Život.

Bononcini se narodil v Modeně jako nejstarší ze tří synů houslisty a hudebního skladatele Giovanni Marii Bononciniho (1642–1678). Hudebníkem a skladatelem se stal i jeho bratr Antonio Maria Bononcini. V osmi letech osiřel a i se svým bratrem Antoniem se stal žákem hudební školy při basilice San Petronio v Bologni, kterou vedl skladatel Giovanni Paolo Colonna.  V roce 1685, ve věku 15 let, publikoval tři sbírky instrumentálních skladeb (dvě z nich zkomponoval již ve třinácti letech). 30. května 1686 byl přijat za člena prestižní "Boloňské filharmonické akademie" ("Accademia Filarmonica di Bologna"), stal se členem orchestru a zpěvákem v basilice "San Petronio". V krátké době publikoval další sbírky instrumentálních skladeb a zkomponoval dvě oratoria pro Bolognu a Modenu. V letech 1687–1691 byl kapelníkem v kostele "San Giovanni in Monte" v Bologni, pro který zkomponoval řadu mší pro dva sbory, které byly publikovány v roce 1688 jako jeho op. 7. V roce 1690 pak složil další oratorium pro Modenu. Nějaký čas strávil v Miláně a v roce 1691 věnoval sbírku vokálních duet op. 8 císaři Leopoldu I. a hrál v orchestru kardinála Benedetto Pamphili.  V témže roce se přestěhoval do Říma a vstoupil do služeb vévody Filipa II. Colonny, mecenáše a patrona umělců. Pro vévodu vytvořil v letech 1692–1696 šest serenád, oratorium a tři až pět oper včetně velmi úspěšné "Xerse" (1694). Jiná úspěšná opera, "Il trionfo di Camilla", vznikla na objednávku Colonnova bratrance, španělského místokrále v Neapoli Luigi della Cerda. Bononcini se stal členem dvou exklusivních římských uměleckých společností: hudební "Accademia Nazionale di Santa Cecilia" a literární "Accademia degli Arcadi". Přibližně v této době napsal hudebník a básník Giuseppe Valentini sonet na oslavu Bononciniho pedagogických schopností.  Po smrti Colonnovy manželky v srpnu 1697, Bononcini opustil Řím a odešel do Vídně, kde vstoupil do služeb císaře Leopolda I. Jednak získal vyšší plat a jednak se stal oblíbeným skladatelem následníka trůnu Josefa I. Habsburského. Po vypuknutí války o španělské dědictví odjel do Berlína ke dvoru pruské královny Žofie Šarloty Hannoverské a stal se jejím oblíbeným skladatelem. S úspěchem uvedl v Berlíně nové opery "Cefalo" a "Poliferno" a stal se známým a vyhledávaným skladatelem v celé Evropě.  V letech 1720–1732 žil v Londýně a o popularitu soutěžil s Georgem Friedrichem Händelem, který přišel do Londýna v roce 1712. Rivalita mezi oběma skladateli měla i politický podtext, neboť toryové podporovali Händela, zatímco whigové Bononciniho. Jejich souboj inspiroval básníka Johna Byroma k parafrázi dětské říkanky "Tweedledum and Tweedledee". Bononcini se sice stal chráněncem Sarah Churchillové, vévodkyně z Marlborough, která vedla jeho obdivovatele, ale Händel získal na svou stranu více příznivců. Londýn opustil poté, co byl obviněn z plagiátorství. Údajně vydával madrigal Antonia Lottiho za své dílo.  Od roku 1733 žil v Paříži a komponoval hudbu pro veřejné koncerty "Concert spirituel" konané v paláci Tuileries. Závěr svého života strávil ve Vídni, kde měly premiéru i jeho poslední opery a císařovna Marie Terezie mu od 1. října 1742 poskytla důchod 50 zlatých měsíčně. Zemřel 9. července 1747 a zanechal vdovu Margheritu Bollettiovou a čtyři děti.

Giovanni Battista Bononcini (také Buononcini) (18. července 1670 Modena – 9. července 1747 Vídeň) byl italský barokní hudební skladatel, violoncellista, zpěvák a pedagog.


Hudba a vynálezy.

Johann Mälzel se věnoval hře na klavír, ale proslul hlavně díky svému vynálezu předchůdce moderního metronomu, který sestrojil na návrh Ludwiga van Beethovena roku 1816, a stavbou hudebních automatů. Od roku 1810 zastával u vídeňského dvora úřad dvorního strojníka. Známý byl také jeho "panharmonikon", orchestrion sestávající z 259 jednotlivých nástrojů, včetně 38 klarinetů, 37 fléten a 36 hobojů. Beethovena zaujal natolik, že se Mälzelovi dokonce podařilo jej přesvědčit, aby pro "panharmonicon" napsal symfonii. Výsledkem byla skladba "Wellingtonovo vítězství aneb Bitva u Vittoria" (německy: ), která ve své době sklidila velký úspěch. Poprvé byla předvedana roku 1813 na koncertě uspořádaném ve Vídni na počest rakouských a bavorských vojáků, kteří bojovali proti Napoleonovi Bonaparte v bitvě u Hanau. Mälzel na koncertě představil ještě jeden svůj vynález, tzv. mechanického trumpetistu, který zahrál dva pochody skladatelů Jana Ladislava Dusíka a Ignace Josepha Pleyela.  Poté, co Beethoven ztratil sluch, vyrobil mu Mälzel sadu sluchadel, ovšem pro jejich nepraktičnost je skladatel používal jen zřídka.

Šachový stroj.

Roku 1808 se Mälzel stal majitelem šachového stroje Turek, který zakoupil od syna zemřelého vynálezce Wolfganga von Kempelena. Tento stroj byl vydáván za automatického hráče šachu, ovšem ve skutečnosti během hry uvnitř ukrýval skutečného šachistu. Se strojem, který dále vylepšil jednoduchým hlasovým aparátem umožňujícím hlásit soupeři šach, poté cestoval řadu let po Evropě a Spojených státech.  Mälzel zemřel roku 1838 na lodi ve venezuelském přístavu La Guaira, když se vracel se svým strojem z turné na Kubě.

Inspirace.

Metronom přinesl Mälzelovi velkou popularitu a Ludwig van Beethoven vynálezce oslavil čtyřhlasým kánonem WoO 162 "Ta ta ta – Ta ta ta...lieber Mälzel", inspirovaným charakteristickými zvuky tohoto přístroje. Povídka Edgara Allana Poea "Von Kempelen a jeho objev" zase obsahuje řadu narážek na stroj Turek a oba jeho hlavní majitele, Wolfganga von Kempelena a Johanna Nepomuka Mälzela.

Johann Nepomuk Mälzel (15. srpna 1772 – 21. července 1838), česky též Jan Nepomuk Mälzel, byl německý hudebník a vynálezce.


Programování v Malbolge.

Malbolge bylo tak těžké pochopit, že trvalo dva roky než se objevil první Malbolge program. Sám autor nenapsal ani jeden program v Malbolge. První program nebyl napsán lidskou bytostí, byl vytvořen paprskovým prohledávacím algoritmem, navrženým Andrewem Cookem a uplatňovaným v Lispu.  Později, Lou Scheffer zaslal dešifrování k Malbolge a poskytl program pro kopírování jeho vstupu na jeho výstup. Také vložil interpretaci a specifikaci poté, co původní stránky přestaly fungovat a nabídl obecnou strategii pro psaní programů v Malbolge.  Olmstead věřil, že Malbolge bude lineárně ohraničený Turingův stroj. Diskutuje o tom, zda lze realizovat smysluplné smyčky v Malbolge. Program 99 Lahví Piva, který se zabývá netriviálními smyčkami a podmínkami, nebyl oznámen po dobu sedmi let; první správný byl od Hisashiho Iizawana v roce 2005. Hisashi Iizawa také navrhl průvodce pro programování v Malbolge.

Příklad Programu.

Ahoj světe!

Tento program zobrazuje "Hello World!", obě slova začínají velkým písmen a věta končí vykřičníkem.

CAT Program.

Tento program čte řetězec od uživatele a vypíše tento řetězec.

Design.

Malbolge je programovací jazyk pro ternární virtuální stroj.  Standardní interpretace a oficiální specifikace neodpovídají dokonale. Jeden rozdíl je, že kompilátor zastaví provádění s daty v rozsahu 33-126. I když to bylo zpočátku považováno za chybu v kompilátoru. Ben Olmstead uvedl, že to bylo zamýšleno a ve skutečnosti byla chyba ve specifikaci.

Registry.

Malbolge má tři registry a, c a d. Když program začíná, hodnota všech tří registrů je nulová.  a je zkratka pro "akumulátor", který se používá pro Standardní I/O. c je ukazatel kódu, je to zvláštní čítač instrukcí. d je ukazatel dat. Ten se automaticky zvýší po každé instrukci, ale umístění bodů se používá pro příkazy k manipulaci s daty.

Ukazatel notace.

d může držet adresu paměti, [d] je hodnota uložená na této adrese, [c] je podobná.

Paměť.

Virtuální stroj má 59049 (3) paměťových míst. Každé místo v paměti má adresu od 0 do 59048 a může mít hodnotu od 0 do 59048.  Jazyk používá stejný paměťový prostor pro data i instrukce.

Instrukce.

Malbolge má osm pokynů. Jakou instrukci provést zjistí tím, že vezme hodnotu [c], přidá k ní hodnotu c a vezme zbytek je-li to děleno 94. Konečný výsledek říká interpretovi, co má dělat:

"Šílený" provoz.

U každé trojice číslic z obou vstupů použijte následující tabulku, abyste dostali trojici číslic výsledku. Například crz 0001112220, 0120120120 dává 1001022211.

Šifrování.

Po instrukci hodnota [c] bude nahrazena samotným kódem 94. Poté je výsledek šifrován jednou ze dvou rovnocenných metod. 0000000000111111111122222222223333333333444444444455555555556666666666777777777788888888889999

Malbolge je volný ezoterický programovací jazyk, který vytvořil Ben Olmstead v roce 1998 a byl pojmenován po osmém kruhu pekla v dramatu Dante Alighieriho, Malebolge.


Historie.

Před vypuštěním první družice Meteosat neměly státy západní Evropy žádný družicový systém pro sledování počasí. S myšlenkou evropské geostacionární meteorologické družice přišli vědci z "European Space Research Organisation", předchůdce dnešní ESA. První Meteosat začal pouze jako vědecký program. Jeho snímky se však rychle staly nepostradatelnými a program přešel do operačního provozu. V roce 1983 byla založena mezinárodní organizace EUMETSAT, která měla za úkol správu programu Meteosat, provoz družic a distribuci dat koncovým uživatelům. Před založením EUMETSATU zahájila ESA program Meteosat Operational Programme (MOP), který zastřešoval vývoj a výrobu vesmírného segmentu (družic) až do roku 1995. EUMETSAT dosáhl plné finanční kontroly nad programem roku 1987. Prvním satelitem programu MOP byl v roce 1989 Meteosat 4, který byl následován Meteosatem 5 v roce 1991 a Meteosatem 6 v roce 1993. Následoval program Meteosat Transition Programme (MTP) který měl za úkol být přechodný článek mezi první a druhou generací. Jediným satelitem tohoto programu je Meteosat 7, vypuštěný v roce 1997. Prvním satelitem druhé generace je Meteosat 8, vypuštěný roku 2002.  Družice Meteosat většinou operovaly ve dvojicích a bývaly umístěny poblíž nultého poledníku. Nové satelity zaujímají tuto pozici, zatím co starší slouží jako záloha. Ke konci plánované životnosti jsou satelity přesunuty na jiná místa, například Meteosat 3 byl přesunut nad Severní Ameriku. Satelit na konci životnosti je přesunut na vyšší oběžnou dráhu (odpadní dráha), aby se předešlo kolizi (viz Kosmické smetí). V roce 2009 operovaly celkem čtyři družice. Nejvíc jich zatím bylo v roce 2007, kdy byly vedeny jako aktivní Meteosaty 5 až 9. Na roky 2011 a 2013 jsou plánovány starty dalších dvou družic druhé generace. Třetí generace by měla vstoupit do služby kolem roku 2015.

Popis.

První generace.

Družice první generace, Meteosat 1 až Meteosat 7, byly vybaveny přístroji MVIRI ("METEOSAT Visible and Infrared Imager"). Tento přístroj dokázal každou půlhodinu pořídit snímky zemské atmosféry ve třech různých oblastech elektromagnetického spektra. Jednalo se o snímkování ve viditelné i infračervené části a snímání koncentrace vodních par v atmosféře. Družice byly také schopny přeposílat data získaná ze vzdálených pozemních základen a dále distribuovat meteorologická data v různých textových a grafických formátech k uživatelům. Výrobcem družic bylo konsorcium COSMOS, v jehož čele stála francouzská společnost Aérospatiale. Družice měly tvar válce o průměru 2,1 metru, výšce 3,2 metru, a jejich hmotnost činí přibližně 282 kilogramů. Na oběžné dráze byly stabilizovány pomocí rotace 100 ot/min a pro pohyb a udržování polohy byly vybaveny raketovým motorem na hydrazin.

Přístroj MVIRI.

METEOSAT Visible and Infrared Imager tvořil hlavní přístroj Meteosatů první generace. Jednalo se o radiometr s vysokým rozlišením, schopný snímat tři oblasti elektromagnetického spektra. Viditelné spektrum o vlnové délce 0,45 až 1 μm detekoval pomocí křemíkových fotodiod, okamžitý úhel pohledu (země přímo pod satelitem) byl 2,5 km a ohnisková vzdálenost byla 3650 mm. V infračervené části spektra (IR), o vlnové délce 5,7 až 7,1 μm, dokázal nasnímat oblast 5 × 5 km. Snímání IR bylo realizováno pomocí HgCdTe detektoru (HgCdTe - slitina rtuti, kadmia a telluru) s ohniskovou vzdáleností 535 mm. Oblast snímání absorpce vodních par (WV) zabírala spektrum 10,5 až 12,5 μm a k detekci byl využíván stejný detektor, jako pro IR.  Technika zobrazení celého viditelného zemského disku byla založena na skládání jednotlivých snímků. Jak je psáno výše, satelit na oběžné dráze rotoval rychlostí 100 otáček za minutu. Přístroj "MVIRI" byl umístěn na boku a při každé otáčce pořídil snímky pruhu Země pod sebou o šířce 5 km. Takto bylo realizováno snímkování od východu k západu, severojižní posun (řádkování) bylo uskutečněno směrováním zrcadel teleskopu v krocích. Snímkování v IR a WV probíhalo v 2500 řádcích po 2500 snímcích na řádek. Data byla elektronicky zpracována a výsledný obraz země má rozlišení 2500 × 2500 pixelů. Viditelná část spektra byla snímána v 5000 řádcích za použití dvou detektorů. Výsledný obraz měl tedy rozlišení 5000 × 5000 pixelů. Doba snímkování zabrala 25 minut, poté byla zrcadla 2,5 minuty přesouvána do počáteční polohy a zároveň probíhala kalibrace IR a WV detektoru. Další dvě a půl minuty trvala konečná stabilizace po niž následovala nová série snímkování. Celkem tak trvalo pořízení snímků ve všech třech oblastech 30 minut.

