

Budova.

Základy budovy podle projektu architekta Ueli Flücka (Baden AG) byly položeny dne 29. července 1967. Dne 9. listopadu 1968 klášter vysvětili dva hlavní učitelé dalajlámy Trijang Rinpočhe a Ling Rinpočhe. Budova byla navržena ve stylu západní funkcionalistické architektury se zahrnutím tradičních tibetských prvků. Stavba je vybudována ve svahu, vchodem orientována k jihu. Okna jsou vsazena do hlubokých zděných výklenků, čímž, při pohledu zvenku, připomínají malá okna tibetských klášterů. Plochá střecha je ozdobena pozlacenou věžičkou se zvonovitou kupolí. Druhý zlatý symbol nad vchodem do podkroví, kde je umístěna knihovna, představuje kolo s osmi paprsky (Dharmačakra), znázorňující osmidílnou stezku k osvícení. Po stranách kola jsou dvě klečící sochy gazel jako symbol gazelího háje, kde Buddha poprvé přednesl své učení. Nad kolem je tibetským písmem vyryt nápis "Klášter Kola nauky".

Současnost.

Buddhistický klášter a jeho klášterní společenství jsou v současnosti důležitou součástí kulturního a náboženského života tibetské komunity ve Švýcarsku. Tibetský institut v Rikonu poskytuje širokou škálu kulturních aktivit také stále rostoucímu počtu lidí ze Západu, kteří se zajímají o buddhismus a Tibet. Institut napomáhá k pochopení tibetské kultury a vyvolává zájem a pozornost široké veřejnosti i odborníků. Organizuje veřejné akce, má knihovnu, vydává vlastní publikace, poskytuje podporu studentům a vědcům. Tibetský institut v Rikonu zajišťuje duchovní a kulturní potřeby Tibeťanů ve Švýcarsku a snaží se zachovat kulturu a náboženství Tibetu pro jeho další generace. Klášterní společenství podporuje vědecký výzkum v oblasti tibetanistiky a umožňuje dialog mezi buddhistickou filozofií a západní vědou.

Představení kláštera.

Od roku 2007 se klášterní komunita skládá ze zástupců čtyř hlavních škol tibetského buddhismu, kterými jsou: Ňingmapa, Kagjüpa, Sakjapa a Gelugpa.

Tibetský institut v Rikonu je tibetský buddhistický klášter stojící v Rikonu, lokalitě obce Zell v okresu Winterthur v kantonu Curych na severovýchodě Švýcarska. Je umístěn ve svahu údolí Töss, kterým protéká stejnojmenná řeka. Klášter byl založen jako nestátní nezisková organizace (nadace), protože od 19. století zákony ve Švýcarsku neumožňují zakládání nových klášterů.


Historie.

Sezóna 2014/15.

Pod názvem China Racing se tým účastnil šampionátu již od první sezóny, kdy za něj závodili jezdci Ho-Pin Tung, Antonio García, Oliver Turvey a Charles Pic v monopostu #88 a Nelson Piquet Jr. s číslem #99. Piquet Jr. v této sezóně kromě mistrovského titulu získal také vítězství ve dvou ePrix – ePrix Long Beach a ePrix Moskvy. Celkově tým skončil na 4. místě se ziskem 152 bodů.

Sezóna 2015/16.

Od druhé sezóny mohly týmy nasazovat své vlastní motory, tým označil svůj motor obchodní značkou NextEV a přejmenoval se na NEXTEV TCR Formula E Team. V této sezóně jezdecké složení zůstalo Piquet Jr. a Turvey. Nejlepším výsledkem bylo šesté místo Turveye hned při úvodní ePrix Pekingu, jinak tým spíše paběrkoval. V konečném součtu to znamenalo 9. místo s 19 body.

Sezóna 2016/17.

Jezdci opět zůstali stejní, ale výsledky proti předchozí sezóně byly mnohem lepší. Tým skončil celkově na 6. místě s 59 body, když získal i první dvě pole position (Piquet Jr. v ePrix Hongkongu a Turvey v ePrix Mexico City) v historii.

Sezóna 2017/18.

Pro čtvrtou sezónu se tým rozhodl neprodloužit smlouvu s Piquetem Jr. a místo něj angažoval Itala Luku Filippiho, Turvey u týmu zůstal. Ve dvou závodech se v kokpitu objevil i Ma Qinghua, jako náhrada nejdříve Filippiho a v poslední ePrix namísto Turveye. Oliver Turvey se blýskl druhým místem v ePrix Mexico City, ale týmu to stačilo pouze na 8. místo v celkovém pořadí se 47 body.

Výsledky.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu  <nowiki>*</nowiki> Aktuální sezóna.<br> <nowiki>†</nowiki> Jezdec nedokončil závod, ale byl klasifikován, protože odjel alespoň 90 % délky závodu.

NIO Formula E Team je motoristický závodní tým sídlící ve Spojeném království. Soutěží v šampionátu Formule E – závodech elektrických vozů pod patronací Mezinárodní automobilové federace FIA. Majitelem je čínská automobilka NIO a základnu má ve městě Oxford.


Stavba.

Vývoj nové třídy minolovek byl zahájen roku 1931. Celkem bylo v letech 1933-1939 postaveno 21 jednotek této třídy. Podle typu pohonu se dělily do tří skupiny. Čtyři plavidla byla objednána a postavena v upravené podobě jako výzkumné lodě (u dvou byl rozsah změn menší, aby mohly být rychle upraveny na minolovky). Minolovka "Seagull" byla první válečnou lodí královského námořnictva kompletně postavenou pomocí svařování.

Konstrukce.

Během služby se výzbroj plavidel měnila. Po dokončení nesla dva 102mm kanóny, jeden protiletadlový pom-pom a osm 7,62mm kulometů. Na zádi bylo minolovné vybavení. Během války byla zesilována protiletadlová výzbroj. Část kulometů nahradily dva 20mm kanóny Oerlikon, někdy dvojice 20mm kanónů nahradila i zadní 102mm kanón. Při nasazení do doprovodu konvojů plavidla nesla hlubinné pumy, k jejichž odpalování sloužily čtyři vrhače a dvě skluzavky.  Třída se dělila na tři skupiny lišící se typem pohonu. První skupina (5 ks) měla dvojčinné parní stroje, druhá (2 ks) trojčinné parní stroje a poslední (14 ks) poháněly parní turbíny. Ve všech případech měl pohonný systém výkon 2000 hp, páru mu dodávaly dva tříbubnové kotle Admiralty a lodní šrouby byly dva. Nejvyšší rychlost dosahovala 17 uzlů. Dosah byl 7000 námořních mil při rychlosti 10 uzlů (u turbínových lodí jen 6000 námořních mil).

