Inscenační historie.

"Armida" byla v Paříži často reprízována až do druhé třetiny 18. století (reprízy jsou doloženy v letech 1687, 1688, 1697, 1703, 1713–1714, 1724, 1746–1747, 1761–1762, 1764). V letech 1711-1762 se souběžně s tím hrálo několik parodií této opery v lidových pařížských divadlech (Théâtre Italien, Foire St Germain). Zvláštní představení se konala i u královského dvora na zámcích ve Fontainebleau (1740, 1746) a Versailles (1745, 1746).  Mimo Paříž je zmiňována inscenace roku 1686 v Marseille, s jistotou se tam však "Armida" hrála až v letech 1694 a 1701. Doložena je naopak inscenace v Avignonu od září do prosince 1687. Opera se hrála velmi často v Lyonu (1689, 1698, 1699, 1730, 1741, 1742, 1750), také v Lunéville (1710) a v Metách..  Mimo Francii se hrála ve dvou dalších centrech francouzské opery, Amsterdamu / Haagu (1701–1702?) a zvláště v Bruselu (1695, 1697, 1708, 1722, 1726). Ojedinělým bylo uvedení "Armidy" v Římě v roce 1690 v italském překladu Silivia Stampiglia; byla to první a dlouho jediná inscenace francouzské opery v Itálii, kolébce operního žánru.  Po ústupu Lullyho oper z repertoáru napsal na stejné Quilaultovo libreto (s vynecháním prologu) jednu ze svých nejslavnějších oper Christoph Willibald Gluck; pod jménem "Armida" měla premiéru v pařížské opeře 23. září 1777.  V 20. století vzkřísila "Armidu" v koncertní podobě nejprve pařížská Schola Cantorum, a to 24. listopadu 1905. Další koncertní provedení se konalo roku 1911 ve Florencii. Dne 6. dubna 1918 se konalo první novodobé uvedení ve scénické podobě, a to v divadle v Monte Carlu (Opéra de Monte Carlo). Další inscenace následovaly v Ženevě roku 1939 a (v úpravě Henriho Bussera) v Bordeaux roku 1657; tato inscenace byla představena o dva roky později též na festivalu ve Wiesbadenu. V původní verzi koncertně uvedl "Armidu" roku 1981 Barber Institute v Birminghamu a v lednu 1983 dirigent Philippe Herreweghe v pařížském divadle Théâtre des Champs-Élysées.  Řadu nových inscenací zahájila "Armida" dirigovaná Herreweghem a v režii Patrice Cauriera a Moshe Leisera, kterou roku 1992 uvedly v koprodukci Vlaamse Opera (v Antverpách a Théâtre des Champs-Élysées. První inscenace opery na americkém kontinentě uvedl soubor Opera Atelier v kanadském Torontu roku 2005 v Elgin Theatre, dirigoval Andrew Parrot, režii měl Marshall Pynkoski a hlavní roli zpívala Stephanie Novacek. Následovalo roku 2007 koncertní představení souboru Opera Lafayette ve Washingtonu. Novou inscenaci představilo Théâtre des Champs-Élysées roku 2008; soubor Les Arts Florissants dirigoval William Christie, režii měl Robert Carsen a v hlavních úlohách se představili Stéphanie d'Oustrac a Paul Agnew. Následovala opět americká inscenace souboru Mercury Baroque z Houstonu (Wortham Center) 2009, která se o rok později přesunula do divadla v Gennevilliers u Paříže; dirigoval Antoine Plante, režii měl Pascal Rambert a děj přenesen do současného Bagdádu s americkou armádou v roli křižáků.  Dosud poslední inscenaci připravil s torontským Opera Atelier roku 2012 opět režisér Marshall Pynkoski, dirigoval tentokrát David Fallis. Vedle Toronta se tato inscenace představila rovněž v „Opéra Royal“ na zámku ve Versailles a na festivalu Glimmerglass Opera v americkém Cooperstownu. Na rok 2015 připravuje novou inscenaci (režie David Hermann, dirigent Christophe Rousset) operní divadlo v Nancy. První česká premiéra opery ARMIDE byla uvedena 24. a 25. srpna 2017 v Zámeckém barokním divadle (z r. 1790)ve Valticích na Jižní Moravě. Jednalo se o scénické představení zpívané ve francouzském jazyce. Pořadatelem byla Česká Händelova společnost, z.s., Národní památkový ústav - Správa státního zámku Valtice a Přátelé a podporovatelé Göttingenského barokního orchestru. Sbor Projektchor Göttingen (Německo), Hartig Ensemble - Tance a balety třech století, Praha (vedoucí Helena Kazárová), Göttingenský barokní orchestr/ Německo (dobové nástroje). Choreografie: Helena Kazárová (Praha), režie:Freimund Pankow (Göttingen), dirigent: Antonius Adamske (Basilej/Švýcarsko). Hlavní roli Armidy hrála a zpívala Anna Bineta Diouf.

Děj opery.

Odehrává se během křižáckých válek na Blízkém východě.

Prolog.

(Palác) Sláva a Moudrost pějí slávu králi Ludvíku XIV.: „vše v celém vesmíru před ním musí ustoupit“ (árie Slávy, árie Moudrosti a jejich duet "Tout doit céder dans l'univers"). Spolu se svými družinami chválí mírnost jeho zákonů i věhlas jeho vítězství (sbor "Chantons la douceur de ses loix"). Obě dvě jej provázejí ve válce i míru, dávají si navzájem přednost a jak říkají, nechtějí mezi sebou soutěžit v ničem než v tom, která z nich umí hrdinu milovat vřeleji (duet "Fière Gloire, c'est vous"). Čí srdce by si nepodmanil, jakmile ho uvidí (sbor "Dés qu'on le voit paraître")? Družiny obou alegorií tančí radostí nad tím, v jaké družnosti je nalézají (entrée, menuet a gavota). Moudrost oznamuje, že hrdina je zve k novým hrám, a oznamuje stručně děj následující opery (árie "Aimons notre héros"). Sláva znovu vyzývá k tomu, aby jméno velkého krále letělo celým světem (árie "Que l'éclat de son nom"), a všichni pokračují ve veselí (sbor "Chantons la douceur de ses loix", entrée a dva menuety).

1. dějství.

Kouzelnici Armidě se podařilo svést celé křižácké vojsko a tak je dostat do zajetí bez boje. Její důvěrnice Phénice se jí ptá, proč z tohoto triumfu nemá radost (árie "Dans un jour de triomphe, au milieu des plaisirs"); její družka Sidonie Armidě závidí, že rozněcuje lásku, aniž by jí sama kdy podlehla (árie "Vous allumez une fatale flamme"). Co by si ještě měla přát, ptají se jí obě (duet "Quel sort a plus d'appas?"). Jenže Armidu trápí, že jediný z křižáků, největší hrdina Rinald, zůstal vůči jejímu kouzlu zcela netečný. Phénice i Sidonie Armidu ujišťují, že na jediném nezdaru nezáleží (árie Phénice "Qu'importe un captif manque à votre victoire" a árie Sidonie "Pourquois voulez-vous songer"). Armida zná už dávno věštbu, že Rolanda nelze porazit, ale přesto na něj nedokáže přestat myslet; nedávno se jí zdálo, že ji zbraní přemohl (recitativ "Les enfers ont prédit cent fois"). Sidonie ji utěšuje, že sny nic neznamenají.  Přichází Armidin strýc, král Hydraot. Kouzelnice je jeho jediná dědička, a on by proto byl rád, kdyby si našla manžela (recitativ "Armide, que le sang qui m'unit avec vous"). Ale myšlenky na sňatek jsou Armidě cizí (árie "La chaîne de l'hymen m'étonne"). Přitom, jak Hydraot připomíná, nemá o nápadníky nouzi ani mezi králi (árie "Pour vous, quand il vous plaît, tout l'enfer est armé"). Jenže Armida dokáže nad všemi zvítězit a podmanit si je, nehodlá tedy žádnému z nich dát své srdce všanc (árie "Contre mes ennemies à mon gré je déchaîne"). Hydraot se tedy ptá, zda tato krutá sláva je jediné, po čem jeho neteř touží (árie "Bornez-vous vos désirs à la gloire cruelle"). Armida se však nebrání manželskému svazku ze zásady, ale chce muže vynikajícího chrabrostí: jen ten, kdo porazí Rinalda, je hoden i její lásky (árie "Si je dois m'engager un jour")  Přichází damašský lid a spolu s králem oslavuje Armidino nekrvavé vítězství nad křižáky (pochod, árie Hydraota a sbor "Armide est encor plus aimable"). Na její počest radostně tancuje a Armidiny družky oslavují princeznu, jejíž kráse a kouzlu žádná zbraň neodolá (rondeau, árie Phénice se sborem "Suivons Armide, et chantons sa victoire", sarabanda a árie Sidonie e sborem "Nous n'avons point fait armer nos soldats").  Tu přibíhá raněný Aronte, který byl strážcem zajatých křižáků: jakýsi hrdina pobil damašské stráže a všechny zajatce osvobodil. Armidě je jasné, že to musel být Rinald, a společně se strýcem a s damašským lidem mu vyhlašuje smrtelnou pomstu (duet a sbor "Poursuivons jusqu'au trépas").