Druhá generace.

Současné satelity Meteosat jsou již druhou generací a oproti svým předchůdcům disponují novými přístroji a mnoha vylepšeními. Hlavní přístroj je nazýván SEVIRI ("Spinning Enhanced Visible and Infrared Imager"), který je přesnější než předchozí MVIRI a je zaměřen na poskytování přesných atmosférických dat pro předpovědi počasí pomocí výpočetní techniky. Satelit Meteosat 8 nese navíc přístroj GERB ("Geostationary Earth Radiation Budget"), který je zaměřen na sledování klimatu. Satelity se označují "Meteosat Second Generation" (MSG). Tvarem jsou podobné první generaci ale jejich průměr je 3,7 a výška 3,8 metru. Hmotnost celého satelitu při startu je 2035 kg, z čehož téměř 970 kg tvoří pohonné látky (365 kg MMH a 603 kg NO), hlavní přístroj SEVIRI váží 270 kg.. Elektrickou energii produkují solární panely, umístěné na povrchu pláště. Celkový výkon panelů je 600 wattů.  První satelit nové generace, Meteosat 8, byl vynesen na geostacionární oběžnou dráhu raketou Ariane 5 28. srpna 2002. Hlavním výrobcem je opět společnost Aérospatiale, dalšími subdodavateli jsou Matra, Messerschmitt a Alenia Aeronautica. Družice jsou navrženy pro starty pomocí raket Ariane 5 z Guyanského kosmického centra a jejich plánovaná životnost je sedm let.

Přístroj SEVIRI.

Spinning Enhanced Visible and Infrared Imager je hlavním přístrojem Meteosatů druhé generace, kde nahradil přístroj MVIRI. Oproti němu dokáže až snímat 11 různých úzkopásmových spektrálních kanálů a jednom širokopásmovém s vysokým rozlišením (HRV). Pořízení nové sady snímků trvá 15 minut, tedy o polovinu méně než u starší generace. Detekční čidla jsou polovodičová a v ohniskové rovině jsou umístěna po třech a snímají tedy tři řádky najednou. Výjimkou je HRV kanál, který 9 čidel. Infračervená čidla jsou chlazena na teplotu 95 kelvinů, ostatní jsou udržována na teplotě 20 °C. Princip skenování Země je stejný jako u předchozí generace. Rychlost rotace je stejná, ale díky většímu počtu snímaných řádků je celý skenovací cyklus dokončen během 1250 otáček. Rozlišení obrazů je 3712 × 3712 pixelů pro úzkopásmové kanály a 5568 × 11 136 pixelů pro HRV kanál. Rychlost přenosu nezpracovaných dat do pozemní stanice ke zpracování je 3,2 Mbit/s.  Snímané kanály se označují číslem, oblastí elektromagnetického záření a vlnovou délkou sledované oblasti, například kanál 9 IR10.8 nese pořadové číslo 9 a sleduje infračervenou oblast o vlnové délce 10,8 μm. Kanály se rozdělují podle zdroje, jehož záření zachycují. Jsou to solární kanály, u nichž jsou zdrojem záření sluneční paprsky odražené od Země a tepelné kanály, u nichž je hlavním zdrojem infračervené vyzařování země. Na pomezí mezi oběma typy leží kanál IR3.9, který zahrnuje oba zdroje, ale standardně je brán jako tepelný. Tepelné kanály se dále dělí na takzvaná atmosférická okna a kanály s molekulární absorpcí. Atmosférická okna jsou kanály na kterých téměř nedochází k pohlcování záření molekulami v atmosféře. Naproti tomu snímkování kanálů s molekulární absorpcí je založeno na pohlcování záření různými složkami atmosféry.

Zpracování a distribuce dat.

Data zasílaná přímo družicí jsou označována jako level 1.0 a na Zemi je přijímá pozemní stanice v německém Usingenu. Odtud jsou odeslána pozemní telekomunikační linkou do centrály v Darmstadtu, kde probíhá jejich zpracování. Obrazová data jsou přepočítána a poskládána do geostacionární projekce. Zpracovaná data jsou označena jako level 1.5 a dále distribuována pomocí systému EUMETCast. Přes tento systém jsou data odeslána zpět do Usingenu, odkud jsou posílána do telekomunikační družice, která již distribuuje data koncovým klientům. Data pro koncové uživatele jsou vysílána v podobě digitálního televizní vysílání. Distribuci dat zajišťuje několik družic, v roce 2009 to byly: EUROBIRD 9A a Atlantic Bird 3 společnosti Eutelsat a a NSS-806 společnosti New Skies Satellites N.V. Data jsou nejprve vyslána k družici EUROBIRD 9A, která je poté odesílá pozemním stanicím v Americe a Africe, ze kterých jsou data opět poslána komunikačním družicím Atlantic Bird 3 (Amerika) a NSS-806 (Afrika).

METEOSAT (zkratka odvozena z anglických slov "Meteorological Satellite") je série meteorologických družic vyrobená a provozovaná v rámci stejnojmenného programu. Provozovatelem je evropská mezivládní organizace Eumetsat. Družice Meteosat jsou umisťovány na geostacionární dráhy a poskytují meteorologická data pro předpovědi počasí a druhá generace se navíc věnuje studiu klimatu. První Meteosat byl vynesen v roce 1977 americkou raketou Delta z kosmodromu Cape Canaveral. Další družice již vynášely evropské rakety Ariane z Guyanského kosmického centra ve francouzské Guyaně. V současné době jsou aktivní dvě družice druhé generace a dvě družice první generace. Družice operují ve dvojicích, jedna jako hlavní a druhá jako záložní. První dvojice je umístěna nad nultým poledníkem a snímá Evropu, část Afriky a Ameriky. Druhá dvojice je nad Indickým oceánem.


Druhý mezinárodní kongres učitelů neslyšících

Pozadí.

Alexander Graham Bell a Edward Miner Gallaudet, oba prominentní američtí činitelé v oblasti vzdělávání neslyšících, diskutovali o účinnosti orálního vzdělávání proti vzdělávání, které využívá znakový jazyk jako prostředek vizuální komunikace. Toto vyvrcholilo na milánské konferenci v roce 1880, kde prošlo osm usnesení o vzdělávání neslyšících.  Druhý mezinárodní kongres o vzdělávání neslyšících (který, i přes jeho jméno, byl ve skutečnosti první), bylo mezinárodní setkání pedagogů zaměřených na vzdělávání neslyšících z nejméně sedmi zemí (přibližně 164 delegátů). Kongres byl naplánován a organizován výborem, který byl proti znakovému jazyku. Více než polovina pozvaných delegátů byli známí oralisté. Kongres byl proto zaujatý a většina, pokud ne všechna, usnesení, o nichž hlasovali delegáti, poskytla výsledky ve prospěch ústní metody. Mnoho rezolucí bylo formulováno způsoby, které podporovaly ústní metodu, jako například: „Vzhledem k nepopiratelné nadřazenosti mluvené řeči nad řečí znakovou při navracení hluchoněmých do společnosti a při učení se jazyku kongres prohlašuje, že při výchově a vzdělávání hluchoněmých by měly být preferována orální metoda před znaky.“  Milánskou konferenci uspořádala a financovala společnost Pereire Society, organizace tvořená Jacobem Rodriguesem Pereirou z Francie a jeho rodinou. Pereire Society byla silným zastáncem oralismu. Zorganizovali milánskou konferenci s cílem zakázat používání znakového jazyka. Zajistili tento výsledek pečlivým výběrem delegátů, kteří zastávali orální metodu ve vzdělávání neslyšících.

Delegáti.

Milánské konference se zúčastnilo 164 delegátů z různých zemí. Z těchto 164 delegátů byl pouze jeden, James Denison, neslyšící. Předsedou konference byl Abbe Giulio Tarra.

Konference.

Konference se konala v Regio Instituto Tenico di Santa Martha v Miláně. Konala se od 6. září do 11. září 1880. Cílem konference bylo zakázat znakový jazyk ve vzdělávání neslyšících. Na konferenci vystoupilo 12 řečníků, kteří se vyjádřili k otázkám souvisejícím se vzděláváním neslyšících. 9 z nich byli zastánci orální metody a 3 byli zastánci znakového jazyka (bratři Gallaudetovi a Richard Elliot, anglický učitel).

Osm prohlášení.

Překlad prohlášení je vypůjčen z časopisu Info-Zpravodaj.  1. „Vzhledem k nepopiratelné nadřazenosti mluvené řeči nad řečí znakovou při navracení hluchoněmých do společnosti a při učení se jazyku kongres prohlašuje, že při výchově a vzdělávání hluchoněmých by měly být preferována orální metoda před znaky.“  2. „Vzhledem k tomu, že simultánní používání mluvené řeči a znaků způsobuje újmu mluvení, odezírání a jasnosti myšlenek, kongres prohlašuje, že by měla být preferována čistá orální metoda.“  3. „Uvážíme-li, že mnoha hluchoněmým se kvůli neschopnosti rodiny a institucí nedostává výhod vzdělávání, doporučuje kongres vládám přijmout nezbytná opatření vedoucí k tomu, aby všechny hluchoněmé děti mohly být vzdělávány.“  4. „Vzhledem k tomu, že výuka mluvících neslyšících metodou pomocí čisté orální metody by se co nejvíce, jak je to jen možné, výuce těch, kteří slyší a mluví, prohlašuje kongres, že  5. „Vzhledem k nedostatku knih, které by byly dostatečně elementární, aby pomáhaly postupnému a progresivnímu vývoji jazyka, kongres doporučuje, aby učitelé v orálním systému publikovali takto zaměřené odborné práce.“  6. „Mnoho průzkumů sledující hluchoněmé všech věkových kategorií a všech sociálních vrstev dlouho po opuštění školy ukazuje, že při dotazování na různé věci odpovídali žáci správně, s přiměřeně čistou artikulací a velmi dobře odezírali. Proto kongres vyhlašuje, že  7. „S ohledem na to, že výchova a vzdělávání hluchoněmých prostřednictvím mluvení klade na zúčastněné zcela nezvyklé požadavky, a s ohledem na jednoznačné zkušenosti učitelů hluchoněmých kongres vyhlašuje, že  8. „Abychom se vyhnuli čistému neúspěchu při aplikaci čisté orální metody v institucích, kde jich dosud aktivně nepoužívají, mělo by být její zavádění opatrné, plynulé a postupné. Proto kongres doporučuje:

Opozice.

Delegáti ze Spojených států a Británie byli jediní, kdo se postavili proti použití oralismu jako jediné metody výuky, mezi nimi byli i Edward Miner Gallaudet a reverend Thomas Gallaudet. Po výsledcích z Milánské konference Gallaudet zajistil, že ve Spojených státech se nebude ve výuce používat pouze oralismus, což umožnilo studentům středních škol v ústavech pro neslyšící používat znakový jazyk.  The National Association of the Deaf byla také vytvořena ve Spojených státech v reakci na milánskou konferenci a věnovala se ochraně amerického znakového jazyka.

Reference.

Článek je přeložen a upraven z anglické wikipedie, heslo

Druhý mezinárodní kongres o vzdělávání neslyšících (dříve používáno Druhý mezinárodní kongres o vzdělávání hluchoněmých) byl (navzdory jménu) první mezinárodní konferencí pedagogů zaměřených na vzdělávání neslyšících, která se konala v Miláně v Itálii v roce 1880. Obecně se nazývá „milánská konference“. Po jednáních, která se konala od 6. do 11. září 1880, konference prohlásila, že ústní vzdělávání (oralismus) je lepší než manuální vzdělávání a přijala usnesení zakazující používání znakového jazyka ve školách. Po přijetí v roce 1880 školy v evropských zemích a ve Spojených státech začaly používat logopedické terapie bez použití znakového jazyka jako metodu vzdělávání neslyšících. Rada na 21. mezinárodním kongresu o vzdělávání neslyšících ve Vancouveru v Kanadě se v roce 2010 formálně omluvila a uznala nebezpečné důsledky takového zákazu, jako je akt diskriminace a porušování lidských a ústavních práv.


Vznik.

Svor se tvoří se při větším tlaku a vyšší teplotě, především z pelitických – jílových a písčitých usazenin, hlavně při orogenní, regionální metamorfóze. Některé svory také mohou vznikat retrográdní přeměnou. (diaftorézou rul). Svory v přírodě plynule přecházejí do geneticky podobných hornin jako jsou slaběji metamorfované svorové fylity, které jsou jemnozrnnější, s mikrošupinkovitým sericitem, nebo vzájemně prostupují s více metamorfovanými svorovými rulami, které mají větší zrnitost a vyšší obsah živců, které jsou navíc více bazické.

Složení a vlastnosti.