Výzkumné lodě.

Čtyři jednotky třídy "Halcyon" byly postaveny jako hydrografické výzkumné lodě. Zatímco "Franklin" a "Scott" byly čistě výzkumné lodě, v případě lodí "Gleaner" a "Jason" byl rozsah změn menší a plavidla šlo zpět upravit na minolovky. Za války byly skutečně jako minolovky nasazeny a po válce byly místo nich na výzkumné lodě upraveny jejich sesterské lodě "Seagull" a "Sharpshooter" (později přejmenována na "Shackleton"). Plavidla nenesla výzbroj (za války "Franklin" a "Scott" nesly jeden 76mm kanón a několik lehkých zbraní), měla rozšířený můstek a rozměrnou nástavbu pro vědce na zádi.

Služba.

Všech 21 jednotek třídy "Halcyon" bylo britským královským námořnictvem nasazeno ve druhé světové válce. Plavidla sloužila především k ničení min, doprovodu konvojů, nebo jako výzkumné lodě. Nasazeny byly v domácích vodách, Severním moři, Atlantiku, Středomoří, nebo v Arktidě. V roce 1940 evakuovaly 14 000 vojáků z obleženého přístavu Dunkirk. Doprovázely arktické konvoje do SSSR, podílely se na doprovodu středomořských konvojů, na vyloděních v Itálii i v Normandii. V akci bylo potopeno devět lodí, přičemž zemřelo 578 členů jejich posádek.  Ztracená plavidla:

Třída Halcyon byla lodní třída britských minolovek z období druhé světové války. Celkem bylo postaveno 21 jednotek této třídy. Za druhé světové války jich bylo devět zničeno a jedna neopravitelně poškozena.


Mládí.

Johann Jebsen se narodil roku 1917 v Hamburku. Oba rodiče byli dánského původu. Rodina vlastnila přepravní společnost "Jebsen & Jebsen". Poté, co se rodiče přestěhovali do Německa, získali německé občanství. Otec i matka zemřeli, když byl Johann ještě dítě. Při návštěvě Anglie si mladý Johann tuto zemi zamiloval a naučil se anglicky.  Ve třicátých letech nastoupil ke studiu na Freiburské univerzitě, kde se seznámil s Dušanem Popovem. Již v této době se začaly formovat jeho negativní názory na nacismus, který se začal v Německu šířit. Po promoci odcestoval opět do Anglie, kde měl v plánu studovat na Oxfordské univerzitě, studium však pravděpodobně nikdy nezapočal. Dalších pár let žil v Londýně, kde se mimo jiné seznámil s Pelhamem Wodehousem.  Na začátku druhé světové války vstoupil do služeb Abwehru, aby se vyhnul vojenské službě. Dostal nejasné zařazení jako „výzkumník” a hodnost vojína. V podstatě to znamenalo, že mohl nadále vykonávat své obchodní aktivity a v případě nutnosti musel být Abwehru k dispozici. Roku 1940 zprostředkoval setkání Dušana Popova a jednoho z důstojníků Abwehru v Bělehradě. Toto setkání vyústilo v nábor Popova do služeb německé tajné služby. Popov ovšem okamžitě kontaktoval spojeneckou tajnou službu a stal se dvojitým agentem. Jebsen byl s tímto pravděpodobně obeznámen a dodával Popovovi informace pro Spojence.

Druhá světová válka.

Během války mohl Jebsen kvůli svému podnikání svobodně cestovat. Oženil se se známou frankfurtskou herečkou Eleonore (Lore) Bothilde Petersonovou, kromě toho ovšem udržoval styky s řadou milenek po celé Evropě. Jebsenovy protinacistické postoje vedly k neshodám s SS a její zpravodajskou službou SD.  V průběhu roku 1943 se Jebsen spolu s Dušanem Popovem a Ivem Popovem (Dušanův bratr, také dvojitý agent) snažili naverbovat jugoslávské dvojité agenty. Ivo Popov vytipoval potenciální kandidáty, kteří poté s Jebsenem absolvovali výcvik na špiónské škole v Berlíně a nakonec obcestovali přes Španělsko a Portugalsko do Británie, kde pracovali pro MI6.

Dopadení.

Johann Jebsen byl 29. dubna 1944 v Lisabonu unesen a během noci převezen do Francie. Vedoucí německé kontrarozvědky v Lisabonu, Aloys Schreiber, pozval Jebsena do své kanceláře pod záminkou projednání Jebsenovy nominace na německou medaili Za zásluhy. Po krátkém boji byl Jebsen a jeho přítel Heinz Moldenhauer, který zde byl také přítomen, přemoženi, svázáni a odvlečeni do auta.  Jebsenovo zmizení bylo pro Spojence vážným problémem. Znal velké množství citlivých informací. Kromě jiného věděl, že Dušan Popov a jiní němečtí agenti spolupracují se Spojenci a znal řadu podrobností o Operaci Fortitude. Pokud by se Němcům podařilo Jebsena přimět mluvit, mohlo to vážně ohrozit plány na vylodění v Normandii. Po dlouhém analyzování byli Spojenci přesvědčeni, že byl Jebsen unesen za účelem ochrany Dušana Popova, kterého Němci považovali za jednoho ze svých nejdůležitějších špiónů. Spojenci pak preventivně pozastavili tok informací pro pro Popova a jeho síť fiktivních agentů.  Jebsen byl nejprve odvezen na velitelství Gestapa v Berlíně, kde začal výslech. Po několika týdnech Spojenci zjistili, že Němci vyšetřují Jebsenovy finanční machinace a to, že připravil několik důstojníků SS o peníze. O jeho aktivitách coby agenta se zdroje nezmiňovaly, což byla pro Spojence dobrá zpráva. Později se ještě ukázalo, že Jebsen nepodlehl tlaku při výslechu a "Operace Fortitude" nebyla prozrazena.  V červenci 1944 byl Jebsen přesunut do koncentračního tábora v Sachsenhausenu. Po příjezdu na místo měl zlomená žebra a trpěl podvýživou, avšak stále pomýšlel na útěk. Spojeneckým vojákům řekl, že byl zatčen za pomoc Britům a že odmítl vypovídat o svých finančních podvodech. Přes Jacka Churchilla, člena britských Commandos, se mu podařilo poslat zprávu do Londýna. Úředník, který zprávu zpracovával však neměl o Jebsenovi žádné záznamy a proto byla jeho prosba o pomoc ignorována. V únoru 1945 byl Jebsen Gestapem ze Sachsenhausenu odveden a dále o něm neexistují žádné zmínky. Předpokládá se, že byl krátce poté zabit. Po konci války proběhlo ještě několik neúspěšných pokusů o jeho nalezení, 17. února 1950 byl oficiálně prohlášen za mrtvého.