2. dějství.

(Venkovská krajina, kde řeka tvoří příjemný ostrov) Rinald ve sporu zabil jiného rytíře, Gernanda, a velitel výpravy Godefroy z Bouillonu mu hrozil vězením. Uražený Rinald tedy opustil výpravu, i když by se rád zúčastnil dobytí Svatého města. Jeho spolubojovník Artemidore se jej snaží přesvědčit k návratu, protože jej křižáci potřebují a Godefroy je ochoten mu odpustit, ale Rinald chce raději najít jiné místo, kde „spravedlnost a nevinnost‟ budou potřebovat jeho ochranu. Artemidore hrdinu varuje, aby se vyhnul Armidině říši: kouzelnice si dokáže všechny podmanit a je neúprosnou nepřítelkyní (árie "Fuyez les lieux où règne Armide"). Ale Rinald jí už jednou odolal a domnívá se, že jí odolá vždy (árie "Par une heureuse indifférence").  Přiblíží se Hydraot a Armida a ze skrytu pozorují svého úhlavního nepřítele, který jim míří do pasti. Chystají se ho přemoci pomocí kouzel a pak zabít (duet "Esprits de haine et de rage"). Armida přesvědčí Hydraota, aby nechal tento úkol na ní. Rinald zatím obdivuje příjemnou krajinu a usíná na hebkém trávníku (árie "Plus j'observe ces lieux"). U spícího Rinalda se objeví nejprve vodní víla, která zpívá o slastech lásky, které jsou skutečnější než vidina slávy (árie vodní víly "Au temps heureux où l'on sait plaire"). Pak se objevují další démoni v podobě víl, pastýřů a pastýřek a svými kouzly, tancem a zpěvem se snaží odvrátit Rinaldovy myšlenky od hrdinství a moudrosti k lásce (sbor "Ah! quel erreur! quelle folie!", balet a árie pastýřky "On s'étonnerait moins que la saison nouvelle").  Nakonec se nad spícím Rinaldem sklání sama Armida. Nejprve se těší, že jej má ve své moci a že se mu může pomstít za osvobození svých zajatců. Avšak když jej chce probodnout, najednou to nedokáže; začne jí ho být líto a nakonec se do něj na místě zamiluje. Chce získat jeho lásky, byť i za pomocí kouzlem. Aby ukryla před světem svou slabost, svolává zefýry, aby ji i Rinalda odnesli do vzdálené pouště (velký recitativ a árie Armidy "Enfin, il est dans ma puissance").

3. dějství.

(Poušť) Armida se trápí myšlenkou, že její svoboda a moc padne v plen Rinaldovi, nemůže se však ubránit své lásce (árie "Ah! si la liberté me doit être ravie"). Její družky Phénice a Sidonie ji utěšují: cožpak nedokázala, aby se do ní Rinald zamiloval? Ale Armide se tím více bojí své vlastní lásky k němu (árie "De me plus doux regards Renaud sut se défendre"). Proto se rozhodla jej namísto lásky nenávidět, ale toho je obtížné dosáhnout a musí k tomu použít veškerý svůj um. Phénice ji obdivuje (árie "Que votre art serait beau!"), zatímco Sidonie ji před nenávistí i láskou varuje a navrhuje netečnost (árie "La haine est affreuse et barbare"). Armida však namítá, že za současné situace musí Rinalda buď milovat, nebo nenávidět, třetí cesta není. Přestože Phénice jí v tom případě radí zvolit lásku.  Jenže zatímco Rinaldova láska jen výsledkem magie, je Armidina láska k němu skutečná; to vytváří nebezpečnou nerovnost, a proto se rozhoduje povolat Nenávist (árie "Venez, venez, haine implacable"). Z podsvětí vystoupí Nenávist doprovázená Líticemi, Krutostí, Mstou, Hněvem a jinými vášněmi jí podléhajícími. Nenávist slibuje Armidě pomoc (árie "Je réponds à tes vœux"). Spolu se svými průvodci zpívá o odhodlání nemilosrdně zničit lásku (sbor "Plus on connait l'amour, et plus on se déteste"). Začínají ničit všechny Amorovy zbraně a brnění a připravují se vyhnat ji definitivně z Armidina srdce (balet). Avšak když Nenávist přistoupí k Armidě, ta začne mít strach a zastavuje ji; není prý možné jí vyrvat lásku ze srdce a nevyrvat srdce s sebou. Nenávist se cítí změnou jejího názoru uražena, vysmívá se Armidě a prorokuje jí, že ji brzy Rinaldo opustí a odejde za slávou. Pak bude Armida litovat, ale Ona, Nenávist, jí již na pomoc nepřijde: kouzelnici zůstane navždy nešťastná láska (scéna Nenávisti a Armidy "Sors, sors, du sein d'Armide, amour brise ta chaîne").

4. dějství.

(Poušť) Ubaldo a dánský rytíř byli vysláni z křižáckého tábora, aby přivedli Rinalda zpět. Ubaldo nese magický diamantový štít, aby v něm ukázal Rinaldovi jeho poblouznění, a žezlo, které zahání Armidiny čáry. Dánský rytíř nese Rinaldův meč. – Ze země stoupají páry a otevírají se sluje a propasti, z nichž na rytíře útočí divoká zvěř a děsivé příšery (duet "Nous ne trouvons par tout que des gouffres ouvertes", balet příšer). Pomocí žezla je však Ubaldo zažene a krajina se promění v příjemnou krajinu v blízkosti Armidina paláce. Rytíři si dodávají rozhodnosti a hovoří o nebezpečí, jaké láska představuje pro toho, kdo by měl sledovat slávu.  Tu se objeví démon v podobě Lucindy, dánské dívky a lásky dánského rytíře. Provázejí ji jiní démoni v podobě místních vesničanů. Lucinda láká dánského rytíře, aby s ní zůstal na tomto příjemném místě (árie Lucindy a sboru "Voici la charmante retraite", gavota a árie Lucindy a sboru "Jamais dans ces beaux lieux"). Přes Ubaldova varování, že se jedná jen o blud, je dánský rytíř setkáním se svou milou uchvácen a zapomíná na své poslání (duet Lucindy a dánského rytíře "Jouissons d'un bonheur extrême"). Ubaldo se však dotkne Lucindy žezlem a ta zmizí; dánský rytíř poznává, že byla jen přeludem. Ubaldo tvrdí, že láska je vždy jen iluze (árie "Ce que l'amour a de charmant"), a dánský rytíř si uvědomuje, jaké nebezpečí láska znamená (árie "Je vois le danger où s'expose"). Ubaldo se domnívá, že on by se ošálit nedal (árie "Non, je n'ai point gardé mon cœur").  Tu se objeví démon v podobě Melissy, Ubaldovy italské milenky, a láká Ubalda k odpočinku (árie "D'où vient que vous vous détournez"). I Ubaldo se dá zlákat (duet Melissy a Ubalda "Au rapport de mes sens je n'ose ajouter foi"). Dánský rytíř mu však vytrhne žezlo, dotkne se jím Melissy a i ona se rozplyne. Dánský rytíř s ironií opakuje Ubaldovi jeho vlastní slova (árie "Ce que l'amour a de charmant") a oba chvátají, aby unikli dalším milostným nástrahám (duet dánského rytíře a Ubalda "Fuyons les douceurs dangereuses").

5. dějství.