Je složen ze zřetelných šupin světlé slídy a hrubších zrn křemene, je druhem krystalické břidlice. Vzniká středně silnou regionální metamorfózou (mezometamorfózou), nejčastěji jílovitých sedimentů. Některé svory vznikly i retrográdní metamorfózou (metamorfismus).  Jeví výraznou foliaci díky množství lupínkovité slídy. Živec je mikroskopický (obyčejně albit) nebo i schází; tím se mj. liší svor od rul, které obsahují hojné makroskopicky patrné živce (draselné nebo plagioklasy bazičtější než albit). Svory jsou spjaty plynulými přechody se svými ekvivalenty - jako s níže metamorfovaným svorovým fylitem (jemnozrnnější, již s mikrošupinatým sericitem) nebo výše metamorfovanými svorovými rulami (liší se hrubší zrnitostí a obsahem i složením živců).  Pouhým okem lze dobře rozeznat slídy, hlavně muskovit, méně biotit a též křemen. Podíl živců, z nichž převažuje kyselý plagioklas (hlavně albit) je nízký a obvykle nepřesahuje 10 % ze světlých minerálů. Z vedlejších minerálů je zastoupen i amfibol a granát. V závislosti na složení matečné horniny (zvláště obsahu Al, Ca) se objevují i různé další minerály, často jako porfyroblasty – kyanit, andalusit, granát, staurolit aj. Akcesorické minerály svorů jsou hlavně turmalín, apatit, grafit, chlorit, rudy (magnetit) a jiné. Od rul se svory liší nedostatkem živců. Odlučnost svorů je dokonale břidličnatá, až deskovitá. Svory jsou většinou světle zbarvené, světle šedé, šedavé, žlutavé i zelenavé ale i červenohnědé, hnědočerné nebo černé horniny s výraznou foliací, plochy foliace jsou často nápadně lesklé. Barva svorů závisí na převládajícím druhu slídy. Podle minerálního složení se rozeznávají granátické, turmalinické, chloritické, grafitické, staurolitové a jiné typy svorů.  Textura horniny je nejčastěji plošně paralelní, hornina je drobně, středně až hrubě zrnitá. Struktura bývá porfyroblastická s lepidoblastickou, granolepidoblastickou nebo lepidogranoblastickou základní tkání. Běžně se v hornině střídají polohy slídových a zrnitých minerálů, četné bývají polohy a čočky sekrečního křemene.  Většina svorů odpovídá metamorfním podmínkám přechodu z facie zelených břidlic do facie amfibolitové. Při vyšších stupních metamorfózy vzniká granát a staurolit (asi 500 °C) na úkor chloritu nebo chloritoidu, zvyšuje se podíl biotitu a plagioklasu. Hornina může přecházet až do tzv. svorových rul.

Druhy.

Detailnější členění svorů můžeme provést podle obsahu slíd:  Velmi často se používá i označení podle významných vedlejších minerálů, které obvykle tvoří porfyroblasty:  Dalšími minerály ve svorech mohou být turmalín či andalusit.

Výskyt.

Vyskytuje se běžně v horách Českého masívu, např. v Hrubém Jeseníku, další výskyty jsou známy z krušnohorského krystalinika z Klínovce. Nacházejí se i v domažlickém krystaliniku, u Kaplic a celém moraviku, hlavně okolí Vranova nad Dyjí v moravské svorové zóně, orlicko-kladském krystaliniku nebo sileziku.  V Západních Karpatech se svory vyskytují společně s rulami zejména v krystaliniku jádrových pohoří jako je Tribeč, Považský Inovec (v severním – seleckém bloku), Malé Karpaty (granátické a staurolitové) a v Tatrách. Běžné jsou také v krystaliniku veporika. hlavně v Slovenském rudohoří a Kráľovoholských Tatrách

Využití.

Svory nemají žádné významné praktické použití. Mohou být použity jako kamenivo, do betonů, jako drť ke stavbě silnic atd.

Svor je přeměněná hornina, která vzniká při středním stupni regionální přeměny hornin. Někdy bývá též označován jako slídnato-křemenná břidlice. Patří do nižší části amfibolitové facie. Je řazen mezi krystalické břidlice.


Výrobní proces.

Za pravý a velice kvalitní kubánský rum se Havana Club považuje kvůli pečlivosti výroby, jakou prochází. Ta se skládá z mnoha částí, které musejí být naprosto přesně dodrženy již po mnoho a mnoho let, aby byla zachována vysoká kvalita a také dodržena tradice, s jakou se rum značky Havana Club od roku 1878 vyrábí.  Vše začíná u cukrové třtiny (hlavní suroviny), která musí být velice pečlivě vybírána. Důležité je také to, jak dlouho rum bude zrát. Každý druh zraje jinak dlouho, ale tento čas musí být přesně dodržen (např. Havana Club Añejo Blanco zraje 18 měsíců). Neméně důležité je i to, kde rum zraje – jsou to dubové sudy z amerického bílého dubu, ve kterých byl předtím bourbon.  Co se týče výstupní kontroly, tak je vše sledováno mnoha odborníky, kteří využívají ty nejmodernější přístroje. Přesto má ale poslední slovo Master Destillero, strážce tajemství tradic.

Druhy.

Pod značkou Havana Club se prodává více druhů rumu. Jednotlivé druhy se liší jednak ingrediencemi, které jsou do rumu Havana Club přimíchávány, ale také dobou, kterou v sudech každý z těchto nápojů zraje.  Například asi nejznámější Añejo Blanco zraje přibližně dva roky, Añejo Reserva pět let a jednoznačně nejdražší a nejcennější je Maximo Ron Extra Añejo, který v sudu zraje celých 30 let. A od této doby zrání se také odvíjí cena, za kterou jsou na trhu dostupné. Pouze pro představu – Añejo Blanco se na českém trhu prodává za přibližně 300 až 400 korun, ale cena Maximo Ron Extra Añejo se pohybuje kolem 30 tisíc korun.

Añejo Blanco.

V České republice se jednalo asi o nejznámější druh nápoje Havana Club. Svou bílou barvu si získal jednak tím, že není obohacen o žádné další ingredience, které by ho zabarvily, a také tím, že zraje (18 měsíců) v bílých dubových sudech. Nejčastěji se používal jako součást míchaných nápojů. V současné době už na českém trhu není k sehnání.

Añejo Especial.

Zraje 3 roky a obsahuje vanilku, karamel a kakao. Pije se čistý nebo jako součást míchaných nápojů.

Añejo Reserva.

Zraje 5 let a obsahuje jemné náznaky vanilky, tabáku a koření. Pije se čistý nebo jako součást míchaných nápojů  příkladem je Pyrate rum.

Añejo 3 Años.

Zraje 3 roky (Años = rok). Pije se čistý, nebo jako součást míchaných koktejlů.

Añejo 7 Años.

Zraje 7 let (Años = rok). Pije se čistý, nebo jako součást míchaných koktejlů.

Añejo 15 Años.

Zraje 15 let (Años = rok). Pije se výhradně čistý

Cuban Barrel Proof.

Cuban Barrel Proof je jediný rum od značky Havana Club, který má obsah alkoholu 45 %. Ohledně zrání a uchovávání je to ještě složitější, než u ostatních rumů Havana Club. Cuban Barrel Proof je nejdříve ve velmi starých sudech z bílého dubu, kde si získá svou jantarovou barvu a neskutečnou jemnost. Poté je přemístěn do dalších, speciálně vybraných dozrávacích sudů, kde už zraje pouze krátkou část z 10 let, což je celá doba jeho zrání.  Vyznačuje se jemností, silou a pije se výhradně čistý.

Selección de Maestros.

Selección de Maestros je třikrát zrající sudový rum, který je výsledkem jedinečného procesu výroby:  Nejprve mistři Maestros Roneros shromáždí a vyberou nejkvalitnější a nejvýjimečnější zralé rumy.  Tyto rumy se poté míchají a ukládají k dalšímu zrání do sudů, které jsou vybírány dle aromatických vlastností svého dřeva. V těchto sudech se u rumu rozvine jeho charakter a intenzita.  Nakonec se Maestros Roneros sejdou podruhé, aby vybrali rumy, které jsou dokonale vyzrálé. Ty budou tvořit konečnou směs a budou stáčeny do lahví přímo ze sudů s obsahem 45 % alkoholu v objemu.

Havana Club Unión.

První kubánský rum, který byl speciálně vytvořen pro párování s chutí kubánského doutníku. Jeho komplexnost, sladkost a intenzitu se nejlépe vychutná v čisté podobě nebo na ledu.

Maximo Ron Extra Añejo.

Jedná se o jednoznačně nejdražší a nejkvalitnější rum, který je pod značkou Havana Club prodáván. Jeho hlavní předností je to, že v dubovém sudu, ve kterém je uložen, zraje celých 30 let. Má tmavě jantarovou barvu, lehce ovocnou vůni a obsahuje malé množství pepře. Je také dosti logické, že se pije výhradně čistý.  V České republice je zbožím, které se prodává opravdu velice málo, takže je v současné době k sehnání pouze z několika málo zdrojů. Prodává se pouze v 0,5 l velké láhvi a jeho cena se pohybuji okolo 30 tisíc korun.

Koktejly.

Z rumů značky Havana Club (hlavně z Añejo Blanco) se také připravuje několik koktejlů.

Havana Club je značka, pod níž se v Santa Cruz del Norte v severovýchodní části Kuby vyrábí několik alkoholických rumových nápojů. Tuto dnes jedinou mezinárodně uznávanou značku kubánského rumu založil v roce 1878 José Arechabala. Po kubánské revoluci v roce 1959 byla společnost kubánskou vládou znárodněna. Rodina Arechabalových emigrovala do Španělska a poté do Spojených států. Od roku 1994 je tento známý rum vyráběn pod hlavičkou společnosti Havana Club International, což je joint venture, kterou vlastní stejným dílem kubánský stát a francouzská firma vyrábějící alkoholické nápoje Pernod Ricard.


Historie.

Skupina byla založena ve městě Dunfermline ze zbytků polo-profesionální místní kapely "The Shadettes" (původně Mark V a The Red Hawks) zpěvákem Danem McCaffertym, kytaristou Mannym Charltonem, basákem Petem Agnewem a bubeníkem Darrellem Sweetem. Jméno získali ze skladby „The Weight“ od skupiny The Band („I pulled into Nazareth/Was feelin' half past dead...“). V roce 1970 se skupina přesunula do Londýna, kde roku 1971 vydala své první, stejnojmenné album.  Po získání nějaké té pozornosti díky albu "Exercises" z roku 1972, Nazareth vydali album "Razamanaz" na začátku roku 1973. Skladby jako „Broken Down Angel“ a „Bad Bad Boy“ se umístily v britském žebříčku Top 10 list. Poté následovalo album "Loud 'N' Proud" na konci roku 1973, které obsahovalo hit „This Flight Tonight“, původně od Joni Mitchell. Roku 1974 vydali album "Rampant", které bylo neméně úspěšné, třebaže neobsahovalo žádný singl. Další skladba (neobjevuje se na žádném albu), opět coververze, tentokrát skladby „My White Bicycle“, se na začátku roku 1975 umístila v UK Top 20.  Album "Hair of the Dog" bylo vydáno roku 1975. Americké vydání alba obsahuje skladbu "Love Hurts", původně od The Everly Brothers a také nahranou Royem Orbisonem. Tato skladba byla ve Spojeném království a USA vydána jako singl. V USA byla oceněna jako platinová. Je to jediná skladba od Nazareth, která se umístila v americkém Top Ten. Titulní skladba alba se totožným názvem (nesprávně známá také jako „Now You're Messing With a Son of a Bitch“) se stala základem rockových rádií 70. let a objevila se také na albu The Spaghetti Incident od Guns N' Roses. Traduje se, že zpěvák GNR Axl Rose začal používat svůj pověstný ječák poté, co ho jeho kytarista Izzy Stradlin slyšel zpívat ve sprše vysoko položeným hlasem právě „Hair of the Dog“. Tento styl zpěvu Izzyho údajně zaujal natolik, že Axlovi doporučil ho používat i při vystoupeních s kapelou.  V roce 2013 ze skupiny kvůli zdravotním potížím odešel původní zpěvák Dan McCafferty. V únoru 2014 jej nahradil Linton Osborne. V prosinci 2014 byla kapela kvůli Osbornově nemoci nucena zrušit několik koncertů a odložit turné po Spojeném království. 16. ledna 2015 Osborne na svém Facebooku oznámil odchod z Nazareth. 16. února 2015 skupina představuje novou posilu, kterou je jedinečný zpěvák Carl Sentance.

Nazareth je skotská rocková skupina, známá několika hard rockovými hity, stejně jako coververzí balady „Love Hurts“ z poloviny 70. let.


Biografie.

Dětství.

Alban Uzoma Nwapa se narodil jako jedno z deseti dětí v rodině střední vrstvy v Ogutě, ve státě Imo v Nigérii. Většinu svého mládí strávil v rodném městě, kde skončil rovněž střední církevní školu.

Raná kariéra.

Když mu bylo 23, odcestoval do Švédska a dal se na studium zubařiny. Aby si mohl svá studia zafinancovat, začal s produkcí vlastní hudby. Během těchto let pracoval jako DJ v dobře známém stockholmském klubu zvaném Alphabet Street. Jeho jméno se dostalo rychle do povědomí veřejnosti, obzvláště poté, co začal začleňovat svůj zpěv do prezentovaných nahrávek. Po dokončení svých studií si otevřel lékařskou praxi, ale role DJ mu zůstala jako vedlejší pracovní poměr. V roce 1990 se setkal s hudebníkem a producentem Deniiz Pop z vydavatelství SweMix a spolu s rapperkou Lailou El Khalifi nahráli a vydali Albanovu první oficiální hudební nahrávku s názvem "Hello Africa", kterou pojmenoval kvůli jeho lásce k domovině. Alban Uzoma Nwapa tehdy začal vystupovat pod uměleckým jménem Dr. Alban, kterým odkazoval na jeho lékařská studia.

Dr. Records.

Jeho debutové album "Hello Africa" obsahovalo singly: "Hello Africa" a "No Coke", obou hitů se prodalo více než milion nosičů. V polovině 90. let si Dr. Alban založil vlastní hudební společnost s názvem Dr. Records. V roce 1996 vydal s Dr. Records hudební album "Born in Africa". Tento projekt nenavazoval přímo na úspěchy jeho předešlých nahrávek. Mezi jeho nejúspěšnější pozice v hudebních žebříčcích patřilo 12. místo ve Finsku, ve Švýcarsku a Švédsku bylo album 37., v Německu 52. a 41. v Rakousku. V roce 1997 pod názvem The Very Best of 1990-1997 vydal Alban kompilaci, která se dostala do žebříčků pouze v Rakousku, Švédsku a Německu. V témže roce vydal i studiové album "Believe", které se vyšplhalo na 27. místo ve Švédsku, 30. místo ve Finsku a 41. místo v Rakousku. Koncem roku 1998 ve spolupráci spolu s německým projektem Sash! vydal Alban nahrávku "Colour the World", která v evropských žebříčcích zaznamenala mírný úspěch. V roce 2000 Dr. Alban vydal singl "What Do I Do", který byl dva týdny ve švédském singlovém žebříčku na 43. pozici. Albanovo následující album "Prescription" se stalo ve všech hudebních žebříčcích propadákem.