Johann-Nielsen Jebsen alias „Johnny“ (1917, Hamburk – 1945, pravděpodobně Berlín) byl německý protinacistický dvojitý agent, který během druhé světové války spolupracoval s německým Abwehrem a britskou MI6 (pod kódovým označením "Artist" – "Umělec"). Do služeb německé tajné služby přivedl srbského špióna Dušana Popova, který rovněž pracoval pro MI6. Roku 1944 byl Němci zatčen, internován v koncentračním táboře a na konci války zabit.


Příběh.

Před dveřmi kostela byli jednoho dne zanecháni dva sirotci. Jeden dostal jméno Asta a druhý Juno. Jelikož vyrůstali od mala bok po boku, stali se z nich nejlepší kamarádi. V tomto světě, se všichni rodí se schopností ovládat tzv. Manu a umějí tak používat nejrůznější kouzla. Asta je jedinou výjimkou. Na rozdíl od Juna, ze kterého se vyklubalo zázračné dítě s obrovskými magickými schopnostmi, Asta nemá ani krapet magické síly. Motivován životním cílem stát se Králem čarodějů, jednou z nejmocnějších autorit v království Clover, na sobě pracuje a snaží se zdokonalit alespoň po fyzické stránce. Když oba dosáhli 15 let, Juno obdržel výjimečný grimoár (kouzelnou knihu, odemykající držiteli mocná kouzla) se čtyřlístkem a Asta, přestože nedisponuje magickou silou, získal podivný grimoár s vyrytým pětilístkem. Ten mu umožňuje vyvolat starodávné elfské meče. Následně se oba připojí k magickým rytířům a Asta tak udělá první krok v cestě za jeho cílem stát se Králem čarodějů.

Manga.

Dílo Júkiho Tabaty se poprvé objevilo v dvanáctém vydání časopisu "Šúkan šónen Jump" vydávaném nakladatelstvím Šúeiša 16. února roku 2015. Jedná se o autorovo druhé dílo v tomto časopise. Jeho první série "Hungry Joker" (ハングリー ジョーカー, "Hangurī Jōkā"), která vycházela v letech 2012 a 2013 byla ovšem z důvodu nízké popularity ukončena. Manga začala vycházet od 4. června 2015 také ve svazcích. Čítá celkem 238 kapitol v 23 svazcích.  Jako součást své „Jump Start“ iniciativy oznámilo americké nakladatelství Viz Media dne 9. února 2015, že v jejich vlastním týdeníku vyjdou první tři kapitoly mangy Black Clover v anglickém jazyce. O měsíc později pak oznámilo, že se Black Clover usadí nastálo v jejich časopise, počínaje kapitolou 4 dne 6. dubna 2015.  V Česku se tohoto díla zatím žádné nakladatelství neujmulo.

Anime.

Anime adaptace mangy Black Clover byla poprvé oznámena 18. prosince 2016. Zpracování se chopilo studio Pierrot, dříve známe svými tituly jako jsou Naruto nebo Bleach. Režije se ujal Tacuja Jošihara, scénář sepsal Kacujuki Fudejasu. Doprovodnou hudbu pak složila Minako Seki. Premiéra prvního dílu byla 3. října 2017 na TV Tokyo.  Pro západní publikum se vysílání anime ujala streamovací společnost Crunchyroll. Anglicky dabovanou verzi pak vysílá Funimation.

Hry.

Hra ze světa Black Clover nazvaná "Black Clover: Quartet Knights" byla oznámena na festivalu Jump Festa v roce 2017. V Japonsku pak tento titul vyšel na platformách PlayStation 4 a Microsoft Windows 13. září 2018, na západě pak o den později.  Postava Asty se také objevuje ve hře "Jump Force" od společnosti Bandai Namco Entertainment.

Hudba.

Autorkou hudby k seriálu je Minako Seki. První CD s názvem "Black Clover Music Collection Vol.1" vyšlo 28. března 2018 a obsahuje celkem 38 skladeb. Druhé CD, s názvem "Black Clover Music Collection Vol.2" vyšlo 26. září 2018 s celkem 33 skladbami. K seriálu vyšlo také 25. září 2019 album nazvané "Black Clover Theme Song Best", které obsahuje všechny doposud vydané úvodní a závěrečné znělky seriálu.

Black Clover (japonsky ブラッククローバー, "Burakku Kurōbā") je japonská manga, kterou napsal a nakreslil Júki Tabata. Příběh se točí kolem Asty, mladého chlapce, který se narodil bez magických schopností, což je v jeho světě nevídané. I přes tuto nevýhodu, kterou pro něj osud připravil, si jde tvrdě za svým cílem stát se Králem čarodějů.


Život a kariéra.

Jako dítě se věnoval gymnastice, v 8 letech byl přijat na Státní choreografickou školu v Kyjevě, kterou zakončil diplomem tanečníka. Ve 13 letech pokračoval na Královské baletní škole v Londýně. Po studiích získal angažmá v londýnském Královském baletu. V roce 2010 se stal jeho nejmladším sólistou v historii. Po dvou letech angažmá opustil s odůvodněním „umělec ve mně umíral“ a vydal se na mezinárodní dráhu hostujícího sólisty. Poprvé se rozhodl skončit s baletem v dubnu 2013, kdy opustil společně s Igorem Zelenským před premiérou inscenaci Schaufussova "Půlnočního expresu" v londýnském Coliseu. Oficiálně vydanou tiskovou zprávu doprovázela zákulisní informace, že umělci odmítli provozovat scénu, ve které měl Polunin podle choreografie simulovat orální sex se Zelenským.  Poluninovo rozhodnutí přestat tančit odvrátil začátek jeho spolupráce s americkým fotografem a režisérem Davidem LaChapellem. Ten s ním v roce 2014 vytvořil klip "Take Me to Church", který se stal světovou senzací. Z původního "Projectu Polunin" postupně vytvořil nadaci, která má sdružovat a podporovat talentované a inovativní světové tanečníky a choreografy. Polunin dále vystupuje ve vlastních projektech.