(Zakletý Armidin palác) Armida odchází z místnosti; Rinaldo, bez zbroje a ověnčený květinami, ji prosí, aby jej ani na chvíli neopouštěla. Ji však trápí zlá předtucha a chtěla by se poradit s peklem, co má činit (árie "Un noir pressentiment me trouble"). Stále se totiž bojí, že jí Rinalda odvede touha po vítězstvích v boji. Rinaldo to považuje za vyloučení, cožpak není vojenská sláva jen marnivou iluzí (árie "Que j'étais insensé de croire")? Oba si slibují lásku (duet "Aimons-nous, tout nous y convie"). Armida přivolá Rozkoše a skupinu šťastných milenců a milenek, aby svým tancem a zpěvem Rinalda na chvíli zabavily (balet-passacaglia a sbor "Les plaisirs ont choisi pour asile"). Avšak Rinaldo je posílá pryč, protože bez Armidy jej nic netěší.  Armidiny nepřítomnosti využívají Ubaldo a dánský rytíř: vstupují a ihned Rinaldovi nastaví diamantový štít. Ten pozná své poblouznění a zastydí se. Odhazuje květiny, přebírá meč a chce se s rytíři vrátit do křižáckého tábora. Nepodaří se mu však uniknout dříve, než se vrátí Armida. Ta jej chce zadržet nebo alespoň odejít s ním, třeba i jako jeho zajatkyně (recitativ "Renaud! Ciel, ô mortelle peine!"). Rinaldo to však odmítá a chladně ji ujišťuje o své oddanosti a o tom, že má v jeho srdci místo hned po vojenské slávě. Armidu to jen rozzuří, vyčítá mu krutost srdce a přísahá, že i po její smrti ho bude pronásledovat její stín. V nejvyšším rozrušení omdlévá. Rinaldo jí polituje a odchází s rytíři.  Když se Armida vzpamatuje, cítí velký smutek a s lítostí vzpomíná ta to, jak odmítla pomoc Nenávisti a Msty. V zoufalství svolává démony, kteří na její pokyn boří palác rozkoší, a odlétá na svém okřídleném voze (velká árie Armidy "Le perfide Renaud me fuit").

Armida "(v originále Armide, LWV 71)" je opera "(tragédie lyrique)" Jeana Baptisty Lullyho z roku 1686. Autorem libreta je Philippe Quinault. Premiéra se konala 15. února 1686, v Théâtre du Palais-Royal "(v ulici Saint-Honoré)" v Paříži.


Popis.

Sibiřský Tajmyrský poloostrov je nejsevernější částí souvislé pevniny na zemi. Odděluje Karské moře na západní části poloostrova od Moře Laptěvů na východě poloostrova. Od jihozápadu na severovýchod poloostrova se rozkládá pohoří Byrranga, ve vyšších polohách je částečně pokryto ledovcem. Na jih od pohoří se nachází Severosibiřská nížina.  Jádrová zóna zapovědniku se skládá ze čtyř oddělených samostatných částí s rozlohou 17 815 km. K němu patří 9 378 km ochranné zóny „Bikada“, které bylo vytvořeno v roce 1975, aby se v ní mohli usídlit pižmoni jejichž počet od té doby značně vzrostl. Hlavní část rezervace s rozlohou 13 240,42 km se nachází v tundře na hranici mezi pohořím Byrranga a Severosibiřskou nížinou. Rozprostírá se západního okraje Tajmyrského jezera asi 200 km na jihozápad přes plochou krajinu, jejíž reliéf je utvářen morénami na jih od horního toku Tajmyry až k ústí řeky Logata. Na sever od horního toku Tajmyry se nachází v pohoří Byrranga 112 metrů hluboké jezero Lewinson Lessinga. Na 156 km velké ploše oblasti Ary-Mas"," která se nachází vysoko položené říční terase Novajy, se rozkládá nejsevernější les světa, ve kterém roste modřín dahurský. Oblast Lukunski o rozloze 90,55 km se nachází v údolní nivě řeky Chatanga. Teprve v roce 1994 byla rezervace rozšířena o území o rozloze 4 332 km v Artičeski u zálivu Marie Prončiščevové v Moři Laptěvů. Oblast zahrnuje Prončiščevské jezero o rozloze 370 km u moře při pobřeží. Má charakter polární poušťe.

Klima.

V zapovědniku je subarktické kontinentální klima. Průměrná červencová teplota v jižní části je 12,3 °C, u jezera Tajmyr 6,5 °C a na pobřeží zálivu Marie Prončiščevové 4 °C, průměrná teplota v lednu je -30 až -40 °C. Roční úhrn srážek je 200 až 300 mm, nejdeštivější měsíce jsou srpen a září.

Fauna.

V zálivu Marie Prončiščevové je kolonie mrožů ledních o počtu 1200 jedinců. V oblasti Artičeski je také chovná oblast pro 40 až 50 ledních medvědů a rodiště vzácných mořských ptáků. V centrální části rezervaci, v tundře žijí především sobi a polární lišky. Z tažných ptáků se zde vyskytuje berneška rudokrká, husa polní a sokol stěhovavý.

Tajmyrský zapovědnik (rusky Tаймырский государственный природный биосферный заповедник) je přírodní rezervace v severní části Krasnojarského kraje. Byla založen na základě rozhodnutí Rady Ministrů Ruské sovětské federativní socialistické republiky dne 23. února 1979. Tajmyrský zapovědnik je jednou z největších přírodních rezervací v Rusku. Skládá se ze čtyř vzájemně oddělených částí na arktickém Tajmyrském poloostrově. V roce 1995 mu UNESCO udělila status biosférické rezervace.


Vzorec.

Vzorec byl poprvé publikován v příspěvku na konferenci SIGGRAPH (Special Interest Group on GRAPHics and Interactive Techniques) 2001, který se zabýval softwarem GrafEq pro vizualizaci matematických funkcí, nerovností, atp.  Tupperův vzorec je nerovnost:  kde formula_2 značí celou část čísla a "mod" značí zbytek po dělení.  Uvažujme interval roviny formula_3, kde konstanta formula_4 je rovna pětisetčtyřiačtyřicetimístnému číslu:  Množina bodů splňující Tupperovu nerovnost je na následujícím obrázku znázorněna modrou barvou:

Vysvětlení.

Bližším ohledáním vzorce snadno zjistíme, že exponent formula_6 nabývá pouze celočíselných hodnot formula_7. Každé z těchto hodnot přitom nabývá pouze v jediném podintervalu. Hodnoty formula_8 nabývá exponent v levém spodním rohu obrázku, hodnoty formula_9 v intervalu bezprostředně nad ním, a tak dále. Tedy, pixely v prvním sloupci obrázku odpovídají hodnotám exponentu formula_10. Nejmenší hodnoty formula_11 exponent nabývá v pravém horním rohu obrázku.  Snadno ověříme, že číslo formula_4 je dělitelné číslem formula_13 beze zbytku, tedy  pro všechna formula_15. Pravá strana nerovnosti tak v principu převádí číslo formula_16 do dvojkové soustavy, je tedy pro každou konkrétní dvojici formula_17 rovna buď formula_8 nebo formula_9.  Je zřejmé, že libovolný černobílý obrázek šířky formula_20 a výšky formula_21 pixelů, jde stejným způsobem zapsat jako binární číslo (po sloupcích; levý spodní pixel bude stát na pozici jednotek ve dvojkovém zápisu). Po převodu do desítkové soustavy a vynásobení číslem formula_21 bude představovat konstantu formula_4. Tupperův vzorec (s číslem formula_13 zaměněným za číslo formula_21 a pozměněnými intervaly pro formula_26 a formula_27) pak z konstanty formula_4 dekóduje původní obrázek.  Konkrétních příkladů jako je Tupperův vzorec tedy lze zkonstruovat libovolně mnoho.  Tupperův vzorec je často uváděn jako příklad autoreference, kterým ale v pravém slova smyslu není. Nejpodstatnější část vzorce zajišťující, že grafem nerovnosti je předpis nerovnosti samotné, je informace zakódovaná v konstantě formula_4, která ovšem není předmětem autoreferenčního vztahu.

Tupperův vzorec je nerovnost definovaná Jeffem Tupperem. Množina bodů, které splňují nerovnost, vykreslená v rovině (resp. v konkrétním intervalu roviny) tvoří text obsahující nerovnost samu.


Život.