Návrat na scénu.

Po letech absence na hudební scéně v roce 2007 Dr. Alban vydal nové studiové album "Back to Basics". To bylo prodávané pouze přes internet přes jeho oficiální webovou stránku. V Rusku byla tato edice v prodeji i na CD a na audiokazetách. V roce 2008 vydal společně s popovou hvězdou 90. let Haddawayem singl nazvaný "I love the 90's", kterým Alban připomíná, že nezapomněl na své kolegy z 90. let a v textech také zmiňuje některé z největších hitů eurodance scény: "Rhythm is a dancer", "What is Love", "Scatman", "All that she wants" a samozřejmě i jeho vlastní "It's my life". 15. února 2014 se Alban spojil spolu s Jessicou Folcker a nazpíval s ní píseň "Around the World", se kterou se ucházel o šanci reprezentovat Švédsko v dánské Kodani na soutěži Eurovision Song Contest 2014.

Alban Uzoma Nwapa (* 26. srpna 1957 ve městě Oguta, stát Imo, Nigérie), známý pod pseudonymem Dr. Alban, je nigerijský hudebník a producent. Jeho hudebními vzory v dospívání byli umělci jako Fela Kuti a James Brown. Žije a pracuje ve Stockholmu (Švédsko). Než začal s muzikou, živil se jako zubař. Jeho hudba je řazena do skupiny Eurodance/hip-hop reggae kombinovaný stylem dancehall. Celosvětově prodal přes 16 milionů nosičů.. Proslavil se svým hitem "It's My Life" z roku 1992.


Turbiditní sekvence.

Výskyt opakujících se vrstev slepenců, pískovců a jílovců v hlubinných sedimentech byl dlouho pro geology nejasný. Střídání hlubinných jílovců, případně břidlic se slepenci a pískovci, které byly prokazatelně mělkovodního původu se vysvětloval různě. Nejčastěji jako výkyvy výšky vodní hladiny.  Arnold H. Bouma, který studoval hlubokovodní sedimenty, vysvětlil zjemňování velikosti zrn klastických sedimentů od slepenců ve spodní části sekvence, přes pískovce, prachovce až po jílovce, tak že tuto zákonitou posloupnost spojil s jednorázovým působením turbiditního proudu, který smyl sedimenty šelfu na svah a do hlubších částí oceánu. Jeden proud tedy všeobecně představuje jednu sekvenci rozdělenou v ideálním případě na 5 intervalů (A až D). Proudy obvykle leží nad sebou a představují mnohokrát se opakující sledy těchto sekvencí nebo jejich částí.  Začíná se erozním kontaktem, kdy síla proudu nedovoluje sedimentaci ale naopak na své cestě do nižších částí pánve eroduje podložní nezpevněný sediment. Nad erozivním kontaktem se nachází interval postupně zesilujícího sedimentu představujícího nejprve štěrk v písečné základní hmotě, který přechází do masivních většinou hrubozrnných pískovců. Ten je označován jako masivní, paralelně zvrstvený interval T. Jde o nejtěžší částice, které z nesené suspenze vypadly jako první. Nad ním se nachází interval střednězrnného rovnoběžně zvrstveného pískovce – tzv. paralelně zvrstvený interval T. Přechod mezi intervaly je postupný. Následně, při zpomalení proudu dochází k usazování šikmo zvrstveného pískovce, nejčastěji s čeřinami. Přítomné konvolutní zvrstvení je důsledkem postsedimentární deformace. Interval se označuje jako T. Po vypadnutí těžších zrn delší dobu sedimentuje interval laminovaného prachu až jílu, tvořícího nejdéle se pohybující část turbiditního proudu. Označuje se jako T. Závěrečnou část sekvence tvoří kalový horizont jílu bez makroskopických textur. Tento pelitový (částice do velikosti pod 0,002 mm) interval je označován T. Sekvenci může ukončit interval hemipelagických jílovců, které se usazovaly na mořském dně v době klidu. Vzhledem k pomalé míře sedimentace v hlubinných oblastech tento interval představuje delší dobu, jeho tloušťka je však ve srovnání s turbidity menší.  Turbiditní sekvence může být mocná několik decimetrů až 1 – 2 metry.  Ne vždy musí být v turbiditním proudu vyvinut celý sled intervalů. Mladší proudy totiž mohou erodovat svrchní část podložního proudu. Sekvence se rovněž liší svou tloušťkou vzhledem ke svému postavení v rámci tělesa sesuvu. Sekvence představující sedimenty z blízkosti centra proudu (proximálně) mají převahu hrubozrnného materiálu, zatímco sekvence z okrajové části jsou tvořeny hlavně jemnozrnným jílem a břidlicemi.

Vznik.

Turbidity vznikají usazováním z hustých proudů. Při sedimentaci v řekách, ukládá proud vody částice v důsledku zvyšování tření (tzv. trakční proudy), kde hlavním činitelem je rychlost proudu. U turbiditních proudů (hustých proudů) hraje významnou roli i nasycení proudu suspenzí, které je vyvoláno zvířením kapaliny. Takový proud může nabýt hustotu řídké kaše. Menší rozdíl hustoty kapaliny a materiálu má za následek, že takový proud může nést mnohem těžší částice.  Takové podmínky mohou nastat nejen v mořském prostředí, kde jsou turbidity nejčastěji. Podobným mechanismem se řídí i lahary, bahnotoky a pyroklastické proudy, které v určitém stadiu zanechávají sedimenty podobné turbiditům. Turbiditům jsou podobné mnohé další podmořské sesuvy a události jako jsou například tempestity, projevy ničivých bouří, které se však nikdy na rozdíl od turbiditů neopakují ve vrstevnatém sledu.  Fluxoturbidit (jiné názvy jsou proximální turbidit, megaturbidit, seismoturbidit, vysokohustotní turbidit) je hrubozrnný druh turbiditu. Velmi často se nejedná o skutečné uloženiny turbiditních proudů ale o výsledky podmořských sesuvů, úlomkotoků a bahnotoků, takže tento termín není zcela nejvhodnější. Tyto hrubozrnné turbidity většinou nemají dobře vyvinuté gradační zvrstvení. Sedimentují blíže ke zdroji, blízko podmořských kaňonů nebo velmi často přímo v nich.

Tektonická pozice.

Horniny turbiditních proudů umožňují na základě svého výskytu předpokládat blízkost výše položené zdrojové oblasti, kde se delší dobu mohly akumulovat sedimenty, které byly později turbiditními proudy přemístěny do nižší části sedimentační pánve. Směry jejich proudění lze měřit. Úlomky, které proudy nesly, totiž na mnoha místech poškrábaly dno a odlitky výplně těchto rýh lze nalézt na spodní straně pískových lavic. Tyto sedimentární textury se označují jako hieroglyfy.  V jezerech mohou být sedimenty turbiditové povahy významným důkazem opakování sesuvů a zemětřesení, které je způsobily. Jejich datace v kvartérních sedimentech je možné pomocí stratigrafických metod počítáním varvitových vrstev.

Ekonomický význam.

Turbiditní proudy flyšových pásem tethydní oblasti jsou známy výskytem ložisek stratiformních rud cínu (scheelit), ale i pelosideritů, která jsou vázána na exhalační ložiska. V Alpách se takové ložisko nachází u Erzbergu, pelosiderity jsou známy z oblasti Českého Těšína a Nového Jičína. V jednom z největších současných dolů na cín ve Felbertalu, se těží mineralizace tohoto typu.  Litifikované akumulace turbiditů mohou být vhodnými pastmi na uhlovodíky jako je ropa a zemní plyn. Turbiditní sedimenty často tvoří výplň předobloukových pánví. Známy jsou jejich výskyty v Apeninách, Pyrenejích, Západních Alpách i Karpatech. Menší výskyty ropy vázané na turbidity jsou známy i ze Slovenska, zejména z okolí Korni na Kysuci, nebo z okolí Bradlového pásma na východním Slovensku. V ČR se tyto akumulace vyskytují na bázi neogenních sedimentů čelní předhlubně v oblasti Ždánického lesa, Kostelan a Dolních Dunajovic.

Turbidit je sled usazených hornin, který vznikl působením opakujících se turbiditních proudů, tedy podmořských sesuvů, které nesly suspenzi klastických sedimentů.


Historie.

První doložená zmínka o názvu Timmelsjoch (Thymelsjoch) pochází z roku 1241, kdy tento název poprvé použil ve svém dopise hrabě Eschenlohe z Horního Bavorska. Starověká cesta byla jednou z mnoha takových tras v Tyrolsku. Nejen, že tyto cesty usnadňovaly obchodování, ale měly také velký společenský, kulturní, politický a náboženský význam. Cesta Timmelsjoch byla obzvláště důležitá. Nebyla sice nejjednodušší, ale byla nejkratší spojnicí údolí řeky Inn s městem Meran. Během středověku a raného novověku, zejména od konce 13. století až do počátku 15. století, vzkvétal místní obchod právě díky této cestě.  Druh zboží, se kterým se zde nejvíce obchodovalo, a který byl proto po této cestě nejvíce přepravován, byl len, zpracované maso, sádlo, víno, lihoviny a ocet. V neposlední řadě byl po této cestě také převáděn živý dobytek. Díky obtížnosti cesty byly právě zde položeny základy moderního alpinismu a není divu, že údolí Ötztal, je jednou z kolébek horolezectví.

Výstavba dnešní silnice.

První návrhy pro výstavbu silnice byly předloženy již v 19. století. V roce 1897 přijal tyrolský zemský sněm návrhy, na výstavbu několika cest přes horská sedla. Patřil mezi ně i návrh na výstavbu silnice přes Timmelsjoch. Díky první světové válce však byly tyto návrhy odloženy. Počátkem roku 1950, vymyslel Angelus Scheiber plán stavby silnice přes Timmelsjoch, kdy stavbu s nadsázkou obhajoval tím, že severojižní spojení by lidem umožnilo v poledne lyžovat na ledovci v rakouském údolí Ötztal a již v odpoledních hodinách relaxovat v italském městě Meran. Výstavba silnice byla odstartována dne 30.10.1955, kdy byla pro tuto stavbu vytvořena speciální stavební společnost s názvem Timmelsjoch Hochalpenstraßen AG.  Stavba silnice Timmelsjoch je považována za bod obratu v přechodu z ruční, na mechanizovanou výstavbu takovýchto silnic. Ačkoli členitý terén ne vždy umožňoval příjezdu techniky, provedla tato neocenitelné služby. Čtyři nasazené buldozery dokázaly vytvořit základ pro výstavbu silnice až v délce 150 metrů denně - ekvivalent práce na 130 mužů. Velkou část podkladu pro silnici bylo ale ve vysokohorském prostředí potřebné vytvořit ručně, jen pomocí rýčů, krumpáčů a koleček, což kladlo na pracovníky obrovské nároky.  Vzhledem k vysoké nadmořské výšce, bylo možné stavební práce provádět pouze v období od května do listopadu. Nicméně, byla vysokohorská silnice dokončena podle plánu. Za čtyři roky, z nichž pouze 17 měsíců byly skutečně prováděny stavební práce, byla dne 17. července 1959 cesta do Joch slavnostně otevřena.

Provozní podmínky na silnici.

Vysokohorská silnice do sedla je otevřena denně od 7 do 20 hodin. Vzhledem k vysoké nadmořské výšce, kterou silnice prochází, je tato silnice průjezdná přibližně od začátku června do konce října. Neexistují zde žádná omezení, pokud jde o použití silnice na rakouské straně. Nicméně, vzhledem k tomu, že na italské straně je silnice strmá, úzká, je zde spousta tunelů a mostních staveb, platí následující omezení: Přesné datum otevření silnice záleží na sněhové situaci, popřípadě povětrnostním podmínkách. Po zimních měsících se ze silnice frézami odklízí sněhová vrstva až o síle 10 metrů. Jak je uvedeno výše, silnice se obvykle uzavírá od poloviny do konce října a otevírá se v období od poloviny května či počátkem června. Informace o otevření - uzavření silnice jsou zveřejněna na domovské stránce webu Timmelsjoch Hochalpenstessen AG.

Rasthaus.

Rasthaus Timmelsjoch, (restaurace) se nachází na vrcholu průsmyku v nadmořské výšce 2509 metrů. Restaurace je při průjezdné silnici otevřena denně od 7 do 20 hodin. Naleznete zde nabídku teplých jídel a osvěžujících nápojů po celý den.

Architektonické plastiky.

U silnici Timmelsjoch se na několika místech nacházejí architektonické plastiky, ve kterých jsou informace o místním přírodním prostředí, historii a hospodářství regionu, kultuře, atd. Vstup do všech architektonických plastik je zdarma.

Poplatky.

Silnice Timmelsjoch je pro motorová vozidla zpoplatněna dle níže uvedených poplatků (ceník pro rok 2013). Poplatek pro zpáteční jízdu může být využit i jiný den v daném roce, než kdy byl zakoupen.

Timmelsjoch ( "Passo del Rombo") je alpské silniční sedlo (2 474 m n. m.), nacházející se na hranicích Rakouska a Itálie. Silnice spojuje italskou obci Moos a rakouskou obci Hochgurgl. Vzdálenost z obce Moos do sedla je 22,5 km a z obce Hochgurgl do sedla je v 7,9 km.


Život.