Film.

Díky mediální popularitě a klipu Davida LaChapelle projevila o Polunina zájem i filmová industrie. Kromě autobiografického dokumentu "Dancer" (2016) se objevil ve filmech "Vražda v Orient Expresu" (2017, režie Kenneth Brahangh), "Rudá volavka" (2018, režie Francis Lawrence) a "Bílá vrána" (2018, režie Ralph Fiennes).

Kontroverze.

Polunin je považován za enfant terrible, Jamese Deana baletu nebo „nového Nurejeva“. Jeho subversivní chování se údajně datuje traumatem z rozvodu rodičů, když mu bylo 15 let. Začal pít, vynechával baletní lekce nebo vystupoval pod vlivem kokainu. Navzdory ukrajinskému původu se cítí Rusem, na své 29. narozeniny zveřejnil na Instagramu vytetovanou podobiznu Vladimira Putina na své hrudi. O 10 dní později obdržel ruské občanství. „Jsem rád, že jsem stal Rusem, abych se mohl postavit proti zlu a bezskrupulózním revolucionářům, kteří osnují válku na Ukrajině a v Gruzii a v mnoha dalších zemích“, uvedl na svém Instagramu 30. listopadu 2018.  Na konci roku 2018 byl Polunin pozván, aby nastudoval v pařížské opeře roli Prince v "Labutím jezeru". Z inscenace byl však odstraněn na základě opakovaných vyjádření na Instagramu, aby tanečníci zmužněli. Polunin 29. prosince 2018 uvedl: „Všem tanečníkům, kteří se věnují baletu: Pochlapte se, na jevišti už s vámi jedna baletka je. Muž by měl být mužem a žena ženou. Mužská a ženská energie spolu tvoří rovnováhu. Proto máte koule. Stejné je to i mimo balet. Ženy se pokouší převzít mužskou roli, protože je pořádně nešu**te a jste slaboši. Muži jsou Vlci, muži jsou Lvi, muži jsou vůdci rodiny, o kterou se máte starat...“ Média v jeho vyjádřeních spatřovala homofobii, což vyloučil. Dne 11. ledna 2019 napsal: „Plácněte tlusťocha, když ho potkáte. Pomůže mu to a přiměje ho, aby trochu shodil. Nerespektuji lenost.“  Veřejné diskuse probudily i Poluninovy politické komentáře (24. prosince 2018): „Podporuji prezidenta Trumpa, protože tento svět dělá bezpečnějším. Respektuji Vás a díky, že říkáte pravdu o médiích, které šíří pravdu. Lidé mají opravdu vymyté mozky.“

Polunin v České republice.

Polunin vystoupil ve 1. května 2017 ve dvou choreografiích "Silent Echo" a "Take Me to Church" v pražském Národním divadle při prezentaci životopisného filmu "Dancer". Na Poluninově úspěšném tanečním projektu "Rasputin" (2019) spolupracoval jako scéngraf Otto Bubeníček. Polunin zatančil v dubnu 2019 celkem pětkrát ve Fóru Karlín své představení "Satori".

Sergej Vladimirovič Polunin ( Сергій Володи́мирович Полу́нін; Серге́й Влади́мирович Полу́нин, * 20. listopadu 1989, Cherson) je ukrajinský baletní tanečník a filmový herec známý svými kontroverzemi.


Situace před volbami.

Rozložení sil po předchozích volbách.

Ve volbách v roce 2013 vyhrála Křesťanskodemokratická unie ("CDU", 38,3 %, 47 mandátů) následovaná Sociálnědemokratickou stranou Německa ("SPD", 30,7 %, 37 mandátů). S velkým odstupem se do parlamentu dostaly ještě tři další strany: Spojenectví 90/Zelení (11,1 %, 14 mandátů), Levice (5,2 %, 6 mandátů) a Svobodná demokratická strana ("FDP", 5,0 %, 6 mandátů).  Ze stran, které nepřekročily uzavírací klauzuli, se nejlépe umístila Pirátská strana Německa s 1,9 % hlasů.  Volker Bouffier z CDU sestavil svou druhou vládu jako koaliční vládu CDU a Zelených.

Kandidáti.

Křesťanskodemokratickou unii vedl do voleb opět Volker Bouffier, SPD Thorsten Schäfer-Gümbel, Zelené Tarek Al-Wazir a Priska Hinzová, Levici Janine Wisslerová a FDP René Rock. Z doposud neparlamentních stran povede Alternativu pro Německo Rainer Rahn a Pirátskou stranu Německa Jürgen Erkmann.

Předvolební průzkumy.

Předvolební průzkumy od ledna do září 2018 udávaly poměrně stabilní odhady. Obě doposud se značným náskokem nejsilnější strany měly výrazně oslabit: CDU si měla pohoršit až o bezmála deset procentních bodů a získat jen zhruba 30 % hlasů, SPD čekala ztráta kolem šesti procentních bodů a tedy zisk kolem 24 %. Naopak Zelení si měli polepšit přibližně o tři procentní body na 14 % a zhruba stejného zisku by mohla dosáhnout i nově kandidující Alternativa pro Německo, u které byly průzkumy nejrozkolísanější a udávaly od 10 % do 15 %. FDP by měla uzavírací klauzuli překročit s bezpečnější rezervou a získat 7-9 %, naopak ostatní neparlamentní strany měly získat dohromady pouhá 4 %.

Politické dopady voleb v roce 2018.

Volker Bouffier, předseda hesenské CDU, po volbách začal sestavovat svou třetí vládu opět jako koaliční vládu CDU a Zelených. Tato vláda bude mít většinu jen jednoho mandátu. Bouffier ještě musí být zvolen zemským sněmem jako ministerský předseda. Výsledek CDU však nebyl uspokojivý. Již následujícího dne, 29. října 2018, ohlásila kancléřka Angela Merkelová svůj postupný odchod z německé politiky.