Narodil se roku 1946 v Brně v tehdejším Československu. Pokřtěn byl v kostele sv. Jakuba v Brně. Matka Winifred Hayek Czerny i otec Egon Czerny byli katolíci, ale v očích nacistických úřadů převládl matčin židovský původ zděděný po jejích obou rodičích, kteří byli ovšem rovněž římsko-katolického vyznání. Kvůli svému židovského původu matka Winifred za 2. světové války strávila dvacet měsíců ve vězení a v koncentračním táboře. Otec se s matkou během její internace v Terezíně odmítl rozvést, a tak strávil posledních osm měsíců války v táboře nucených prací v Postoloprtech. Koncem roku 1948 rodina spolu se syny Michaelem a mladším Robertem emigrovala do Kanady. Zde žila rodina původně ve frankofonním prostředí, následně v Pointe Claire, anglofonním předměstí Montrealu, nejlidnatějším městě kanadské provincie Quebec. Jeho mateřštinou je čeština, s rodiči mluvili ale také německy. Záhy po příjezdu do Kanady se naučil francouzsky a následně anglicky, což je dnes jeho “první” řeč.  Matka Winifred byla umělkyně, zabývala se také tvorbou portrétů. Rodina věnovala tři její portrétní busty, včetně portrétu syna Michaela, do Terezínského muzea.  Roku 1963 M. Czerny vstoupil do Tovaryšstvo Ježíšovo nazývaného také “jezuité” založeného sv. Ignác z Loyoly. Dne 9. června 1973 byl vysvěcen na kněze v Kanadě. Roku 1978 získal doktorát z interdisciplinárních oborů na Chicagské Univerzitě.  Roku 1979 založil v Torontu Jezuitské centrum pro víru a sociální spravedlnost, které vedl až do roku 1989. Poté se stal vicerektotem Centrální Americké univerzity v San Salvadoru a ředitelem Institutu lidských studií.  V letech 1992-2002 byl sekretářem oddělení sociální spravedlnosti v generální kurii Tovaryšstva Ježíšova. Poté odešel do Afriky kde se stal zakladatelem a ředitelem " dell’African Jesuit AIDS Network" bojující proti pandemii HIV a AIDS. V roce 1987-1988 a 1993 pobýval v České republice. V lednu 1996 se účastnil se např. setkání jezuitského sociálního apoštolátu v postkomunistických zemích konaného v jezuitské rezidenci u kostela sv. Ignáce v Praze.  Roku 2005 se stal profesorem na "Hekima College", která je součástí Katolické univerzity Východní Afriky v Nairobi a pracovníkem Biskupské konference v Keni.  Roku 2009 byl jmenován adjutorem Biskupské synody v Africe a roku 2010 se stal poradcem Papežské rady Justitia et pax.  Dne 14. prosince 2016 jej papež František jmenoval podsekretářem oddělení pro migranty Sekce pro migranty a uprchlíky na Dikasterium pro službu integrálnímu lidskému rozvoji spolu s Fabio Baggio.  V roce 2016 pověřil Timothy Schmalz aby vytvořil sochu "Angels Unawares" která zobrazuje loď nesoucí migranty a uprchlíky, kteří nosí oblečení, které je identifikuje s různými kulturami a časovými obdobími. Bylo slavnostně otevřeno na náměstí svatého Petra ve Vatikánu v roce 2019.  Dne 4. května 2019 ho Francis jmenoval jedním ze dvou zvláštních tajemníků pro biskupskou synodu z října 2019 pro oblast pan Amazonie. Na tiskové konferenci představující Synodův závěrečný dokument uvedl, že se církev musí naučit respektovat kulturní rozdíly: „Nepředpokládat, že způsob, jakým jsem, nebo způsob, jakým jsme, je definitivní, je normou, je způsob, jakým musí být... Musí být přijaty rozdíly “. Před několika lety, v roce 2015, napsal, že mezi organizacemi Amazonie před REPAM em existovaly „omezení a fragmentace“, ale organizace koordinovala práci katolické církve v Amazonii a pracovala na obraně domorodých obyvatel a životního prostředí.  Dne 1. září 2019 papež František vyhlásil svůj úmysl jmenovat M. Czerného kardinálem, spolu s dvanácti dalšími duchovními, a to při konzistoři plánované na 5. října 2019. Dne 26. září 2019 jej proto papež jmenoval titulárním arcibiskupem diecéze v Benevento. Dne a 4. října 2019 mu osobně udělil biskupské svěcení ve svatopetrské bazilice. Spolusvětiteli byli kardinál státní sekretář Pietro Parolin a kardinál Peter Turkson. Při konzistoři 5. října 2019 papež František M. Czernyho kreoval kardinálem.  Erb kardinála Czernyho se skládá ze zeleného pole evokujícího encykliku Laudato si’ papeže Františka, dále zlatého člunu vezoucího rodinu čtyř uprchlíků (i rodina M. Czerného byla čtyřčlenná a cestovala do emigrace v Kanadě lodí), pečeti Tovaryšstva Ježíšova a slova "suscipe"; toto slovo je prvním slovem modlitby v duchovních cvičeních svatého Ignáce Loyoly, zakladatele jezuitů: Suscipe, Domine, universam libertatem meam libertatem („Vezmi si (přijmi), Pane, celou moji svobodu“) a také evokuje příkaz evangelia aby „přijímat“ cizince.  Autorem pektorálu, náprsního kříže, je italský umělec Domenico Pellegrino. K výrobě pektorálu využil pozůstatky lodi použité migranty k překročení Středozemního moře a přistání na italském ostrově Lampedusa.  V upomínku na své kardinálské jmenování nechal M. Czerny natisknout obrázek “Útěk do Egypta” zobrazující Svatou Rodinu, Marii, Josefa a Ježíše, coby prchající před Herodovým pronásledováním do ciziny. Autorkou je babička kardinála Czernyho Anna Löw Hayek, amatérská umělkyně. Spolu s manželem a dvěma syny byli římskokatolického vyznání, ale kvůli svým židovským předkům byli transportováni do koncentračního tábora. Manžel a dva synové zemřeli v Terezíně, babička Anna zemřela v Osvětimi několik týdnů po ukončení války.

Kardinál Michael F. Czerny, S.J. (* 18. července 1946, Brno) je kanadský římskokatolický duchovní narozený v Československu. Je podsekretářem oddělení pro migranty v Dikasteriu pro službu integrálnímu lidskému rozvoji. Dne 1. září 2019 oznámil papež František svůj úmysl ho jmenovat kardinálem, k samotnému jmenování došlo 5. října 2019. Den předtím papež Czerného vysvětil na biskupa.


Francouzská vojenská služba.

V roce 1806 narukoval jako dobrovolník do pěchoty „Legion du Midi“. Následující rok povýšil na druhého poručíka pěchoty a v roce 1807 a 1809 se zúčastnil tažení. Byl zraněn v bitvě u Wagramu a přijal řád čestné legie. Od roku 1810 do 1811 sloužil ve Španělsku jako poručík císařské gardy. 24. června 1811 se stal granátníkem Staré gardy. Ač byl raněný a musel používat berle, odešel na tažení do Ruska. Povýšil na kapitána pěchoty a v květnu 1813 bojoval u Lützenu a Bautzenu, v bitvě u Montmirail byl třikrát raněn bajonetem. 15. března 1814 jej Napoleon jmenoval velitelem 24. batalionu pěchoty. Během Sta dní byl jmenován pobočníkem generála Gérarda.

V Itálii.

3. března 1821 byl při návratu z Paříže zatčen na hranicích. V roce 1821 se zúčastnil povstání v Piemontu a byl odsouzen k smrti, uprchl však do Francie, kde vstoupil do armády a dosáhl hodnosti generála. Během svého francouzského exilu se 2. února 1833 oženil s Jenny de Fay de La Tour-Maubourg, vnučkou markýze de La Fayette. Svatby se mimo jiné zúčastnil Henry Clay.

Italská vojenská služba.

V roce 1848 byl pozván dočasnou milánskou vládou, aby se připojil k armádě v Lombardii. 11. října 1848 se stal premiérem sardinského království, kterým byl do 16. prosince 1848. Odmítl poslat zástupce na italské shromáždění navržené Giuseppem Montanellim.  22. března 1849 byl smrtelně zraněn v bitvě u Novary v italském Piemontu, v níž jako generálporučík velel levé divizi.  Byla mu věnována kasárna "Perrone" vybudována v letech 1850–1852. Později se začal tento komplex používat jako střed orientace Univerzity v západním Piemontu.

Rodina.

Jeho sestra Caroline se v roce 1837 provdala za Justa Ponse Florimonda, markýze de La Tour-Maubourg.  Ettore Perrone di San Martino se oženil s Jenny de Fay de La Tour Maubourg, dcerou Justa-Charlese de Fay de La Tour-Maubourg a Anastázie de La Fayette. Jenny byla sestřenicí Carolinina manžela Justa.  Jenny porodila Ettorovi tři děti, dva syny a dceruː Paola Luigiho, hraběte Perrone di San Martino (1834–1897), Roberta Perrona di San Martino (1836–1900) a Louisu Perrone di San Martino (1. října 1838 – 14. listopadu 1880). Louisa se provdala za hraběte Félixe Rignona (1829–1914) a měla s ním dvě děti, syna Édouarda Rignona (1861–1932) a dceru Marii (1858–1950).  Ettorovou prapravnučkou je belgická královna Paola.