Marie Luisa se narodila jako dcera Kristiána Karla Reinharda Leiningensko-Dachsbursko-Falkenbursko-Heidesheimského a jeho manželky Kateřiny Polyxeny Solms-Rödelheimské. Po otcově smrti se stala dědičkou baronství Broich a spolu s architektem Nicolasem de Pigage, se pustila do obnovy a rozšíření hradu Broich. V roce 1806 byla vláda v Broichu Napoleonem rozpuštěna a roku 1815 bylo baronství připojeno k Prusku.  16. března 1748 se Marie Luisa Albertina v Heidesheim am Rhein provdala za Jiřího Viléma Hesensko-Darmstadtského, mladšího bratra vládnoucího lankraběte Ludvíka IX.  Její dcera Frederika byla první manželkou a dcera Šarlota druhou manželkou Karla II. Meklenbursko-Střelického. Obě zemřely při porodu. Karel pak ukončil svou službu jako generální guvernér Hannoveru a přestěhoval se s dětmi do Darmstadtu. Princezna Marie Luisa ovdověla v roce 1782 a převzala starost o vzdělání a péči o Karlovy děti.  Šarlota Georgina s otcem do Darmstadtu neodešla. V 16 letech se provdala za sasko-hildburghausenského vévodu. Otec často své dva syny navštěvoval a v roce 1787 se s nejstarší dcerou přestěhoval do Hildburghausenu, poté co se stal místním císařským debetem komise. A tak se Marie Luisa starala především o Luisu a její sestry Terezu a Frederiku, kterým poskytla bezpečný a relativně neformální domov ve "Starém paláci" na tržním náměstí v Darmstadtu. Používala regionální vzdělávací metody.  V roce 1790 odcestovala s Luisou, Frederikou a Jiřím do Frankfurtu na korunovaci Leopolda II. Zůstali tam s Kateřinou Alžbětou Goethe. V roce 1791 nastoupili vzdělávací výlet do Nizozemska. V roce 1792 utekla s dětmi před postupující francouzskou armádou z Darmstadtu k vnučce Šarlotě do Hildburghausenu, kde zůstali do března 1793. Na zpáteční cestě do Darmstadtu cestovali přes Frankfurt, kde se Luisa setkala se svým budoucím manželem Fridrichem Vilémem Pruským. V roce 1793 doprovázela Marie Luisa své vnučky Luisu a Frederiu na jejich svatbu v Berlíně.  Marie Luisa byla popisována jako báječná osoba s vřelým srdcem, veselou a mluvící falckým dialektem. Svým vnučkám byla svou blízkostí a vřelostí náhradní matkou.

Marie Luisa Albertina Leiningensko-Falkenbursko-Dagsburská (16. března 1729 - 11. března 1818) byla dědičkou baronství Broich a sňatkem hesensko-darmstadtskou princeznou. Byla také babičkou a vzdělavatelkou budoucí pruské královny Luisy Meklenbursko-Střelické.


Poloha a význam.

Význam Karviné (dříve Fryštátu) v minulosti předurčovala její strategicky výhodná poloha na obchodní cestě z Uher do Pobaltí, která z ní učinila obchodní, hospodářské a kulturní centrum celé zdejší oblasti. Od konce 13. století do roku 1572 byl zdejší hrad sídelním místem slezských knížat z královského rodu Piastovců. Prvkem, který významně ovlivnil další rozvoj města, byl nález černého uhlí ve 2. polovině 18. století a rozvoj železárenského průmyslu na počátku 20. století. Nadále byl význam města dán rostoucí těžbou černého uhlí, rozvojem těžkého průmyslu a železnice které předurčily jak stavební, tak demografický vývoj města v druhé polovině 20. století.  Moderní Karviná vznikla roku 1949 sloučením města Fryštátu (německy "Freistadt"; dnešní Karviná 1, centrum starého Fryštátu je městskou památkovou zónou), původní Karvinné (díky intenzivní těžbě uhlí dnes již neexistuje; je to předměstská část Karviná-Doly), Darkova (Karviná 3), Ráje (Karviná 4) a Starého Města (Karviná 5). Později ještě byly připojeny Louky nad Olší. Nově vzniklé město se začalo budovat na katastru fryštátského Horního Předměstí ve čtyřicátých letech dvacátého století, které se rozvíjelo již od doby, kdy Severní dráha císaře Ferdinanda přivedla do Fryštátu železnici. Moderní město je postaveno převážně v architektonickém slohu Bruselský styl.  Karviná leží na hranici s Polskem. Přímo ve městě jsou dva hraniční přechody (z toho jeden pouze pro osobní vozidla) v místní části Karviná-Ráj. Město se rozprostírá na severním okraji předhůří Beskyd. Karviná leží v údolí řeky Olše a od krajského města Ostravy je vzdálena 18 km východním směrem. Karviná vždy patřila k ekonomicky silným oblastem s vysokou koncentrací průmyslu, zejména těžebního, na který navazují další výrobní odvětví. Současně dosáhlo město evropského významu díky lázeňství. Již od konce 19. století byly budovány lázně Darkov díky nálezům léčivé jodobromové solanky. V posledních letech byl posílen význam města jako obchodního a turistického centra. Vznikem Obchodně podnikatelské fakulty Slezské univerzity v Opavě se Karviná stala univerzitním městem – spolu s Opavou prvním v Moravskoslezském kraji a po roce 1989 v Československu vůbec.

Historie.

Území dnešní Karviné patří ve zdejší oblasti k místům s nejstarším osídlením, o jehož existenci svědčí nálezy kamenných nástrojů z období mladší doby kamenné.Nejstarší dochovanou písemnou zmínkou o území dnešního města (osadě Solca) je z roku 1268. Na dnešní místo byl Fryštát přemístěn po roce 1290 knížetem Měškem I. Těšínským. Vratislavský desátek z let 1302–1315 obsahuje původní názvy některých zdejších lokalit jako "Fryenstat" (Fryštát), "Roy" (Ráj), "Carwina" (Karviná), "Bertholdi Villa" (Darkov). Vzhledem k strategicky výhodné poloze Fryštátu na obchodní cestě z Uher do Pobaltí se zde vytvořilo významné středisko obchodu a řemesel, které se mezi léty 1290 až 1945 stalo sídlem nejvyšší slezské aristokracie. Fryštát dal také základ pro vznik zcela nového města Karviné, které se na jeho katastrálním území začalo budovat od 50. let 20. století.  Zásadní obrat v rozvoji celé zdejší oblasti znamenal nález černého uhlí ve 2. polovině 18. století a počátkem 20. století již bylo území města svým ekonomickým potenciálem významnou oblastí v rámci celého Rakousko-Uherska. K rozvoji města přispěla výstavba železničních tratí: Severní dráha císaře Ferdinanda v Petrovicích, Košicko-bohumínská dráha v dnešní části Doly a v roce 1898 i Karvinská Místní dráha KFNB se stanicí Fryštát, dnes Karviná - město, a také tramvajová trať. Podle rakouského sčítání lidu v roce 1910 měly obce Karwin, Freistadt, Altstadt, Roj, Darkau a Lonka celkem 29 880 obyvatel (pouze v Karviné 16 808 a ve Fryštátě 7767), z toho 29 155 trvale registrovaných, 23 988 (82, 3%) byli posky, 3907 (13,4%) německy a 1219 (4,2%) česky mluvící, 26 616 (89,1%) byli katolici, 2483 (8,3%) protestanti, 589 (2%) Židé a 192 dalších náboženství..  Během let 1918–1920 probíhal mezi nově vzniklými státy Československem a Polskem spor o Těšínsko. Během něj padlo téměř 40 československých legionářů a boje byly zastaveny z podnětu prezidenta Masaryka jednáním ministra Edvarda Beneše s Poláky. Ten byl poté nařčen Karlem Kramářem, "že nerozumí politice" ("a připravil naše legie o další vítězství"). Po krátkém vojenském střetnutí bylo území Těšínska v roce 1920 mezi oba státy rozděleno arbitráží vítězných mocností. Území města připadlo Československu. V roce 1938 Polsko začalo vůči Československu opět vznášet územní požadavky. Ty byly formulovány polskou vládou 21. září 1938 a vzneseny jako součást Hitlerova godesberského memoranda. 30. září 1938 polská vláda zaslala československé vládě ultimátum o okamžitém vydání požadovaných oblastí a 1. října 1938 polská vojska obsadila požadovaná území, včetně území dnešní Karviné. Období polského záboru však netrvalo ani rok. Po porážce Polska Německem na počátku druhé světové války oblast obsadil Wehrmacht a území města s germánským původem bylo přičleněno k Německu. V roce 1944 došlo ke sloučení měst Karvinné (dvě písmena "N" v názvu města se užívala od roku 1920), Fryštátu a obcí Starého Města, Ráje a Darkova v jeden územní celek s názvem Karwin-Freistadt. Po osvobození města 3.5. 1945 se dvojměstí rozpadlo a oblast se vrátila zpět pod správu Československa.  První výstavbu budoucího nového města, ulici Zakladatelská, zahájil předseda Benešovy vlády Klement Gottwald slavnostním výkopem roku 1946. Roku 1949 následovalo opětovné sloučení okolních obcí v jeden územně správní celek pojmenovaný Karviná. Na území sloučeného města nastal velký stavební rozvoj, který trval až do 80. 20. století. Svého vrcholu dosáhla Karviná na konci 80. let 20. století s počtem obyvatel téměř 90 tisíc. Stavební vývoj města, které se mělo stát pátou českou metropolí s počtem obyvatel 120.000 zastavily až listopadové události roku 1989 a zejména rozpad Československa v roce 1992-3, kdy se Karviná i z východu stala téměř pohraničním městem. Moderní městská zástavba leží především na katastrálním území historického města Fryštátu ("Karviná-město") a bývalé obce Ráje.

Metropole Karviná.

V šedesátých letech dvacátého století se realizoval projekt na výstavbu nového, moderního centra Karviné v architektuře bruselského stylu, které se mělo stát pátou českou metropolí. Hlavní silniční tepnou se měla stát centrální třída, dnes tř. 17. listopadu, která měla plnit roli městského bulváru a díky přítomnosti lázní ve městě navodit atmosféru pohodového a příjemného místa. Na této centrální třídě se měly vyskytovat volné prostory plné městské zeleně s dominantními budovami. To se opravdu povedlo. I když je na této třídě hustý silniční provoz, stále láká k procházce po ní, a to v celé její délce. A to platí obzvláště v době květu sakurové aleje, která zde byla vysázena a je dodnes vzorně udržovaná. Centrální třída se však během let dočkala na některých místech necitlivých zásahů:  Vyvrcholením centrální třídy je prostor mezi křižovatkami u VZP a OD Prioru. Tento prostor, jemuž dominuje vzdálenější skupina výškových budov působí zanedbaným dojmem. Přítomnost nevkusně situovaných autobusových zastávek ještě více vytváří dojem periferního místa než centra města. Všude přítomný asfalt a zeleň zastiňující dominantní budovy tento dojem ještě více umocňuje. Přitom tento centrální prostor může i nadále být centrálním parkem aniž by kazil dojem centra města. Na tomto centrálním prostoru je totiž za bujnou zelení schována řada architektonických slohů, které po vykácení části zeleně vytvoří dominantní prvky celého centra. Jde především o nádhernou prvorepublikovou budovu Jiráskovy školy, roh rovněž prvorepublikové budovy Magistrátu, modernu zastupující OD Prior a restauraci s obytným blokem nebo funkcionalistické třípodlažní obytné domy. Hlavní dominantou celého tohoto centrálního prostoru je pak již zmiňovaná vzdálená skupina výškových domů. Centrálnímu prostoru rovněž chybí výšková solitéra např. v podobě hodinové věže, pomníku či sochy nebo fontány. V posledních letech se vyskytla řada urbanistických studií na dotvoření městského centra. Pro finanční náročnost nikdy nebyla realizována. Není potřeba stavět nové budovy, stačí celé třídě a především centrálnímu prostoru vrátit zašlý lesk šedesátých let:

Pověsti.

Zvon ve zdejším kostele měl nejsilnější a nejlahodnější hlas ve Slezsku, neboť prý do zvonoviny při odlévání vhodili díl stříbra. Byl starší než samotné město, při zániku původní obce se ztratil, až po létech jej na poli vyhrabala svině. Zvon bylo slyšet až do Těšína a jeho hlasu naslouchala těšínská kněžna s takovou oblibou, že se rozhodla zvon koupit. Avšak fryštačtí jej nechtěli prodat, a proto jí řekli, že by za něj musela vysázet tolik dukátů, že by to dosáhlo po cestě z Těšína až do Fryštátu. Jenže kněžna na obchod přistoupila, a tak jí radní museli zvon vydat. Kněžna si zvon zavěsila na svém hradě, ale zvon přes noc ulétl zpět do Fryštátu. Kněžna vidouc ten zázrak to vzdala a nechala Fryštátu jak zvon, tak i peníze. Jen okna kostelní věže směrem k Těšínu nechala zazdít, aby ji hlas zvonu nelákal.  Více pověstí je uvedeno v článku Fryštát.

Městské památky.

Historická památková zóna.

Město založené jako nové město fryštátské jeho prvním knížetem Měškem I. Piastovským roku 1290. Nejstarší stavbou nového města, povýšeného na Slezské knížecí město je areál Fryštátského hradu, jehož stavba začala v roce 1288 a po celou dobu své existence byl sídlem nejvyšší slezské aristokracie a mezi léty 1327 – 1573 byl lénem českých králů. Přilehlé město pochází z počátku 14. století. V druhé polovině 19. století byly na fryštátském předměstí objeveny jodobromové prameny, díky kterým zde vznikly věhlasné lázně. Za dobu své existence se v nich léčila celá řada významných osob. Roku 1992 zde byla vyhlášená městská památková zóna. Podrobný seznam památek je uveden v článku Fryštát, Lázně Darkov, Doly (Karviná) a Staré Město (Karviná).

Metropolitní památková zóna.

Především v 60. letech 20. století byl vybudován základ pro výstavbu páté české a největší slezské metropole. Město mělo dosáhnout počtu obyvatel 120.000. Jeho nově vzniklé centrum tvořené třídou Osvobození a třídou 17. listopadu bylo doplněno řadou významných stavebních dominant postavených v architektuře "Bruselský styl". Tyto budovy dodnes připomínají původní záměr vytvořit z Karviné novou metropoli.

Obyvatelstvo.

Struktura populace.

Podle výsledků sčítání obyvatelstva v roce 2001 se 8,5 % obyvatel města hlásilo ke slovenské a 8 % obyvatel k polské národnosti. Zajímavostí města je vysoký podíl obyvatel bydlících v panelových domech, který dosahuje 92 %.

Členění města.