Zemské volby v Hesensku v roce 2018 se konaly 28. října 2018, tedy v řádném termínu pěti let po volbách v roce 2013, a bylo v nich zvoleno 137 poslanců Hesenského zemského sněmu. Nejvíce hlasů i mandátů získala CDU (40 mandátů, 27,0 % tzv. druhých hlasů), dále Zelení (29 mandátů, 19,8 %), SPD (29 mandátů, 19,8 % - o 167 hlasů méně než Zelení), AfD (19 mandátů, 13,1 %), FDP (11 mandátů, 7,5 %) a jako poslední se do zemského sněmu dostala i Die Linke (9 mandátů, 6,3 %).


Klubová kariéra.

Debut za PSG si odbyl 17. října 2014 v zápase francouzské ligy na hřišti RC Lens, když vystřídal Thiaga Mottu v 75. minutě. V březnu 2015 podepsal smlouvu do roku 2018.  Poté co v ročníku 2015/16 dostal mezi seniory šanci v 8 soutěžních zápasech, se 21letý Kimpembe stal v ročníku 2016/17 regulérní součástí mužstva kouče Emeryho. Naskočil do 28 soutěžních zápasů a výkony nezklamal. Tuto sezonu se poprvé předvedl v Lize mistrů a odehrál celé domácí utkání proti Barceloně, které Pařížané zvládli a zvítězili 4:0. Do základu se vměstnal kvůli zranění Thiaga Silvy, který se dal do odvety osmifinále na půdě Barcelony do pořádku. Kimpembe zůstal pouze na lavičce. PSG nakonec prohrálo 1:6 a vypadlo. Na jaře podepsal nový kontrakt do roku 2021.  Kimpembe pokračoval v A-týmu pařížského týmu i v sezoně 2017/18. V Ligue 1 nastoupil do 28 zápasů, dalších 10 zápasů si připsal v domácích a evropských pohárech.  V ročníku 2018/19 dostával od trenéra Thomase Tuchela pravidelně důvěru v základu. Stejně tomu bylo i v Lize mistrů, kde si ve skupině zahrál pět zápasů od začátku. Nastoupil v obou zápasech osmifinále proti Manchesteru United. V tom prvním na Old Trafford otevřel skóre, když přesně zamířil po rohovém kopu Di Maríi, PSG vyhrálo 2:0. V odvetě ale United předvedli obrat a po výhře 3:1 postoupili díky pravidlu venkovních gólů. Kimpembe v první minutě nastavení nešťastně rukou zasáhl do střely Dalota a rozhodčí nařídil penaltu, kterou Rashford proměnil. V Ligue 1 se na hřiště dostal ve 24 zápasech. Během říjnového souboje s Lyonem dostal už ve 35. minutě červenou kartu, ale PSG doma hladce vyhrálo 5:0.  V sezoně 2019/20 se potýkal s konkurencí v podobě Abdoua Dialla, se kterým bojoval o místo v sestavě pro zápasy v Ligue 1. Trenér Tuchel Kimpembeho postavil do úvodních třech zápasů Ligy mistrů, Pařížané tuto trojici zápasů vyhráli.

Reprezentační kariéra.

V květnu 2018 se objevil v konečné nominaci Didiera Deschampse na světový šampionát.

Úspěchy.

Zdroj:

Presnel Kimpembe (* 13. srpna 1995) je francouzský profesionální fotbalista, který hraje na postu obránce za francouzský prvoligový celek Paris Saint-Germain a počínaje rokem 2018 rovněž za reprezentaci Francie.


Nominace.

Každý tým čítal celkem 23 hráčů, z čehož tři byli brankáři. Minimálně šestnáct hráčů včetně dvou brankářů museli účastníci oznámit do 1. března 2016. Zbývající část týmu pak do 1. června téhož roku. Dvěma nenárodním výběrům určilo vedení NHL spolu s NHLPA manažery, kteří tato mužstva sestavili. Tvorbu Výběru Evropy měl na starosti bývalý slovenský hokejista Miroslav Šatan, o složení výběru severoamerických hráčů do 23 let se postarali generální manažer Edmontonu Oilers Peter Chiarreli a jeho kolega z klubu Chicago Blackhawks Stan Bowman. Přípravné kempy začali jednotliví účastníci 4. září.

Utkání.

Zápasy turnaje se uskutečnily na hřištích podle rozměrů NHL a tato soutěž také dodala sudí, jež rozhodovali utkání. Během přípravného kempu musel tým sehrát minimálně jedno přípravné utkání, jehož místo si mohl zvolit. Poslední přípravné utkání před turnajem ale již muselo být sehráno v Severní Americe.  Český výběr nejprve v přípravě sehrál dvojzápas s Ruskem (prohra 3:4 a výhra po nájezdech 2:1) a tři dny před startem Světového poháru pak poměřil síly s výběrem Severní Ameriky do 23 let (výhra 3:2).

Rozhodčí.

National Hockey League (NHL) nominovala na Světový pohár 7 hlavních rozhodčích a stejný počet čárových sudích. Ve výběru není jediný čárový rozhodčí Brian Murphy Kanaďanem, ale je Američanem.

Legenda.

Toto je seznam vysvětlivek použitých v souhrnech odehraných zápasů.

Přípravná utkání.

Zápasy.

Jednotlivá přípravná utkání.

"Všechny časy zápasů jsou uvedeny ve středoevropském letním čase (UTC +2)."

Základní skupiny.

Skupina A.

Zápasy.

Skupina B.

Zápasy.

Play off.

Pavouk.

Hráčské statistiky a hodnocení hráčů.

Kanadské bodování.

Toto je pořadí hráčů podle dosažených bodů. Za jeden vstřelený gól nebo přihrávku na gól hráč získal jeden bod.

Hodnocení brankářů.

Pořadí nejlepších sedmi brankářů podle počtu obdržených gólů. Brankář musel mít odehráno minimálně 33% hrací doby za svůj tým.

Světový pohár v ledním hokeji 2016 byl turnaj, který se konal od 17. září do 1. října 2016 v kanadském Torontu. Účastnilo se ho osm mužstev, a sice Kanady, Spojených států amerických, České republiky, Ruska, Švédska, Finska, Výběru Evropy a Výběru severoamerických hráčů do 23 let. Týmy byly rozděleny do dvou čtyřčlenných skupin, v nichž se utkaly systémem každý s každým. Následně dva nejlepší z každé skupiny postoupily do semifinále hraného na jeden zápas. Jejich vítězové se pak utkali ve finále hraném na dvě vítězná utkání.