Ettore Perrone di San Martino (12. ledna 1789, Turín – 29. března 1849, Novara) byl italský politik a vojenský velitel.


Vznik díla.

Po jednoznačném úspěchu Rusalky (1901) u kritiky i obecenstva hodlal Dvořák pokračovat v opeře, dlouho však nemohl najít námět. Jaroslav Kvapil, libretista "Rusalky", skladateli nevyhověl a nové libreto nedodal. Ten proto uvažoval o opeře podle básně Svatopluka Čecha "Lešetínský kovář" (později ji využili skladatelé Stanislav Suda a Karel Weis), jistou dobu se zabýval též myšlenkou zhudebnit staré libreto Karla Pippicha "Vlasty skon", které Pippich počátkem 80. let 19. století nabízel již Bedřichu Smetanovi a Zdeňku Fibichovi. Této myšlenky Dvořák zanechal, když se dozvěděl, že na stejné opeře pracuje již jeho žák Otakar Ostrčil. Přemýšlel rovněž o novém zhudebnění libreta Otakara Hostinského "Popelka", přestože na ně již relativně populární operu napsal Josef Richard Rozkošný (1885). Tyto projekty však neuskutečnil a mezi "Rusalkou" a "Armidou" tak je ve Dvořákově životě zcela nezvyklá úplná skladatelská mezera trvající více než rok.  Na počátku roku 1902 Dvořákovi během náhodného setkání připomněl Jaroslav Vrchlický, že mu již dříve nabízel své libreto "Armida" na námět z Tassova "Osvobozeného Jeruzaléma" o lásce křížového rytíře Rinalda a pohanské kouzelnice Armidy. Tuto látku již zhudebnily desítky skladatelů, mimo jiné Lully, Händel, Mysliveček, Traetta, Salieri, Gluck, Sacchini, Haydn, Cherubini a Rossini. Vrchlický epos roku 1887 přeložil do češtiny a brzy na to jej zpracoval i na operní libreto. Poslední scéna Vrchlického zpracování, v níž Rinald zabije nepoznanou Armidu v souboji, přebírá jinou epizodu z Tassova eposu, totiž souboj Tankreda a Clorindy známý z Monteverdiho zpracování (1624). Po počátečním Dvořákově odmítnutí o jeho zhudebnění uvažovali Karel Bendl, Zdeněk Fibich a Karel Kovařovic, Vrchlický však stále doufal ve zhudebnění Dvořákem.  Libreto splňovalo řadu nároků, které Dvořák měl: jednalo se o námět z celoevropské kultury, což považoval za podmínku zahraničního úspěchu, obsahovalo mnoho možností pro kresbu prostředí a fantaskní obrazy, v jakých se jeho talent osvědčil v "Rusalce", nabízelo hlavní roli pro Růženu Maturovou, vynikající první Rusalku, i mileneckou roli pro Bohumila Ptáka, prvního Prince. Vedle toho téma konfliktu ctnosti a víry v Boha na jedné straně a smyslné lásky na druhé přesně odpovídalo Dvořákovu úmyslu stvořit "českého "Tannhäusera"" a vyrovnat se s idolem Dvořákových mladých let, Richardem Wagnerem. Dvořák měl navíc s Vrchlickým již dobrou zkušenost jakožto s autorem textu jeho oratoria "Svatá Ludmila" (1885). Libreto však mělo i své dramatické vady a hluchá místa, rovněž z jazykového hlediska patřilo spíše k podprůměru básníkovy tvorby a text byl místy velmi nezpěvný (například ve své nejslavnější árii musí Armida zpívat "Nežli jsem vztáhla dlaň, / šípem sbod ́ moji laň, / schvátil ji a s ní v pláň / pustil se dále").  Dvořák se do práce nepouštěl s nadšením, teprve postupně se s libretem sblížil. Práce tentokrát trvala déle než u jiných oper, začala 11. března 1902 a skončila 23. srpna 1903; prodleva byla dána i tím, že Dvořák po dokončení II. jednání práci na delší dobu přerušil.  Jakožto dílo v té době nejvýznamnějšího českého skladatele, navíc po úspěchu "Rusalky", byla "Armida" očekávána s napětím a nedlouho po dokončení partitury se začala připravovat premiéra v Národním divadle. Okolnosti uvedení posledního Dvořákova díla ale nebyly příznivé. Skladatelův zdravotní stav se v průběhu přípravy inscenace zhoršoval. Navíc šéf opery a dirigent Karel Kovařovic, který se měl provedení ujmout, požádal nedlouho před premiérou o zdravotní dovolenou. Kovařovic nebyl projektu nakloněn, protože totiž již dříve začal na totéž libreto skládat na vlastní operu (v jeho pozůstalosti se zachoval klavírní výtah prvního dějství a části dalších motivů). Nastudování bylo tedy svěřeno druhořadému dirigentu Františku Pickovi a Dvořák považoval za nutné, pro úspěch díla, účastnit se zkoušek, které probíhaly v konfliktní atmosféře poznamenané dirigentovým nezájmem a nekázní účinkujících. Leoš Janáček, který se na Dvořákovo pozvání účastnil generální zkoušky, dosvědčuje: "Neviděl jsem dra. Ant. Dvořáka nikdy tak podrážděného jako při generální zkoušce Armidy. Nebylo divu; taktovka nevládla tělesu, p. Pták pro churavost nedošel, kostýmy účinkující svlékali, zkouška nedokončena...". Premiéra musela být odložena ze 3. na 25. března 1904.  Premiéra potvrdila obavy. Dvořák musel pro nevolnost představení opustit před koncem. Přijetí obecenstvem bylo sice příznivé, zejména díky výkonu pěvců a obecné oblibě skladatele u obecenstva, ale nepovedené hudební provedení, chatrná režie a primitivní výprava byly předmětem důkladné kritiky; celkově byla premiéra, zejména ve srovnání s triumfem "Rusalky", zřejmým neúspěchem. Vypětí při přípravě inscenace a zklamání nad výsledkem se podepsalo na Dvořákově zhoršujícím se zdravotním stavu. Skladatel zemřel několik týdnů po premiéře "Armidy", 1. května 1904.  Opera "Armida" nese opusové číslo 115, v Burghauserově katalogu je zanesena jako B 206.

Hudební stránka "Armidy".

Z dřívějších operních zpracování látky znal Dvořák jistě Gluckovo, které bylo uvedeno v Prozatímním divadle roku 1866, tedy v době, kdy působil v jeho orchestru jako violista. Dvořák partituru i zpětně studoval, na jeho "Armidu" však Gluckova opera vliv neměla. Mnohem více je znát vliv Richarda Wagnera, k němuž se Dvořák stále intenzivněji vracel od revize Dimitrije. Téma "Armidy" vykazuje příbuznost nejen s "Tannhäuserem", ale i s "Tristanem a Isoldou" a zejména s "Parsifalem" (magická zahrada rozkoše, postava zlého kouzelníka, společenství křesťanských rytířů, svůdnice, která se snaží rytíře svést z pravé cesty, aby od něho před smrtí sama přijala křest). Důslednou motivickou prací a důrazem na deklamační stránku zpěvu se zde Dvořák ze svých oper nejvíce přibližuje Wagnerově koncepci hudebního dramatu, i když vzor meyerbeerovské velké opery se občas také přihlásí. Melodičnost však je typicky dvořákovská a odpovídá atmosféře přelomu 19. a 20. století, je i náznakově impresionistická.  Dvořák byl konfrontován s několika prvky, které se v jeho hudbě dosud neobjevily. Především musel vytvořit exotickou atmosféru orientu. Spíše než samotná Armida ji z hlavních postav zastupuje čaroděj Ismen, jehož obtížný part je vybaven četnými melismaty; kromě toho ji zastupují sbory včetně zejména úvodního, který má podobu ronda přerušovaného modlitbou muezzina, a instrumentální hudba např. ve třetím dějství, popisující Armidiny kouzelné zahrady. Jak však poznamenává Ladislav Šíp, "Všude je to však Dvořák, všude zaznívá česká hudba, která není schopna předstírat orientální rafinovanost." Kromě toho vyjádření milostného citu, obsažená v duetech Armidy a Rinalda, mají intenzitu a vášnivost ve Dvořákově tvorbě výjimečnou. Jeho naturelu více odpovídalo vyjádření zbožnosti a duchovnosti, jak prokazuje velká scéna v křižáckém táboře na počátku II. dějství s postavami Bohumíra z Bouillonu a poustevníka Petra a s polní mší ("Při tělu tvém"), stejně jako scéna s Michalovým zázračným štítem. Na řadě míst tvoří působivý kontrast orientální prvek (ženské hlasy, harfy, dřevěné dechové nástroje, uvolněná, prodlévající melodie) a rázné vojenské motivy křižáků (pochodový rytmus, žestě). Konkrétněji je tento rozpor reprezentován dvěma hlavními motivy, "křesťanským", vážným a slavnostním motivem křižáckého vojska a "pohanským", (slovy O. Šourka) "hadovitě sjíždějícím" motivem Ismena.  Z hlavních postav Dvořákovi nepochybně nejvíce učarovala samotná Armida, má několik vynikajících vlastních árií ("Za štíhlou gazelou", "Slyš. z hlubin bídy svojí") a tři duety s Rinaldem. Rovněž role Rinalda je hlasově velmi náročná, i když jeho charakteristika je méně vyvinutá; po milostných duetech s titulní hrdinkou získává samostatný hrdinský charakter ve finále opery. Třetí hlavní role, čaroděj Ismen, není hlouběji psychologizována, má však několik efektních a náročných scén.