Karviná se člení na 6 katastrálních území, na kterých leží 9 místních částí:  Místní části jsou někdy číslovány:

Správní území.

Karviná byla dříve okresním městem, v současnosti je obcí s rozšířenou působností a pověřeným obecním úřadem. Okres Karviná ale stále existuje a skládá se ze 17 obcí, ORP ze 4 obcí – Dětmarovic, Karviné, Petrovic u Karviné a Stonavy. Stále zde ovšem působí okresní soud, okresní státní zastupitelství, okresní archiv.

Sport.

Nejznámějším sportovním klubem ve městě je bezesporu HCB Karviná. Tento házenkářský klub, založený již v roce 1955, v nedávné době pravidelně sbíral tituly mistra republiky (je desetinásobným mistrem samostatné ČR – naposledy v sezoně 2017/2018) a od roku 2000 do roku 2006 byl každoročním účastníkem nejprestižnější evropské klubové soutěže – Ligy mistrů. Dalším významným klubem je fotbalový klub MFK Karviná, který od sezóny 2016/2017 hraje nejvyšší českou fotbalovou soutěž. Za zmínku stojí také lední hokej. Ten se hrál v Karviné již od 50. let, ale současný klub SK Karviná byl založen roku 1993. Ve městě se rovněž nachází basketbalový klub TJ Sokol Karviná, kde jeho junioři patří mezi špičku v ČR; muži však hrají pouze 3. nejvyšší soutěž. Karviná má také zastoupení v extralize hokejbalu (HbK Karviná), juda, sportovní střelby a ve městě se rovněž hraje florbal. V poslední době je velmi oblíbená nová sportovní disciplína workout. Ve městě tak vyrůstají nová workoutová hřiště, na kterých trénuje jeden z nejlepších světových závodníků Marek Matis.

Životní prostředí.

Znečištění ovzduší.

V souvislosti s vysokou koncentrací těžkého průmyslu v oblastí patří ovzduší v Karviné mezi nejvíce znečištěné v České republice. Ve znečištění rakovinotvorným benzopyrenem patří podle Státního zdravotního ústavu k nejzamořenějším oblastem. V roce 2005 průměrná celoroční koncentrace benzo-a-pyrenu činila 5,1 ng.m. Podle výzkumu prováděného společnou laboratoří Ústavu experimentální medicíny Akademie věd České republiky a Zdravotního ústavu Středočeského kraje na vzorku 23 městských strážníků v Karviné bylo v jimi vdechovaném vzduchu naměřeno 6,6 ng.m benzo-a-pyrenu. Např. u strážníků v Praze bylo naměřeno 0,8 ng.m.

Následky těžby.

Některé části města se také potýkají s důsledky hlubinné těžby uhlí, zejména s poddolováním, které narušuje statiku budov, z nichž řada musela být opuštěna a stržena. Postupně tak těžbě padla za oběť původní Karviná včetně řady pozoruhodných stavebních památek. Těžba si následně vyžádala likvidaci dalších příměstských lokalit. Zlikvidována a poddolována byla převážná většina místních částí Louky nebo Darkov. Dále se uvažuje o těžbě pod čtvrtí Staré Město nebo Starý Ráj. Jelikož se však uhelné sloje nachází pod převážnou částí města, je jeho budoucí rozvoj značně limitován.

Ekonomika.

V minulosti patřila Karviná k nejrychleji se rozvíjejícím průmyslovým městům u nás. Počet obyvatel rostl současně s objemem těžby a svého vrcholu dosáhl koncem 70. let (tehdy zde žilo bezmála 80 tisíc obyvatel). Základem prosperity byla těžba kvalitního kamenného uhlí, které se stalo základem rozvoje průmyslu na celém Ostravsku. Na katastru města postupně vzniklo slučováním někdejších menších šachet několik velkodolů – Důl ČSA, Důl Darkov, Důl ČSM. Obrat v tomto vývoji nastal v 90. letech v souvislosti s útlumem těžby (v ostravské části revíru byla těžba úplně zastavena). V posledních letech klesl počet obyvatel města o bezmála 20 tisíc, vzrostla naopak nezaměstnanost.  Kromě uhelných dolů sídlí ve městě řada dalších podniků. Sídlila zde Kovona Karviná – někdejší největší producent bytových jader a sklolaminátových materiálů u nás. Po roce 2000 vznikla ve městě průmyslová zóna Nové Pole. Své výrobní haly zde mají firmy jako Robe lighting, Shimano, Sejong, Gates, Mölnlycke Health Care a další.

Plán na výstavbu spalovny odpadů.

Do městské části Karviná-Doly naplánoval krajský úřad výstavbu velkokapacitní spalovny odpadu, do které by se ze širokého okolí mohlo ročně svážet 200 tisíc tun komunálního odpadu. Se záměrem nesouhlasí místní obyvatelé, kteří se obávají, že by spalovna odpadů zhoršila kvalitu již dnes značně znečištěného ovzduší.

Školství.

Karviná je mimo jiné také univerzitním městem. Ve městě sídlí Obchodně podnikatelská fakulta Slezské univerzity v Opavě. Dále se zde nachází několik středních škol: gymnázium, střední průmyslová škola, obchodní akademie, střední zdravotnická škola aj. Kromě středních škol také základní a mateřské školy.

Karviná (, ) je statutární město v Moravskoslezském kraji, na území historického Těšínského Slezska, 18 km východně od Ostravy na řece Olši. Po druhé světové válce byla dnešní Karviná projektována jako pátá česká metropole pro 120 000 obyvatel. Dnes žije ve městě obyvatel s významnou slovenskou a polskou menšinou. Celý okres čítá na 250 000 obyvatel. Karviná je univerzitním, turistickým, lázeňským a ekonomickým městem Slezské metropolitní oblasti s více jak 5 000 000 obyvateli a největším městem na řece Olši. Jádrem dnešního města Karviná je původní knížecí město Fryštát. Karviná vznikla roku 1949 přemístěním obyvatel původní hornické Karvinné na fryštátské Horní Předměstí, které se silně rozvíjelo již od konce 19. století. Úředním spojením těchto dvou měst a připojením Ráje, Darkova a Starého Města vzniklo nové město s názvem Karviná, nicméně jejím historickým základem je Fryštát, na jehož katastru nové město stojí.


Historie.

Nejstarší nalezené hřebeny pocházejí z mezolitu, byly obvykle jednostranné a vyrobené z kostí. Hřebeny z egyptské Nakády pocházejí z 3.-4. tisíciletí př. n. l., mají rozmanité tvary a jsou ze slonoviny. Vyráběly se z kostí a rohů zvířat (slonovina, želvovina) a byly často zdobeny zvířecími nebo mytologickými výjevy. V severní Evropě převládaly hřebeny jednostranné, ve Středomoří oboustranné. Už ve starověku se objevují hřebeny bronzové, stříbrné i dřevěné (především zimostráz a eben).  Ozdobné hřebeny k upevnění účesu jsou známy z mnoha kultur, zejména z jihovýchodní Asie a Pacifiku. V Japonsku a v Číně se přepychové hřebeny vyráběly ze želvoviny a později zdobily lakem. Nosily je nejen ženy, ale často také muži. Muži z ostrovů jižního Pacifiku nosili hřebeny s ornamenty, v Melanésii jsou hřebeny vyráběny z dlouhých bambusových tyčinek, přidělané na jakési malé smetáčky, zdobené korálky, mušlemi nebo peříčky. Na ostrově Samoa jsou vysoké dřevěné hřebeny krášleny geometrickými výřezky, na severním Sulawesi je vykládali perletí, nebo se dělaly s vyřezávanými značkami pro ceremoniální účesy.  Pro Afriku byly typické vyřezávané figury s ornamenty ze dřeva nebo slonoviny. Američtí indiáni vyráběli dřevěné či kostěné jednostranné nebo oboustranné hřebeny, některé bohatě zdobili figurálními motivy.  V Evropě ve středověku byl hřeben nezbytnou součástí zámožné domácnosti a ozdobné hřebeny zejména ze slonoviny užívali i církevní hodnostáři. Ve 14., 15. a 16. století si takové hřebeny nechávala vyrábět i šlechta. Byly dekorovány legendárními motivy nebo pastorálními scénami. Od 17. století nosily ženy vysoké účesy, složitě česané, také někdy s hřebenem jako ozdobou (např. ve Španělsku ženy nosily želvovinové hřebeny k upevnění mantily). Od 16. století se objevují hřebeny s rukojetí, často stříbrnou nebo měděnou, do níž byl zasazen kostěný hřeben. Kovovými hřebeny se také česala zvířata s hustou srstí.

Současnost.

Tradiční kosti, slonovinu a želvovinu, nahradil koncem 19. století celuloid a později plastické hmoty. Hřeben tak přestal být luxusním předmětem a stal se běžnou denní potřebou, většinou bez ozdob. V současnosti se hřebeny vyrábějí z různých materiálů, nejčastěji lisováním z plastů. Užívat hřeben ke zdobení vlasů je dnes méně obvyklé, ale jsou především používány k česání či jiné úpravě vlasů. Můžeme je nálezt prakticky v každé domácnosti a ovšem v holičství a kadeřnictví. Na hřeben, obalený tenkým papírem nebo listem, se dá foukáním také hrát. Hřebeny s úzkými mezerami (tzv. "všiváčky") se dnes používají k odstraňování mikroskopických parazitů (např. vší).

Hřeben je nástroj, který slouží k česání a k úpravě vlasů i vousů, případně i k česání zvířat, k vyčesávání srsti (hřebelcování, hřeblo) a pod. Hřeben může mít různé tvary a býval často zdobený. Rozlišují se hřebeny jednostranné, oboustranné, s rukojetí a ozdobné hřebeny k upevňování účesu.


Historie.

Jukagirové patří k jednomu z nejstarších národů Sibiře. Původně osídlili celou severovýchodní Sibiř avšak jejich původ není znám. Původně Jukagirské kmeny tvořilo třináct kmenů (kurzívou jsou vyznačené vymřelé kmeny):  Vadul, Odul, Chuvan, "Anaoul", "Lavren", "Olyuben", "Omok", "Penjin", "Khodynt", "Khoromoy", "Shoromboy", "Yandin", "Yandir"  Jukagirové byli Rusy poprvé objeveni v 17. století kdy stále obývali celou severovýchodní Sibiř. Velké vymizení Jukagirů v 17-19. století zapříčinily epidemie a bratrovražedné války, zčásti i boje se sousedními Evenky a Jakuty. Za stalinské éry byli Jukagirové nuceni usídlit se na jednom místě a pracovat na státních farmách, kde chovali soby, dobytek a zvířata pro kožešinu. Tímto zanikla většina jukagirských tradic. Jukagirský spisovatel a obrozenec Tekki Odulok byl za stalinského teroru popraven, v současné době je jeho pokračovatelem básník Uluro Addo. Nyní Jukagirové obývají pouze malé území severovýchodní Sibiře a jejich jazyk i tradice rychle vymírají.

Jazyk.

Jukagirské jazyky tvoří izolovanou jazykovou rodinu. Tato jazyková rodina v sobě zahrnuje jazyk Jižních (Odulů) a Severních (Vadulů) Jukagirů (tyto dva jazyky si jsou podobné asi jako němčina a nizozemština) a jazyk Čuvanců. V současné době má jižní jukagirština asi 130 mluvčích, a severní asi 230 mluvčích. Z velké části dnes Jukagirové používají svůj původní jazyk pro pozdravy a krátké konverzace. Je také zdrojem jmen národních kolektivů, akcí, slavností. V praktickém životě je používána hlavně pro názvy tradičních řemesel a umění. Pro zápis jazyka je používána cyrilice a znaky vytvořené pro zápis jakutštiny (např. ғ, ң, ӧ...). Pro udržení jazyka byl vydán nový slabikář (přizpůsobený i dětem, které jazyk neumějí užívat) a slovník.

Náboženství a mytologie.

Jukagirové tradičně vyznávají šamanismus. Tradičně Jukagirové uctívají své předky a přírodní objekty - například slunce, zemi, vodu, les a jiné. Velmi významný byl kult ohně a některých zvířat, zejména medvěda hnědého, soba, jeřába, krkavce a vlka. Nositeli zla jsou podle Jukagirů neviditelní démoni zvaní "kukul"', kteří způsobují choroby a epidemie nebo unášejí děti. Mezi zlé bytosti patří také lidožravý obr "Rekkenk".  Každý jukagirský rod měl svého šamana - "almu" či "volmu". Šamany bývali u Jukagirů většinou muži. Po smrti byly šamanovy ostatky (především lebka) uchovávány a šaman se stal ochranným duchem svého rodu. Lebky zemřelých šamanů byly používány i při věštění. Šamani Jukagirů se věnovali léčení, věštění a ochraně lidí před vlivu zlých duchů.  U Jukagirů existují představy o rozdělení vesmíru do několika světů: horní, střední (země) a nižší světy ("Abidzi" - podsvětí; žijí zde duše zemřelých). Znají však také představy o reinkarnaci duší, která zpravidla probíhá v rámci jednoho rodu.  Etnolog Waldemar Bogoras zaznamenal mýtus, podle něhož Jukagirové vzešli ze spojení osamělého rybáře a bílé jeřábice. Mezi známé postavy jukagirských mýtů, nebo spíše historických pověstí, patří pololegendární náčelník Edilvej.

Tradiční způsob života.

Hlavním tradičním způsobem obživy Jukagirů je lov (divokých sobů, losů, ale i kožešinové zvěře, zvláště polárních lišek a sobolů), rybolov, sběr lesních plodů (Jižní i Severní Jukagirové) a také chov sobů (pouze Severní Jukagirové). Při lovu divokých sobů Jukagirům pomáhali ochočení sobi, sloužící jako vábnička. Nezřídka měli na paroží upevněné řemeny, do nichž se zapletly parohy divokého soba. Tento způsob lovu využíval vzájemné agresivity sobů a používal se na podzim, v období jejich říje. Používali ho i jiní domorodí Sibiřané, např. Dolganové, Nganasani nebo tundroví Něnci. Jukagirové také lovili soby na tahu, zejména při překračování řek.  K tradičním způsobům obydlí patří kuželovité stany s dřevěnou konstrukcí - "čum" a "yaranga" - stan s dřevěnou obloukovitou konstrukcí. Usedlí Jukagirové také stavěli zemnice pokryté dřevem, mechem, a suchou trávou nebo dřevěné chaty na kůlech.  Tradiční jukagirské společnosti byly matrilineární (muž nehraje nejdůležitější roli ve společnosti). V čele každého jukagirského kmene stál starší a zkušenější člověk, obecně nazývaný "ligey shomorokh". Hlavní lovci se nazývali "khangitche" a váleční vůdci "tonbaia shomorokh".