Mládí.

Inoue Kaoru se narodil ve městě Yuda (dnešní Jamaguči) do samurajské rodiny.  Stejně jako starší bratr Ikutar (幾 太郎) navštěvoval Meirinkanskou hanovskou školu. (Hanovská škola byla běžnou vzdělávací institucí v období Edo; původně tyto školy vznikaly za účelem vzdělávat děti daimjóů (feudálních pánů), ale později přijímaly všechny chlapce z lepších rodin). Tam se spřátelil s chlapcem jménem Hirobumi Itó, který se později stal prvním japonským premiérem. V roce 1858 odešel do města Edo (dnešní Tokio), kde nastoupil na vojenskou školu.  V období Bakumacu se stal vůdcem hnutí proti cizincům ve svém rodném kraji. V touze zbavit Japonsko cizinců podnikl radikální čin a v lednu roku 1863 se svými přáteli zapálil britskou ambasádu v Edu.  Inoue Kaoru si uvědomoval, že Japonsko by se mělo v některých směrech učit od evropských mocností, a tak uprchl ze země a na několik měsíců nastoupil na University College v Londýně.  Když se vrátil, neúspěšně se snažil zabránit válce mezi Japonskem a USA. Tato válka začala v roce 1863 a skončila o rok později, bojovalo se hlavně v oblasti Kanmonu. Inoue Kaoru se války zúčastnil jako voják. V boji byl těžce zraněn. Bolest byla tak silná, že žádal svého bratra, aby ho zabil, jestli mu nedokáže pomoci. Jeho bratr tehdy přivedl lékaře, který bez anestezie raněného operoval a zachránil.

Státník ve vládě Meidži.

Po reformách Meidži, které začaly po roce 1869 měnit zastaralé feudální Japonsko v moderní industrializovaný stát podle evropského vzoru, zastával Inoue Kaoru postupně několik důležitých pozic v nové vládě. V roce 1871 byl jmenován náměstkem ministra financí a měl vliv na reorganizaci vládních financí. Snažil se prosadit reformu daně z pozemku. Přičinil se i o ukončení vládních dávek pro bývalé samuraje a bývalé aristokraty a o podporu industrializace. Tímto jednáním si vytvořil spoustu nepřátel a v květnu roku 1873 byl donucen rezignovat. Dále se však stýkal s významnými obchodníky a zapojil se do budování železnic.  V roce 1875 se zúčastnil konference v Ósace, aby podpořil vytvoření reprezentativního národního shromáždění.  V roce 1876 byl Inoue Kaoru požádán ministersvem zahraničí o pomoc. Stal se z něj velvyslanec a zapojil se do uzavírání japonsko-korejské smlouvy z roku 1876. Do vlády se vrátil jako ministr veřejných prací v roce 1878. Téhož roku byl jmenován "lordem zahraničních afér". V roce 1884, kdy byl zaveden nový systém šlechty, byl povýšen do hraběcího stavu (hakushaku).  V prosinci 1885 se Inoue Kaoru stal prvním japonským ministrem zahraničních věcí. Záhy proti němu povstala vlna kritiky. Lidem se nelíbilo, že nedokázal vyjednat revizi některých starých smluv, že nechal postavit Rokumeikan a podporoval západní vlivy. Kvůli rozsáhlé kritice v srpnu 1887 rezignoval.  Později působil jako ministr zemědělství a obchodu. V roce 1892 byl jeho přítel Hirobumi Itó (již podruhé) předsedou vlády a udělal z něj ministra vnitra. Roku 1898 se pak Inoue Kaoru stal znovu ministrem financí. Od roku 1901 byl považován za nejvýznamnějšího vládního poradce pro finanční záležitosti.  Roku 1907 byl z hraběte povýšen na markýze (kōshaku)

Smrt.

Zemřel v roce 1915 během pobytu na svém letním sídle ve městě Okitsu-juku, bylo mu 79 let.

Markýz Inoue Kaoru (japonsky: 井上 馨, 16. ledna 1836 – 1. září 1915) byl japonský politik a prominentní člen meijské oligarchie během období Meidži. Jako jeden z nejvyšších státníků měl velký vliv při výběru vůdce národa a na formování jeho politiky.


Posádka a popis.

V pevnosti měly základnu auxilia, některé z pomocných jednotek římské armády, a to přibližně od roku 112 do 400. V této západní části Hadriánova valu byl val z turfu, hlíny a drnů, až později z kamene (Hogan, 2007). Kamenná pevnost byla postavena o něco později než val, v běžném tvaru obdélníku, s branami na východě, na západě a na jihu. V areálu byly obvyklé kamenné domy, budova velitelství "(Principia)," sýpky "(horrea)" a kasárenské baráky. A - což bylo pro pomocnou pevnost neobvyklé - také budova pro výcvik ("basilica" "exercitatoria"), snad kvůli problémům s výcvikem vojáků v této exponované lokalitě na severu Anglie.

Historie vykopávek.

Vykopávky v této lokalitě probíhají už déle než sto let. Ve 20. století se s nimi začalo v roce 1911, kdy je vedl F. G. Simpson, a od 1927 do 1933 v nich pokračoval Ian Richmond.  Brány a zdi byly pak znovu vykopány pod dozorem Brendy Swinbankové a Johna Pearsona Gillama mezi lety 1949 a 1950. Vykopávky v letech 1987 až 1992 ukázaly souvislé osídlení na místě pevnostních sýpek, které trvalo od pozdního římského období pravděpodobně až do roku 500. Sýpky později nahradila první a potom druhá velká dřevostavba podobná těm z 5. a 6. století, které byly objeveny v celé řadě jiných míst v Británii. Podle názoru Tonyho Wilmotta, který práci archeologů řídil, po skončení římské nadvlády v Británii pevnost sloužila jako základna pro místní válečníky, potomky římské posádky, kteří možná po několik generací odvozovali svou legitimitu od těchto svých předků.  V letech 1997-2001 byly provedeny rozsáhlé geofyzikální průzkumy. Ukázalo se, že zbytky pevnosti pod povrchem jsou dobře zachované.  Později byly objeveny dvě civilní osady ("vicus", plurál "vici") různého charakteru na východní a západní straně pevnosti. Průzkumy TimeScape také zjistily, kde se v údolí řeky Irthing nacházely lázně.  Oblast mezi pevností a příkopem zkoumali v televizním programu "Time Team" (Channel 4) v lednu 2000. Byly vykopány pozůstatky civilní osady, která ležela mimo pevnost, ale tato část lokality je náchylná k erozi a většina civilní osady se pravděpodobně už zřítila z útesů.