Další osudy díla.

Po prvním uvedení "Armidy" následovalo pouhých šest repríz a poté nebyla uvedena po více než dvě desetiletí. I poté byla uváděna zřídka, zdaleka nejméně z Dvořákových zralých oper; přetrvávaly rozpaky u kritiky i obecenstva. V Národním divadle ji uvedl znovu Otakar Ostrčil roku 1928, pak Václav Talich roku 1941, František Škvor roku 1946 a František Vajnar roku 1987. Celková bilance, celkem 79 představení za více než století, není na poslední dokončené dílo velkého českého klasika nijak vysoká.  Stejně obezřetně k "Armidě" přistupovala i další česká divadla (Plzeň 1925 a 1943, Brno 1935 a 1994, Olomouc 1936, Ostrava 1941, 1991 a 2012, Liberec 1968).  V zahraničí byla tato opera uváděna jen jednou, a to v brémském divadle roku 1961. Titulní roli tady zpívala tehdy mladá Montserrat Caballé.

Děj opery.

Děj opery se odehrává v okolí Damašku v době první křížové výpravy.

1. dějství.

V nádherné královské zahradě v Damašku se soustřeďuje typický Orient: tanečnice, kupci, muezzin svolává k modlitbě (sbor se sóly muezzina "Jak z dervišových prstů řinou"). Klid však přeruší výstražný zvuk trub a k damašskému králi Hidraotovi vtrhne čaroděj Ismen s naléhavou a neblahou zvěstí. Hidraot není příliš zvědav a stěžuje si, že jeho dcera Armida přes otcovo přání nechce Ismena za manžela. Ismen sdílí jeho zklamání, ale poté si vzpomene na svou zprávu: do Orientu přicházejí křížoví rytíři. Údajně chtějí jen dobýt hrob svého boha, jistě však hodlají zničit i Hidraotovo království. Hidraotovo vojsko považuje Ismen za neschopné čelit cizincům zbývá jen lest (árie Ismena "Lstí zvítězíš! Ty zjevně nezbrojíš lid věrný sobě"). Hidraot nemá na oko činit křižákům žádné překážky, má však do jejich vojska poslat Armidu, aby v něm vyvolala rozkol. Hidraot je na pochybách, zda k tomu Armidu přesvědčí.  Armida právě přichází (její otec a nápadník ji pozorují z úkrytu) a vzpomíná na muže, kterého potkala náhodně při lovu a do kterého se okamžitě zamilovala (árie "Za štíhlou gazelou"). Zatímco král hovoří s Armidou, kouzelník se modlí, aby se mu podařilo Armidu přesvědčit (árie "Ty sladké výmluvnosti duchu"). Modlitba však je marná a Armida plán odmítá, byť by na něm závisely život a trůn otce, které jí jsou ostatně lhostejné. Ismen se domnívá, že princezna změní názor, pokud jí vykouzlí obraz křižáckého vojska (sbor "Za křížem vzhůru, bojovníci Krista... Chraptivý hlahol pekelné trouby"). A skutečně toho docílí, nikoli však proto, že by obraz Armidu zděsil, jak se Ismen a Hidraot domnívají. Zahlédla totiž mezi křižáky onoho neznámého muže, k němuž je přitahována. Souhlasí tedy alespoň na oko se záměrem svého otce a vydává se do ležení rytířů (tercet "Ó, věru nadpozemskou mocí").

2. dějství.

V křižáckém táboře končí bohoslužba (sbor "Při tělu tvém, jež kněz výš vznáší"). Mezi vojáky Bohumíra z Bouillonu se rozmáhá nespokojenost, tažení je pomalé a už dlouho nedošlo k boji. Bohumír však podle všeho čeká na boží znamení.  Do tábora přichází Armida a žádá si hovořit s Bohumírem (árie "Ó, srdce, ztiš svůj tlukot smělý"). Potkává ji velitelův hlavní duchovní rádce, poustevník Petr, který ji okamžitě považuje za svůdkyni k hříchu a vyhání ji. Zastává se jí však Rinald a přivádí ji k Bohumírovi. Ten vyzývá křižáky k pochodu na Jeruzalém (árie "Vy, kteří jste mne vyvolili vůdcem"). Armida mu vypráví smyšlený příběh, podle kterého jí její ujec oslepil a uvěznil otce a zabil bratra, a žádá křižáky, aby jí pomohli dobýt damašský trůn zpět (árie "Slyšte, z hlubin bídy svojí... Jsem dcera Hidraota"). Rytíři v čele s Rinaldem žádají o dovolení Armidě vyhovět, Petr od toho Bohumíra zrazuje. Bohumír rozhoduje, že svým rytířům výpravu povolí, ale teprve po dobytí Jeruzaléma (árie "Ó, duchu věčný, z moudrosti své moře").  Rinald však není spokojen a rozhoduje se s Armidou, do níž se bezhlavě zamiloval, odejít ihned (duet "Mně nelze čekat dél, jak rozhodne se"). Petr se jej snaží zadržet, objeví se ale Ismen a odváží Rinalda a Armidu na voze taženém draky.

3. dějství.

Ismen vyčaroval uprostřed pouště divukrásné zahrady, ve kterých se Rinald a Armida oddávají zahálce a lásce (zpěv sirén "Poutníku, jenž pouště prachem", zpěv nymf "Kde šeptá rákos tiše", duet Rinalda a Armidy "Jen níž se skloň až k srdci mému" a zpěv víl "Přes pláň i horu letíme za vámi"). Ismen, proměněný v hrbatého starce, si libuje, že se jeho léčka zdařila: Rinald je na cestě k záhubě a i ostatní rytíři bloudí pouští za vábnými vidinami. Když však chce po Armidě, aby dokonala dílo a Rinalda usmrtila, Armida se mu vysměje. Její láska k Rinaldovi není nijak předstíraná a nemá nic společného s Ismenovými záměry. Ismen musí přihlížet vyznání lásky obou milenců (tercet "Pojď, večer již se smráká"). Při konfrontaci se musí Ismen stáhnout nikoli před Rinaldovými hrozbami zbraní, ale před silnější magickou mocí Armidy. Ta se svým rytířem odchází na lože do nádherného hradu, který pro něj dala vystavět.  Kouzelné zahrady přivábily rytíře Ubalda a Svena. Ismen se vydává za křesťana a prozrazuje jim, že ve hradě zadržuje kouzelnice Armida hledaného Rinalda mocí čar a hříchu. Ve sklepení je ale ukryt zázračný štít, se kterým kdysi archanděl Michal svrhl z nebes zlé duchy. Pozvedne-li jej čistá ruka, musí jej každý následovat; tímto způsobem mohou Ubald a Sven Rinalda odvést zpět ke křižáckému vojsku. Rytíři tedy vstupují do hradu. Po chvíli (vyplněné zpěvem sirén a nymf "Tiše, tiše větřík dýše") se vracejí nesouce štít a následováni Rinaldem, kterého se začínají zmocňovat výčitky svědomí. Armidin nářek jej nemůže přimět odvrátit zrak od magického štítu.

4. dějství.