Folklór.

Folklór Jukagirů je podobný folklóru národům altajské jazykové rodiny žijících po staletí vedle Jukagirů (Jakuti, Evenkové).

Tradiční odívání.

Tradiční jukagirské kroje jsou tvořeny koženým kabátem (u žen delším, u mužů kratším). U letních kabátů se kůže (obvykle sobí nebo jelení) zbaví srsti, naopak u zimních kabátů se srst nechává a je nošena na líci kabátu. Lemy kabátů jsou zdobené jednodušší výšivkou, pruhy a koly látek.  Boty jsou vyráběny z kůže a opět zdobené výšivkou.  Tradiční součástí jukagirského tradičního oděvu je také kožešinová čepice typického střihu.

Tradiční kuchyně.

K hlavním složkám jukagirské tradiční kuchyně patří maso (rybí, jelení, sobí) - vařené, mražené a sušené, bobule, divoké cibule a dokonce i houby. Maso se konzervovalo tak že se sušilo či udilo, v létě rybí maso dávalo do jámy s listy a trávou kde zkvasilo a poté se jedlo. Mezi tradiční pokrmy patří například "kulibaha" - směs vařených ryb, tuku a bobulí, nebo "anil kerile" - rozdrolené sušené rybí plátky smíchané s sobí krví.

Hudební a taneční tradice.

K tradičním hudebním nástrojům patří šamanský buben. Avšak Jukagirská hudební tradice je více vokální - využívá pouze čistého zpěvu a hudebních nástrojů je zde minimum - šamanský buben vlastně není hudebním nástrojem v pravém slova smyslu - je používán pro šamanské obřady.  Základní taneční žánr jsou kruhové tance - "longdol".

Tos.

"Tos" (neboli "shongar-shorile") je jukagirský způsob vyjadřování pomocí piktogramů. Toto obrázkové písmo je používáno pro psaní milostných dopisů, k vyjádření vztahů mezi určitými lidmi a k znázorňování mapy. Obvykle je vyrýváno na kůru stromů. Tos poprvé objevil a popsal Shargorodski (Rus poslán do vyhnanství na Sibiř) v roce 1892.

Jukagirové (vlastním jménem Odul či Vadul - znamenající "mocný"; rusky: Юкагиры; anglicky: Yukaghir) jsou malý národ žijící na severovýchodní Sibiři - v ruské republice Sacha a v Magadanské oblasti. Jazykově se dělí na dvě skupiny Jukagirů: Jižní (tajgové, kolymské) Jukagiry (žijí na jižním toku řeky Kolymy a Severní (tundrové) Jukagiry (žijí mezi řekou Indigirkou a Kolymou).


Charakteristika.

Karmín patří mezi chinony (odvozené od fenolu), přesněji řečeno mezi antrachinony. Nachází se ve vyšších rostlinách, houbách, lišejnících a některých druzích hmyzu. Košenila je nejvýznamnější barvivo z této skupiny. Hlavní barevnou složkou je kyselina karmínová.  Kyselina karmínová je 7-(α--glukopyranosyl)-9,10-dihydro-3,5,6,8-tetrahydroxy-1-methyl-9,10-dioxoanthracen-2-karboxylová kyselina. Je to stálá, ve vodě rozpustná látka, která při různé hodnotě pH mění barvu. Roztok o pH 3 je oranžový, při pH 5,5 červený a purpurový při pH 7.  Barevná intenzita je poměrně malá, a proto se barvivo používá ve formě laků. Jedná se o látku k povrchové úpravě dodávající potravině barvu a lesk.  Karmín je hlinitý nebo hořečnatý lak karmínové kyseliny na hydroxidu hlinitém a obsahuje až 50 % této kyseliny. Je to výraznější barvivo než košenila samotná.

Označení, struktura.

Košenila je barvivo přírodního, živočičného původu s označením E120.  CAS registrační číslo karmínu je 1390-65-4.  CI číslo (colour index) je 75470.  Přijatelná denní dávka byla stanovena na 0-5 mg/kg tělesné hmotnosti.

Původ.

Červec nopálový je hmyz rodu "Dactylopius, řád polokřídlí (Hemiptera)" velkého hospodářského i historického významu"," pochází z centrální a jižní Ameriky, z oblastí jako Mexiko a Arizona. Dále se rozšířil celosvětově jako vývozní surovina, nicméně největším výrobcem barviva zůstává Peru.  Tento hmyz se nachází na kaktusech rodů Opuntia a Nopalea, žije přisedle v stinných zákoutích rostliny, kde kolem sebe vytváří ochranný bílý povlak. Hmyz saje mízu rostlin obsahující živiny a karmínové barvivo tvoří jako obranu proti predátorům.  Košenila se získává z oplodněných samiček, hmyz se suší a mele, barvivo tvoří až 22% sušiny, některé zdroje uvádí pouze 12-16 % nebo až 25 %. Hlavní barevnou složkou je již zmíněná kyselina karmínová.

Výroba.

Hmyz se chová na kaktusech přibližně tři měsíce. Pro výrobu 1 kg košenily je potřeba 70 000 – 155 000 jedinců. Při vaření se koncentrovaná barva sráží na dně nádoby, po odstranění kapaliny dostaneme čistý karmín. Při výrobě je možné využít kyselinu citrónovou, želatinu, chlorid cínatý nebo borax.  Hmyz se sesbírá z rostlin, usmrtí v horké vodě, páře nebo žárem, což ovlivňuje různé zbarvení komerčního pigmentu, a poté se suší na slunci nebo v sušárnách na zhruba 30 % své původní hmotnosti. V této podobě je možné jej uskladnit. Americké výrobní společnosti uvádí výrobní přepočet 5 000 000 kusů hmyzu na výrobu 32 liber extraktu (asi 14,5 kg). K extraktu se přidá voda spolu s amoniakem nebo hydrogenuhličitanem, aby se dosáhlo zásaditého pH. Výsledkem je ve vodě rozpustná kyselina karmínová.  Komerčně významnější jsou deriváty kyseliny karmínové, tzn. karmíny, což jsou hlinité laky. Evropská legislativa označila obě barviva E120, tudíž není možné z obalu výrobku vyčíst, co bylo použito.  Karmín se vysráží z kyseliny karmínové za použití hlinitého substrátu. Je ve vodě nerozpustný, ale lze jej rozpustit reakcí se silnou zásadou. Výsledný roztok je výrazně červený a je stabilní vůči světlu, teplu a oxidaci, mnohdy více než barviva syntetická.  Karmíny lze dělit podle obsahu kyseliny karmínové na kvalitu sekundární (18-19,97 %), primární (20-20,75 %) a nejvyšší (nad 21 %) nebo také podle velikosti částic získaných proséváním na primární (0,3-0,7 mm), sekundární (0,1-0,2 mm) a terciární (méně než 0,1 mm).

Použití.

Potravinářství.

Barvivo patří mezi potravinová aditiva – označení E120. Protože se jedná o barvivo živočišného původu, vegani jej ve své stravě odmítají.  Používá se k barvení potravin, kosmetiky, léčiv nebo mikroskopických preparátů. Lze jej také využít k barvení textilií a při malbě.

Účinky na zdraví.

Karmín je sloučenina s nízkou molekulovou hmotností, která může působit jako hapten a kombinovat se s bílkovinami za vzniku imunologické odpovědi. Společně s dalšími barvivy může být zodpovědný za astmatické a dýchací potíže, alergie a za idiopatickou nebo rekurentní anafylaxi u citlivých osob. Z tohoto důvodu by měla být vyšetřována citlivost na toto barvivo v případech jinak nevysvětlitelné anafylaxe. Provedení detailní klinické anamnézy je prvním krokem k určení správné diagnózy, zejména v případě alergických reakcí po požití potravin nebo konzumaci léků bez předpisu. Předpokládá se, že v komerčním barvivu jsou přítomny bílkovinné zbytky, které jsou zdrojem alergenu. Karmín obsahuje méně proteinů než košenilový extrakt (pigment přímo ze sušeného hmyzu), také případná reakce může být způsobena rozdílnými bílkovinami obsažených v barvivech.  Některé zdroje uvádějí, že karmín může u dětí vyvolat hyperaktivitu, vědecké studie spojující potravinářská barviva a hyperaktivitu ovšem vliv karmínu na hyperaktivitu nezkoumaly a karmín většinou se vznikem hyperaktivity spojován není. S hyperaktivitou jsou spojovány syntetické, chemicky nepříbuzné látky indigový karmín (E132), košenilová červeň A (E124) a karmoisin (E122).

Náhrada.

Jako červené barvivo lze použít betanin z červené řepy s označením E162, zařazené v kategorii neškodných barviv.

Barvení biologických preparátů.

Karmín se používá v biologii k přípravě preparátů pro mikroskopii, barví červeně mimo jiné jádra a glykogen. Speciálně připravený roztok karmínu v kyselině octové je acetokarmín.

Karmín (též karmazín nebo košenila) je přírodní červené barvivo vyráběné z vysušených těl hmyzu červce nopálového ("Dactylopius coccus"). Původem pochází z amerického kontinentu, odkud pochází rostliny druhu opuncie, na kterých hmyz rodu "Dactylopius" žije a jejichž samička obsahuje tohoto barviva přibližně 10 % sušiny. Po usušení se červci uvaří a barvivo se vysráží síranem hlinitoamonným. Jako barvivo se používá např. v potravinách a kosmetice. Kvůli svému původu nemůže být označováno za vegetariánské, košer nebo halal. Vzhledem k poměrně vysoké ceně je často nahrazováno jinými barvivy.


Anglická královna.

Narodila se v paláci Saint-Poljako dcera francouzského krále Karla VI. a Isabely, dcery bavorského vévody Štěpána III. O sňatku princezny Kateřiny se synem Jindřicha IV. Anglického se uvažovalo brzy po jejím narození. Anglický král ale zemřel dříve, než došlo k dohodě. Nový král Jindřich V. o sňatku uvažoval v případě, že by byl uznán jeho nárok na francouzský trůn. Jindřich V. se nejvíce proslavil svým vítězstvím u Azincourtu (tuto kapitolu jeho života také zvěčnil William Shakespeare ve své hře Jindřich V.). Jeho manželství s Kateřinou z Valois mělo těmto dvěma národům, které spolu válčily už víc jak 80 let, přinést mír.  V květnu 1420 byla dosažena mírová smlouva. Karel VI. uznal Jindřicha Anglického za svého dědice. Svatba se konala 2. června 1420 v katedrále v Troyes. Kateřina prý byla přitažlivá žena a Jindřich se do ní zřejmě zamiloval. Odebrali se spolu do Anglie, kde byla Kateřina v únoru ve Westminsterském opatství korunována anglickou královnou. V červnu 1421 se Jindřich vrátil do Francie, aby pokračoval ve svém vojenském tažení. Tou dobou už byla Kateřina několik měsíců těhotná a narodil se jí syn, budoucí Jindřich VI. Jindřich V. svého syna nikdy neviděl, protože zemřel ve Francii 31. srpna 1422, zřejmě na úplavici.  Jednadvacetiletá vdova přišla v několika měsících i o otce. Její syn byl dědicem anglického trůnu a Anglií okupovaných území na severu Francie. Boj o moc a kontrolu nad francouzským trůnem vedl k obnovení bojů ve stoleté válce.

Druhé manželství.

Owen Tudor byl garderobiér na dvoře královny vdovy Kateřiny. Jejich sňatek je dodnes zpochybňován, neboť královna se o tomto zmínila prakticky až na smrtelné posteli. Jejich sňatek byl hlavním argumentem pro legitimitu dynastie Tudorovců. Owen Tudor pocházel z nižší dělnické vrstvy. Královnu nejvíce zaujal svým „činem“, kdy se opil a usnul na jejím klíně. Kateřina z Valois a Owen Tudor spolu měli syna Edmunda Tudora, jehož synem byl Jindřich VII. Tudor.  Owen a Kateřina měli přinejmenším pět dětí, z nichž čtyři se dožily dospělosti, syny Edmunda, Jaspera a Owena a dcery Markétu a Tacinu.  Tajný sňatek Kateřiny z Valois a Owena Tudora velmi pobouřil radu, která se na základě této události domluvila přijmout nový zákon, kdy královna vdova se může oddat až se souhlasem rady. Později byl tento zákon rozšířen na celou královskou rodinu a platí do dnešní doby.

Smrt.

Kateřina zemřela 3. ledna 1437 společně s novorozenou dcerou při porodu. Předtím se však léčila z jakési dlouhodobé nemoci, možná rakoviny. Owen Tudor byl po její smrti zadržen a obviněn z nespecifikovaných zločinů, ale krátce poté byl propuštěn. Žil až do roku 1461, kdy byl popraven yorkisty po bitvě u Mortimers Cross. Jejich synům udělil jejich nevlastní bratr, Jindřich VI. hrabství.  Kateřina byla pohřbena ve Westminsterském opatství. Její alabastrový památník možná nechal zničit její vnuk Jindřich VII., aby se oprostil od podezření nemanželského původu. Její ostatky byly dlouho veřejně vystaveny a pohřbeny až za vlády královny Viktorie.

Odkaz.

Život Kateřiny z Valois popisuje děj knihy Mari Griffithové "Kořeny růže Tudorovců". Kniha popisuje Kateřinin život od doby, co opustila klášter až po její úmrtí v roce 1437.

Kateřina z Valois ("fr. Catherine de France" nebo "Catherine de Valois", 27. října 1401, Paříž – 3. ledna 1437, Londýn) byla manželka anglického krále Jindřicha V. Díky tajnému manželství s Owenem Tudorem byla také babičkou anglického krále Jindřicha VII. Tudora.


Život.