Dvě podoby valu a most.

Obzvlášť zajímavý je také úsek Hadriánova valu o délce více než tří kilometrů na obě strany od Birdoswaldu. V současné době je jedinou známou částí tohoto valu, kde byl původní val z hlíny a drnů (turfu) nahrazen kamennou zdí, která vede jinudy než val původní. Když probíhala tato přestavba (pravděpodobně po roce 130), val byl posunut přibližně o 50 metrů dále na sever, aby běžel při severní stěně pevnosti.  Důvody pro tuto změnu nejsou jasné, i když David Woolliscroft (Woolliscroft, 2001) dosti hodnověrně zdůvodnil, že k tomu vedly změny při provádění signalizace. V každém případě je tato lokalita jediná, kde lze hliněný val a kamennou zeď přímo porovnat.  Přibližně 600 metrů na východ od Birdoswaldu, na úpatí příkopu, leží zbytky Willowfordského mostu. Po něm šel Hadriánův val přes řeku Irthing. Řeka v průběhu staletí posunula řečiště k západu, takže východní opevnění mostu se dostalo do vyšší a suché polohy, zatímco západní opevnění pravděpodobně zničila eroze. I značně změněné viditelné zbytky jsou však velmi působivé. Do roku 1996 nebyly přímo přístupné z pevnosti, ale nyní se k nim dá dojít po lávce, kterou na místo usadil vrtulník RAF Chinook.

Maiden Way.

Pevnost u Birdoswaldu byla spojena římskou silnicí známou jako Maiden Way s pevností Bewcastle, která leží o více než jedenáct kilometrů na sever. Signály mezi oběma pevnostmi mohly být předávány pomocí dvou signálních věží.

Římská pevnost Banna (Birdoswald) v moderní době.

V moderní době o pevnost pečuje organizace Anglické dědictví. Návštěvnické centrum pořádá výstavy a předvádí rekonstrukce pevnosti, exponáty o životě v římské Británii, seznamuje s historií tohoto místa v průběhu staletí a s archeologickými objevy v 19. a 20. století. Návštěvníci se mohou projít podél odhalených pozůstatků pevnosti.

Banna, v moderní době známá jako římská pevnost Birdoswald, byla jednou z pevností na západním konci Hadriánova valu v římské provincii Británie. Zůstává jedinou z pevností, u níž se podařilo dokázat, že byla obývána i v době po odchodu Římanů, a probíhá zde dlouhodobý archeologický program pod vedením Tonyho Wilmotta.


Normanský hrad.

Je známo, že okolo roku 1066 Henry de Ferrers (psáno také Ferrars), který prokázal velkou službu králi Vilému I., obdržel panství v Derbyshiru, jež vešlo ve známost jako Duffield Frith. Rozkládalo se mezi vesnicemi Heage a Shottle na severu a Tutbury na jihu. Ferrers postavil hrad Tutbury, učinil jej svým hlavním sídlem, ale potřeboval dohlédnout i na obranu severněji položeného území, a proto postavil další, pravděpodobně dřevěný, hrad u Duffieldu.  Jeho třetí syn, Robert, se vyznamenal roku 1138 v bitvě u Standardu proti Skotům a byl povýšen na hraběte Derby.  Další v řadě, Henryho pravnuk William, který byl hrabětem od roku 1162, se připojil ke královým synům při povstání proti jejich otci, králi Jindřichovi II. V roce 1173 byly oba Williamovy hrady zničeny.  Po něm následoval další William, oblíbenec krále Jana, jenž mu navrátil hrabství a spolu s ním i panství Wirksworth, Ashbourne a později Horston Castle (Horsley). Dokonce byly znovu postaveny hrady Duffield a Tutbury. Williamův syn a jmenovec se také těšil králově přízni.  Další hrabě, již sedmý v rodové linii, se jmenoval Robert. Povstal proti králi Jindřichovi III. a jeho hrad Tutbury byl zničen. Ačkoliv byl omilostněn, vzbouřil se znovu a po porážce u Chesterfieldu byl roku 1269 vyhnán a jeho hrad Duffield zničen. Celé Robertovo území připadlo princi Edmundovi, který se brzy poté stal hrabětem Lancasteru.  Duffield Castle byl doslova srovnán se zemí, mnoho kamenů z něj bylo použito na jiné stavby. Místo, kde se nacházel, postupem času zarostlo a objeveno bylo až v roce 1885.

Vykopávky.

Když byly na místě bývalého hradu učiněny vykopávky, archeologové objevili základy tradiční normanské motte a na nich položený kámen. Pozoruhodná byla velikost tohoto kamene – necelých 30 metrů do šířky i délky, tedy jen o málo menší než rozměry londýnské White Tower.  Areál byl zapsán mezi chráněné, základy označené, a roku 1899 připadl pod správu National Trust, čímž se stal jednou z jejích nejstarších archeologických památek. Po mnoho let byly náklady na správu areálu vyřizované obecní radou, ale v nedávné době je znovu převzala National Trust.  V 30. letech 20. století a roku 1957 byly učiněny další průzkumy, při nichž se našlo jen málo středověkých památek, ale zato četné nálezy římskobritských pozůstatků podporují myšlenku, že oblast byla osídlena ještě před příchodem Normanů.  Roku 2001 tu Bradfordská univerzita podnikla geofyzický průzkum, který odhalil stopy dalších budov datujících se do přednormanského období. National Trust se nyní snaží získat finance potřebné pro další výzkumy oblasti.

Duffield Castle byl normanský hrad v Duffieldu v anglickém hrabství Derbyshire ve Spojeném království. Místo je chráněnou kulturní památkou. Hrad se nacházel na příkrém skalnatém pohoří čelem k řece, na dobře bránitelném místě, i přesto je však sporné, zda bylo místo obydlené už v pravěku. Další kontroverzní téma je, jestli zde Římané udržovali vojenské síly na obranu blízkého brodu, přes který přecházely konvoje napojující se v Derventiu (dnes část města Derby) na Rykneld Street. Avšak objevené pozůstatky jsou anglosaského původu a napovídají, že tu žil příslušník vyšších vrstev, pravděpodobně muž zvaný Siward nebo jeho příbuzní. Bylo objeveno i mnoho římských a římskobritských pozůstatků, ale, ačkoliv některé jsou uchovány v Derbském muzeu či obecní síni, velké množství těchto artefaktů zmizelo.