V poušti u malé oázy leží zraněný Rinald ztrápený svědomím (árie "Sám, v poušti sám, ó hrůzo, byl to sen"). Nachází jej Ubald, Sven a poustevník Petr. Vidouce Rinaldovu upřímnou lítost a odhodlání dát se cele do služby Kristu (kterého připomíná sbor křižáků za scénou "Zas vlaje Kristův prapor svatý"), uzdravují jej dotykem Michalova štítu. Rinald se ihned vrhá do boje proti nevěřícím. Na bojišti se nejprve vítězně střetně s Ismenem. Poté narazí na dalšího rytíře v brnění a ten mu sděluje, že Armida je mrtva. Rinald se se slovy „To nejlepší los, jenž ji potkat moh',“ pouští do souboje. Když protivníka smrtelně zraní, sundá mu přilbu a poznává v něm Armidu. Při posledním rozloučení jej Armida žádá o udělení křtu a umírá Rinaldovi v náručí (duet "Ó, vládce nebes, teprve nyní").

Nahrávky.

Existují dosud čtyři kompletní nahrávky "Armidy", z toho jedna dosud nevydaná.

Armida je čtyřaktová romantická opera a zároveň poslední dokončené dílo českého skladatele Antonína Dvořáka. Libreto napsal básník Jaroslav Vrchlický na námět z barokního eposu Torquata Tassa "Osvobozený Jeruzalém". Premiéra "Armidy" se konala 25. března 1904, jen několik týdnů před skladatelovou smrtí (1. května 1904), a její neúspěch byl pro Dvořáka těžkou ranou.


Životopis.

Pocházel ze starobylého rodu, který sídlil na zámku "Cobham Hall" (Kent), titul barona z Cobhamu převzali v roce 1434 po původní rodině Cobham. William se narodil jako nejstarší syn George Brooka, 9. barona Cobhama (1497–1558), který se uplatnil jako vojevůdce za vlády Jindřicha VIII.. Studoval v Cambridge, poté několik let pobýval v Evropě a vzdělání si doplnil na univerzitě v Padově. Od mládí sloužil v armádě pod velením svého otce ve Francii, v letech 1547–1552 a 1555 byl též členem Dolní sněmovny. V roce 1548 byl pasován na rytíře a o rok později doprovázel Williama Pageta na diplomatické misi do Bruselu.  V roce 1558 po otci zdědil titul barona a vstoupil do Sněmovny lordů. Téhož roku podpořil nástup Alžběty I., což spolu s přátelstvím královnina prvního ministra Williama Cecila předurčilo jeho další kariéru. V roce 1558 byl pověřen diplomatickou misí do Španělska, kde měl za úkol Filipovi II. oficiálně oznámit úmrtí jeho manželky a Alžbětiny předchůdkyně Marie I. V letech 1558–1597 byl lordem strážcem pěti přístavů a díky této funkci měl pod kontrolou několik volebních obvodů Dolní sněmovny, zároveň byl v letech 1558–1596 lordem místodržitelem v Kentu, kde vlastnil statky (v letech 1559 a 1573 na svém sídle "Cobham Hall" hostil královnu Alžbětu I.) V letech 1578 a 1586 vykonal diplomatické cesty do Nizozemí, v roce 1584 získal Podvazkový řád a v roce 1586 byl jmenován členem Tajné rady. Na sklonku života zastával navíc úřad nejvyššího komořího (1596–1597).  Poprvé se oženil v roce 1545 se svou sestřenicí Dorothy Neville (†1559) z rodu baronů Bergavenny. Jejich manželství nebylo šťastné a od roku 1553 spolu nežili. Po ovdovění se znovu oženil s královninou dvorní dámou Frances Newton (1539–1592) a z tohoto manželství vzešlo početné potomstvo (měli spolu sedm dětí). Dědicem peerského titulu byl syn Henry Brooke, 11. baron Cobham (1563–1619), dcera Elizabeth (1562–1597) byla manželkou prvního ministra Roberta Cecila.

William Brooke, 10. baron z Cobhamu ("William Brooke, 10th Baron of Cobham") (1. listopadu 1527, Cobham Hall, Anglie – 6. března 1597, Cobham Hall, Anglie) byl anglický politik a dvořan, od mládí se angažoval ve veřejném životě. V roce 1558 jako dědic titulu barona vstoupil do Sněmovny lordů. Za vlády Alžběty I. si dlouhodobě udržoval vlivné postavení u dvora, nakonec byl nejvyšším komořím (1596–1597). Byl rytířem Podvazkového řádu.


Havárie Tu-154 ruského ministerstva obrany 2016

Letadlo.

Letadlo Tupolev Tu-154B-2 s registrací RA-85572 patřilo ruskému ministerstvu obrany a provozováno bylo ruskou armádou. Letoun byl vyroben roku 1983 v samarském závodě Aviakor s výrobním číslem 83A-572. Měsíčně nalétal v průměru 27 hodin, povětšinou střední trasy s délkou letu okolo 1,6 hodin. Celkově měl nalétáno 6689 hodin. Na rok 2018 byla naplánovaná rekonstrukce letadla za účelem prodloužení jeho životnosti. Před vzletem stroj prošel všemi kontrolami a nebyly nalezeny žádné závady. V souladu s letovou příručkou pro běžný vzlet Tu-154B, ihned po odlepení od země, na výšce kolem 10 m, zatahuje posádka podvozky a zahajuje etapu počátečního stoupání. Během této fáze by měl letoun dosáhnout rychlosti 320-330 km/h a na výšce nejméně 120 m zahájit zatahování vztlakových klapek. To se běžně provádí ve dvou stupních, z 28° na 15° a z 15° na 0°. Během zatahování klapek by měla rychlost narůst na cca 380 km/h. Druhý stupeň je navíc spojen s automatickým návratem sklopných náběžných hran křídla a přestavením horizontálního stabilizátoru..  Pokud by došlo k nějaké závadě nebo chybě pilotáže v této kritické fázi letu, mohlo by to vyústit v ztrátu vztlaku a přechod letadla do pádu, který je na tak malé výšce prakticky nezvratný. Kromě toho mají letouny s T ocasními plochami tu nebezpečnou vlastnost, že při pádu (deep stall) se mohou ocitnout ocasní plochy v úplavu za křídlem, kde ztrácejí účinnost a pilot není schopen sklon stroje řídit.

Cestující a posádka.

Na palubě bylo 85 cestujících a 8 členů posádky. Mezi cestujícími bylo 64 členů uměleckého souboru Alexandrovci (téměř celý sbor a hráči na bajan a balalajku), osm vojáků včetně uměleckého vedoucího Alexandrovců Valerije Chalilova, devět novinářů (po třech z televizních stanic První kanál, NTV a Zvezda), náčelník kulturního odboru ruského ministerstva obrany Anton Gubanov, šéfka charitativní nadace Spravedlivá pomoc Jelizaveta Glinková, známá jako „doktorka Líza“ a další dva civilní úředníci. Umělecký soubor měl dle několika nezávislých zpráv letět uskutečnit koncert do syrského Aleppa.

Nehoda.

Letadlo započalo svůj let na moskevském letišti Čkalovskij, namířeno mělo na ruskou leteckou základnu Hmímím nedaleko syrské Latákíje. Mezipřistání podle plánu vykonalo na sočském letišti, kde dotankovalo palivo.  Letadlo vzlétalo za tmy, z dráhy RWY24, směrem na Černé moře, v běžných povětrnostních podmínkách, se slabým zadním větrem 5m/s (opačný odletový směr 06 se v Soči Adler z důvodu pozemních překážek neužívá). Podle plánu měl letoun sledovat odletový směr BINOL 2A, tedy pokračovat JZ směrem asi 25 km, provést postupný pravý obrat zpět a vrátit se nad pevninu, nad níž měl pokračovat východním směrem ke Kaspickému moři (z důvodu oblétání Turecka, které neposkytovalo souhlas k vojenským přeletům). Stoupání měl prozatím povoleno do hladiny FL100. Před povolením k vzletu obdržel ještě letoun od řídící (dispečerky) standardní informace (meteo, kód odpovídače) a pokyn přeladit po dosažení výšky 300 m na frekvenci pracoviště Soči Podchod (Soči Approach). Na této frekvenci se stroj už neohlásil.  V 5:25 moskevského času (02:25 UTC, 03:25 SEČ) vzlétlo s 92 osobami na palubě z ranveje číslo 20 na mezinárodním letišti v Soči. Ve vzduchu stroj provedl otočku zpět směrem k pobřeží a zmizel z obrazovek radarů dvě minuty po startu., v 05:27 moskevského času (3:27 SEČ). Spadl do Černého moře 1,5 kilometrů od pobřeží směrem k Anapě. 6 km od břehu našli ruští záchranáři ropnou skvrnu, trosky a podvozek letadla. Vrak byl nalezen v hloubce 50–70 metrů.  Dva dny po nehodě se v tisku objevily informace, že havárii zřejmě způsobila porucha vztlakových klapek.

Varianta teroristického útoku.