Narodila se jako jediná dcera Renauda z Dammartinu a Idy, dědičky hrabství Boulogne. Její otec býval v mládí přítelem krále Filipa Augusta, který jej pasoval na rytíře. Oba muži zpečetili své spojenectví také sňatky, Šimon z Dammartinu si vzal královu neteř a králův maličký syn Filip Hurepel byl okolo roku 1204 zasnouben s Renaudovou jedinou dcerou Matyldou. Přátelství postupem času pominulo a roku 1214 proti sobě stanuli na bojišti u Bouvines.  Ač Renaud u Bouvines statečně bojoval, byl zraněn a v zajetí krále Filipa, který mu vyčetl všechna svá dobrodiní, setrval až do své smrti roku 1227. Svatba Matyldy a prince Filipa se konala roku 1210 či 1216 v Saint-Germain-en-Laye a po smrti Idy z Boulogne roku 1216 panství připadlo Matyldě a jejímu choti. Hrabství se dostalo pod kontrolu francouzské koruny a Filip Hurepel se vlastní správy ujal až po smrti krále roku 1223.  Roku 1226 se Filip Hurepel zúčastnil další kruciáty směřované na francouzský jih, na které zemřel jeho nevlastní bratr, král Ludvík VIII. Na smrtelné posteli, vysílen úplavicí, donutil své leníky k přísaze, že jejich věrnost bude patřit nezletilému následníkovi a že se jeho korunovace nebude odkládat. Poručnictví předal své choti Blance. Již v závěti sepsané o rok dříve král přesně určoval příjmy svých čtyř synů a svého nevlastního bratra, který se okamžikem králova skonu stal nejbližším dospělým mužským příbuzným následníka. Královniným poručnictvím se zřejmě mělo zamezit Filipovu vlivu na mladého panovníka. Filip Hurepel podporoval ambiciózní velmože, kteří se bouřili proti silné monarchii a pokoušeli se o spojenectví s anglickým králem Jindřichem. Blanka Kastilská posléze triumfovala a podařilo se jí v zemi nastolit poměrný klid. Osudnou se Filipovi v lednu 1234 stala účast na turnaji, kde utržil smrtelné zranění. S Matyldou měli syna Albericha a dceru Johanu.  Ovdovělá Matylda se roku 1238 či 1239 znovu provdala – novým hrabětem z Boulogne se stal Alfons, mladší syn portugalského krále. Alfons byl synovcem královny Blanky a na dvoře své tety měl jistý politický vliv. Začal zasahovat do vnitřních záležitostí portugalského království, kde vládl jeho starší bratr Sancho II. a po jeho sesazení papežem nastoupil na portugalský trůn. Vzdal se francouzského hrabství a roku 1253 se i přes trvající manželství s Matyldou, která trvale žila ve Francii, oženil s Beatrix, mladinkou levobočnou dcerou sousedního krále Alfonse Kastilského.  Matylda si na manželovu bigamii stěžovala u svatého stolce a papež Alexandr VI. vyřkl nad oblastmi království, kde novopečený král se svou mladou chotí pobýval, interdikt. Alfons nutně potřeboval legitimního následníka trůnu a nátlaku svatého otce se nepodvolil. Patová situace se vyřešila Matyldinou smrtí.  Matylda z Boulogne byla, díky štědrým donacím Filipa Hurepela katedrále v Chartres, zpodobněna společně s dcerou Johanou na vitraji v příčné lodi a zdá se, že je společně s Filipem i dvojicí elegantních soch severního portálu katedrály.

Matylda z Boulogne ( "Mathilde de Dammartin"; 1202 – 1259) byla hraběnka z Boulogne, Aumale a Dammartinu a portugalská královna. Jako dědička strategicky položeného hrabství Boulogne byla žádanou nevěstou. Jejím prvním manželem byl francouzský princ Filip Hurepel a druhým princ a později král Alfons III. Portugalský.


Historie.

Urfa, ve starověku nazývaná Orfa či pořečtěně Urhai, má tisíciletou historii sahající až asyrských dob. V helénistickém období došlo k přejmenování města na Edessu (podle makedonské Edessy) a jeho přeměně na řeckou polis. Okolní kraj se tehdy nazýval Osroéné. V roce 260 n. l. se poblíž Edessy střetlo římské vojsko s jednotkami perského krále Šápúra I. a císař Valerianus byl v průběhu bitvy zajat. Již dříve (v roce 165) získalo město status římské kolonie. V roce 217 byl cestou z Edessy do Carrhae (nyní Harran) jedním ze svých strážců zavražděn římský císař Caracalla.

Raně křesťanské středisko.

Přesné datum uvedení křesťanství do Edessy známé není. Podle legendy, kterou poprvé zmiňuje ve 4. století Eusebius přičiněním Tadeáše z Edessy, který byl jedním ze dvaasedmdesáti učedníků a byl vyslaný „Judou, nazývaným též Tomáš“ konvertoval král Agbar V. Různé zdroje ovšem potvrzují, že křesťanskou víru přijal Agbar IX. (179-212 n.l.) Za něj se křesťanství stalo oficiálním náboženstvím království.  Po něm následoval Aggai a pak sv. Mari. Odsud pochází z druhého století slavná Pešita, syrský překlad Starého zákona a také TaciánovaDiatessaron, kompilovaná kolem roku 172 a běžně užívaná až doby, kdy to zakázal edesský biskup Rabbula (412-435). Z příslušníků edesské školy zaslouží zvláštní zmínku Bardaisan (154 - 222), spolužák Agbara IX., za svou roli ve vytváření křesťanské poesie.  Již v roce 197 se k v Edesse konal křesťanský sněm. V roce 232 byly z indické Mylapore přeneseny ostatky apoštola Tomáše a při té příležitosti byly sepsány syrské Skutky.  Křesťanští kněží z Edessy evangelizovali východní Mezopotámii a Persii a zakládali první místní církve v sasánovské říši.

Byzantská éra.

Pod byzantskou vládou měla Edessa jako metropolitní stolec Osroene jedenáct sufragánních diecézí, zmínky o pravoslavných biskupech se vytrácí v jedenáctém století. Slavnou Školu Peršanů ve městě založil Efrém Syrský. Navštěvovali ji převážně mladí křesťané z Persie a svého největšího rozkvětu dosáhla za biskupa Ibse. Uzavřena byla v roce 489 poté, co učitelé a studenti Edesské školy odešli do Nisbis a stali se zakladateli a hlavními autory perské nestoriánské církve.  Edessu v šestém století znovu vystavěl císař Justin I. a po něm nesla jméno Justinopolis.  V roce 638 padla Edessa do rukou muslimů, kteří ji drželi až do konce 11. století, kdy kraj ovládli křižáci. Ti město učinili centrem tzv. edesského hrabství, ale již roku 1144 své panství ztratili ve prospěch seldžuckých Turků.  V následujících staletích se muslimští vládci často měnili a teprve s příchodem osmanských Turků roku 1637 zavládla dlouhodobá stabilita. Tehdy již byla Edessa, známá svými trhy s bavlnou, kůžemi a drahocennostmi, opět nazývána svým starým jménem Urfa. Po pádu Osmanské říše v důsledku první světové války vystupoval Mustafa Kemal Atatürk proti snahám evropských mocností odtrhnout město od tureckého státu a nakonec byl v této věci úspěšný – Urfa se stala součástí nově založené Turecké republiky.

Sport.

Ve městě působí fotbalový klub Şanlıurfaspor.

Şanlıurfa neboli Edessa je město v Turecku, do osmdesátých let 20. století nazývané Urfa (čestný přívlastek "şanlı" – "slavná" byl udělen za odpor proti evropským koloniálním mocnostem za kemalistické revoluce). Město má okolo půl milionu obyvatel a je hlavním městem stejnojmenné provincie v jihovýchodním Turecku při hranicích se Sýrií.


Hlavní památky.

Palácio Nacional de Sintra.

Palácio Nacional de Sintra je palác s prvky gotického, manuelského a maurského stylu. Od 15. až do 19. století byl téměř nepřetržitě obýván královskou rodinou. Nejstarší dochovanou částí paláce je kaple ze 14. století postavená za vlády krále Dinise I. Hlavní části paláce byly postaveny za vlády krále Jana I. Za zmínku stojí především "Sala das Pegas" ("Labutí sál"), "Sala das Cisnes" ("Sál strak") či "Sala dos Árabes" ("Arabský sál"). O další rozvoj paláce se v letech 1497 až 1530 zasloužil král Manuel I. Z tohoto období pochází například "Sala dos Brasões" ("Sál erbů"). Od roku 1676 až do roku 1683 byl v paláci svým bratrem Pedrem II. vězněn psychicky labilní král Alfons VI. Roku 1755 postihlo Lisabon a jeho okolí zemětřesení, které poničilo i tento palác. Po založení republiky, roku 1910 se palác stal národní památkou.

Palácio Nacional da Pena.

Tento palác je jednou z největších romantických staveb 19. století ve světě. Stojí na místě dřívějšího kláštera, který nechal pro řád svatého Jeronýma postavit král Manuel I. Roku 1755 byl ale klášter téměř celý zničen zemětřesením a dlouho zůstal v troskách. Zajímat se o něj začal až král Ferdinand II, který ho v letech 1842 až 1854 nechal přestavit na královský palác. Přestavbu král svěřil německému architektovi baronovi von Eschwege, jeho spolupracovníkem ve vytváření rozsáhlého parku v romantickém duchu byl Václav Cífka, český zahradní architekt a umělec působící v Portugalsku. Po králově smrti byl palác prodán královi Ludvíkovi I. a roku 1889 se stal majetkem státu.

Monserrate.

Pozemek, na kterém dnes stojí palác Monserrate obklopený stejnojmenným parkem, byl původně majetkem řádu Monserrate. Roku 1790 si pozemek pronajal anglický obchodník Gerard DeVisme a postavil si zde novogotický dům. Od roku 1793 zde pobýval anglický spisovatel William Beckford. Poté palác dlouho chátral. V té době ho navštívil básník Lord Byron, který toto místo zmiňuje i ve svém slavném díle "Childe Haroldova pouť". Roku 1855 ho koupil další slavný angličan, Sir Francis Cook. Tento anglický baronet, kterému později portugalský král Ludvík I. udělil titul vikomt z Monserrate, zde roku 1858 nechal postavit romantický palác, jehož architektem byl James Knowles. Palác mnoho let sloužil jako letní sídlo rodiny Cookových a od roku 1949 je majetkem státu.

Quinta da Regaleira.

Tento palác je také známý pod jménem "Palác milionáře Monteira" ("Palácio do Monteiro dos Milhões") podle svého prvního majitele jménem António Augusto Carvalho Monteiro. Součástí paláce je překrásná kaple a velký park s mnoha jezery, jeskyněmi, fontánami a dalšími zajímavými stavbami. Monteiro si pro sebe přál sídlo, které by odráželo jeho zájmy, alchymii, zednářství, templářství a rosekruciánský řád. Najal si tedy italského architekta Luigiho Maniniho, a ten v letech 1904 až 1910 vytvořil mnoho staveb, ve kterých najdeme prvky romantismu, gotické renesance i manuelského slohu. Palác mnoho let sloužil jako soukromá rezidence různých majitelů. Roku 1997 ho získalo město, prošel rozsáhlou renovací a o rok později byl zpřístupněn veřejnosti. Dnes je palác dějištěm mnoha kulturních akcí.

Palácio de Seteais.

Tento neoklasicistický palác z 18. století byl postaven pro holandského konzula Daniela Gildemeestera. Po jeho smrti ho koupil markýz Diogo José Vito de Menezes Noronha Coutinho a nechal k němu přistavět další křídla. Roku 1946 palác získala portugalská vláda a dnes slouží jako luxusní hotel a restaurace.

Castelo dos Mouros.

Castelo dos Mouros (Maurský hrad) je hrad původně postavený Maury někdy v 9. nebo 10. století. Dnešní podobu získal v 19. století, kdy ho nechal v romantickém stylu renovovat portugalský král Ferdinand II.

Sintra je město a sídlo obce v Portugalsku, v Estremaduře a dnešním distriktu Lisabon, asi 20 km severozápadně od Lisabonu, jehož metropolitní oblasti je součástí a s nímž je spojeno příměstskou železnicí.


Biografie.

Narodil se v Leeuwarden v Nizozemí jako syn Jana Viléma Frisa, oranžsko-nasavského knížete (hlavy fríské linie oranžsko-nasavské dynastie) a jeho manželky Marie Luisy Hesensko-Kasselské. Narodil se jako pohrobek šest týdnů po smrti svého otce, po němž zdědil úřad místodržitele Fríska a místodržitele Groningenu (oba pod regentstvím své matky do roku 1731) a roce 1722 byl zvolen rovněž místodržitelem provincie Geldern.  V roce 1733 se Vilém stal rytířem Podvazkového řádu. V roce 1739 zdědil území náležející formálně linii Nassau-Dillenburg, v roce 1743 zdědil i území linie Nassau-Siegen.  V dubnu roku 1747 vpadla do Flander francouzská armáda. S cílem potlačit vnitřní konflikty mezi různými frakcemi byl Vilém jmenován dědičným generálním místodržitelem všech sedmi Sjednocených provincií (jak v mužské, tak v ženské linii). Vilém spolu s rodinou přesídlil z Leeuwarden do Haagu. Přestože měl do té doby jen málo zkušeností se záležitostmi správy a vlády, získal záhy u Holanďanů značnou popularitu. Zrušil dodatkové daně, které dávaly příležitost k nelegálnímu obohacování. Stal se generálním ředitelem Vereenigde Oostindische Compagnie ("Nizozemská Východoindická společnost") a podporoval nejbohatší vrstvu, což ještě více prohloubilo rozdíly mezi bohatými a chudými.  Vilém zastával úřad generálního místodržícího celého Nizozemí až do své smrti v roce 1751 v Haagu.

Manželství a potomci.

25. března roku 1734 se oženil s Annou Hannoverskou, "Princess Royal", nejstarší dcerou Jiřího II., krále Anglie a jeho manželky Karoliny z Ansbachu. Z manželství vzešlo pět potomků, čtyři děvčata a nejmladší chlapec, z nich pouze třetí dcera a syn se dožili dospělosti:

Vilém IV. Oranžský (nizozemsky "Willem Karel Hendrik Friso"), 1. září 1711, Leeuwarden – 22. října 1751, den Haag) byl prvním dědičným místodržícím Republiky Spojených provincií nizozemských.