Děj.

Hlavní hrdinka Ea je desetiletá dcera Boha a jeho manželky. Žije oddělená od okolního světa v malém bytě v Bruselu se svým despotickým a hrubým otcem, Bohem, který celý den prosedí u počítače, kde vymýšlí nejnovější hloupé zákony (Zákon 21.29: „Vždy, když se ponoříme do vany, zazvoní telefon.“). Její starší bratr Ježíš se ze zajetí dostal a našel si svých dvanáct apoštolů, kteří jeho jméno rozhlašovali. Ea se rozhodně také z bytu odejít, jediná cesta vede přes pračku, ve které je ukrytá tajná cesta do světa lidí. Bratr Ježíš jí poradí, že by si také měla najít apoštoly, ale mělo by jich být šest, tím pádem by jich celkem bylo osmnáct, přesně jako v baseballových týmech, které jejich matka tak miluje. Ea ale nejdříve ukradne otcův klíč od pracovny a rozešle všem lidem čas, který jim zbývá, než zemřou. Také si v jeho složkách vyhledá šest náhodných lidí, kteří se stanou jejími apoštoly. Pak počítač rozbije a uteče.  Ea se octne ve světě lidí a protože neumí sama příliš psát, požádá prvního člověka kterého potká, bezdomovce Victora, aby zapisoval vše, co její apoštolové řeknou, do "Zbrusu Nového zákona". Prvním apoštolem, respektive apoštolkou, se stává samotářská dívka Aurélie, které vůz metra utrhl paži, místo které nosí silikonovou náhražku. Je krásná, ale myslí si, že kvůli jejímu postižení ji nemůže nikdo milovat. Druhým apoštolem je Jean-Claude, který svůj život zasvětil práci a když zjistil, kolik života mu zbývá, sedl si na lavičku a zapřísáhl se, že se už nepohne. Ea se s ním setká. K Jeanu-Claudovi přiletí pták a zeptá se ho, proč zůstává tam, kde je, když může odejít. Jean-Claude se tedy vydává na cestu s hejnem ptáků až na Arktidu. Třetí apoštol, Marc, nemá úspěch u žen a je z toho frustrovaný. Stále je zamilovaný do německé dívky, kterou potkal v dětství. Když zjistí, kolik času mu zbývá, rozhodne se vybrat všechny své úspory a investovat je do prostitutek a striptérek. Peníze mu ale rychle dojdou a rozhodně se, že si začne vydělávat hlasem – začne dabovat filmy. A hned při prvním filmu se setká s onou německou dívkou, do které se v dětství zamiloval. Čtvrtý apoštol François je posedlý smrtí. Má manželku a syna, ale není šťastný a když se dozví, kolik let života mu zbývá, koupí si zbraň, se kterou střílí na lidi. Pokud člověka netrefí, znamená to, že ještě nenadešel jeho čas. Když parkem prochází osamělá Aurélie, vystřelí a trefí ji do ramene, Aurélie ale nic nepocítí a François v tom vidí zázrak, netuší, že za to může silikonová ruka. Do Aurélie se zamiluje a vyzná se jí ze svých citů. Ona je opětuje. Pátým apoštolem je žena středního věku Martine, která je sice bohatá, ale žije v manželství bez lásky. Ea jí poradí, že hudba v jejím srdci je jako z cirkusu, ať se tedy jde na cirkusové představení podívat. Ta si zamiluje místní gorilu a od majitele ji odkoupí. Nakonec manžela z domu vyhodí. Šestý a poslední apoštol je asi desetiletý chlapec Willy, kterému z celé skupiny zbývá nejméně času. Jeho matka byla psychicky nemocná a protože si myslela, že je její syn stále nemocný, píchala mu inzulin. Willy se rozhodl prožít poslední dny svého života jako dívka a tak také udělal. Poslední den chce prožít u moře na pláži.  Mezitím se Bůh dozví, co Ea udělala s jeho počítačem a také se rozhodne jít do světa lidí a dceru najít. Nechá doma manželku samotnou a ta den ode dne zjišťuje, že její obraz dvanácti apoštolů se plní lidmi, kteří tam nepatří, až je na obrazu Poslední večeře všech osmnáct apoštolů, přesně jako v baseballovém týmu hráčů.  Bůh se pomocí pračky dostane do světa lidí, ale rozzlobí každého, koho potká, až nakonec skončí v nemocnici. Jde pro pomoc do kostela, kde rozzuří i faráře, který jej vyhodí. Nakonec dceru Eu najde, ale ona mu uteče po vodě, zatímco on po vodě chodit neumí. Sám se chce vrátit ze světa lidí, ale průchod pračkou je zavřený.  Ea je i se šesti apoštoly a zapisovatelem Victorem na pláži u moře, kde Willy čeká, až mu dojde čas. Čtou si ze "Zbrusu Nového zákona". Najednou se na pláž začne řítit letadlo, ve kterém, shodou okolností, sedí i Bůh společně s policejním doprovodem a ilegálními přistěhovalci. Mezitím, Bohova manželka, Bohyně, při uklízení vypojí ze zásuvky Bohův počítač a když jej znovu zapojí, podaří se jí ho zprovoznit. Odstraní zprávy o čase smrti, který Ea poslala a díky tomu se letoun, který mířil na pláž plnou lidí, odkloní a úspěšně vzlétne. Bůh se dostává do továrny na pračky, kde každý výrobek kontroluje, zda v něm nenajde průchod do svého bytu.

Zbrusu Nový zákon (francouzsky: "Le tout nouveau testament", anglicky: "The Brand New Testament") je francouzská fantasy komedie od belgického režiséra Jaco van Dormaela (* 1957). Film získal několik ocenění, například vyhrál ocenění pro nejlepší film od Belgické asociace filmových kritiků. Na filmovém festivalu Biografilm též získal dvě ocenění. "Zbrusu Nový zákon" byl nominován na Zlatý Glóbus a Césara pro nejlepší film, nicméně, ani jednu tuto nominaci neproměnil.