Ačkoliv oficiální místa o příčině nehody zatím mlčí a vyšetřovatelé preferují verze o selhání motorů, jiné technické závadě (vztlakových klapek), jakož i variantu o chybě pilotů, kteří však byli velmi zkušení, ruský internet se již zabývá pouze alternativou teroristického útoku. Experti poukazují na to, že trosky jsou rozmetány ve velmi velkém okruhu, takže letadlo se muselo rozletět na kusy už ve vzduchu.  Podle expertů může závada vztlakových klapek být pouze nepříjemnou událostí, nikoliv příčinou katastrofy. Nálož pak mohla být uložena v podvozkové šachtě, protože podvozek je velmi poškozen. Letecký expert Vlad Liubin tvrdí, že bomba byla do letadla s největší pravděpodobností vložena již v Moskvě.

K havárii Tu-154 ruského ministerstva obrany (rusky "Катастрофа Ту-154 под Сочи") došlo 25. prosince 2016, kdy letoun ruského ministerstva obrany havaroval krátce po startu z letiště v ruském Soči na syrskou leteckou základnu Hmímím a spadl do Černého moře. Všech 92 osob, které byly na palubě, zahynulo. Většinu cestujících představovali Alexandrovci.


Kariéra.

Pocházel z venkovské šlechtické rodiny, byl synem dlouholetého poslance Sira Richarda Temple (1634-1697). Studoval v Cambridge, v letech 1697-1702 a 1704-1713 byl členem Dolní sněmovny za stranu whigů. Již v raném mládí bojoval ve službách Viléma Oranžského, poté se zúčastnil devítileté války, rychlého postupu dosáhl za války o španělské dědictví. V roce 1701 byl již podplukovníkem, následovalo povýšení na plukovníka (1704), brigádního generála (1706), generálmajora (1709) a generálporučíka (1710). Pod velením vévody z Marlborough se zúčastnil řady zásadních střetnutí (bitva u Malplaquet). Po smrti královny Anny se podílel na nastolení Jiřího I. na britský trůn, v letech 1714-1715 byl vyslancem ve Vídni.  V roce 1714 byl povýšen na barona Cobhama s členstvím ve Sněmovně lordů, v roce 1716 byl jmenován členem Tajné rady. Zastával též čestné funkce konstábla Windsoru (1716-1723), guvernéra na ostrově Jersey (1723-1749) a lorda-místodržitele v hrabství Buckingham (1728-1738). Ve třicátých letech 18. století zformoval vnitrostranickou opozici proti premiéru Walpolovi kvůli nesouhlasu s vládní finanční politikou. Byl patronem mladé generace whigů, kterou reprezentovali jeho synovci a další příbuzní. Tuto frakci premiér Walpole podceňoval, později z ní ale vzešli přední státníci (George Grenville, Richard Grenville, 2. hrabě Temple, William Pitt, George Lyttelton). V roce 1735 dosáhl hodnosti generála a nakonec byl povýšen na polního maršála (1742).

Rodinné a majetkové poměry.

Hlavním rodovým sídlem byl zámek Stowe House (Buckinghamshire). Panství Stowe měla rodina Temple původně v nájmu (1571), John Temple je pak v roce 1589 koupil do osobního vlastnictví. Původní sídlo bylo přestavěno Sirem Richardem Temple koncem 17. století, jeho syn vikomt Cobham pak v letech 1720-1733 podnikl rozsáhlé rozšíření domu, které signifikantně dávalo najevo tehdejší postavení rodiny. Na projektu se podíleli významní architekti John Vanbrugh a James Gibbs, současná podoba monumentálního zámku však pochází až z doby, kdy již byl ve vlastnictví spřízněné rodiny Grenville.  Jeho manželkou byla Anne Halsey (†1760), která byla dcerou a dědičkou podnikatele a poslance Edwarda Halseye, majitele jednoho z největších londýnských pivovarů. Richard Temple měl jako armádní důstojník a politik jiné zájmy a pivovar od něj odkoupil Ralph Thrale, který jej pak přivedl k nebývalému rozkvětu. Manželství s Anne Halsey zůstalo bez potomstva, titul vikomta Cobhama přešel na spřízněnou rodinu Grenville.  Richardova sestra Hester (1685-1752) zdědila titul vikomtesy Cobham a byla povýšena na hraběnku Temple, tyto tituly pak přešly na jejího syna Richarda (1711-1779), který zároveň zdědil panství Stowe. Po vymření Grenvillů zanikl titul hrabat Temple, titul vikomta Cobham přešel na rodinu Lyttelton. Richardova další sestra Christian (1688-1748) se provdala za Sira Thomase Lytteltona (1677-1751), poslance Dolní sněmovny a ve Walpolově vládě dlouholetého lorda admirality. Jejich potomstvo po vymření Grenvillů zdědilo titul vikomta Cobhama (1889) a užívá jej dodnes (Christopher Charles Lyttelton, 12. vikomt Cobham, *1947).

Richard Temple, 1. vikomt Cobham ("Richard Temple, 1st Viscount Cobham, 1st Baron Cobham, 4th Baronet Temple of Stowe") (24. října 1675, Parchim, Německo – 14. září 1749, Stowe House, Anglie) byl britský generál a politik první poloviny 18. století. Proslavil se jako vojevůdce války o španělské dědictví, uplatnil se také v diplomacii. V politice patřil k whigům, v pozdějších letech života byl patronem mladé generace svých příbuzných, pozdějších předních státníků, jeho synovcem byl mimo jiné premiér George Grenville. V armádě nakonec dosáhl hodnosti maršála (1742). Jeho sídlem byl zámek Stowe House, který patří k významným architektonickým památkám 18. století ve Velké Británii.


Obsah románu.

Kniha je rozdělena do tří částí vyprávěných v první osobě. První a třetí je vyprávěna z pohledu Phila Dicka, spisovatele science fiction, který sleduje život svého kamaráda Nicholase Bradyho, který zase vypráví část druhou. Jednotlivé části jsou často velmi osobní, prostoupené paranoiou a plné úvah o totalitě, víře a filozofii.  Příběh se odehrává v USA, ke vládne tyranie a protikomunistická diktatura vyšinutého prezidenta, jehož jméno je Ferris F. Fremont (tedy FFF, tedy 666, tedy číslo ďáblovo). Fremontovy vládní agenti PANáci (Přátelé Amerického Národa) a tajná policie vedou brutální boj proti levicovým silám, především pak proti komunistické organizaci Aramchek. Ta ale ve skutečnosti neexistuje. Fremont si jí vymyslel a slouží mu jako záminka pro likvidaci politických odpůrců, pro špiclování, zrušení občanské svobod a lidských práv i pro koncentrační tábory.  Nicholas Brady se díky matce dostane na vojenskou školu, ale brzy ji opustí kvůli nelíčenému odporu k válce a nastoupí na místo prodavače obchůdku s gramodeskami a později se shodu náhod stane produkčním u významné nahrávací společnosti. Současně však začíná chytat rádiové signály z jakési umělé družice, o kterých neochvějně tvrdí, že jde o hlas samotného VALISu (Vast Active Living Intelligence System, tj. Rozsáhlý aktivní živoucí inteligentní systém), což je jméno prastarého mimozemského satelitu, který z oběžné dráhy komunikuje s vybranými pozemšťany. Signály ale nemusí pocházet od příslušníků neznámé mimozemské civilizace z hvězdného systému Albemuth, nýbrž také od samotného Boha. Sginály vyzývají ke svržení totalitního režimu a Fremontova vláda tuší nebezpečí skutečného odporu. Proto připravuje plán, jak mimozemskou družici a všechny, k nimž promlouvá, zlikvidovat.  O oba přátele se začínají zajímat PANáci a snaží se Nicholase přimět ke spolupráci, neboť produkční nahrávacího studia se může dostávat do styku s mnoha protirežimními interprety. Nakonec jsou Dick, Brady a jeho přítelkyně zatčeni za distribuci nahrávek s podprahovými informacemi vyzývajícími ke vzpouře proti tyranii. Brady s přítelkyní jsou popraveni a Dick je deportován do koncentračního tábora. Zjistí, že VALIS zařídil, aby podprahové informace byly vysílány prostřednictvím nahrávky jiné společností, což v něm vyvolá naději, že spása může ležet v srdcích a myslích příští generace, která tuto nahrávku nadšeně poslouchá.

Rádio Svobodný Albemut (1985, Radio Free Albemuth) je sci-fi román amerického spisovatele Philipa K. Dicka vydaný po jeho smrti. Román vznikl již roku 1976 pod názvem "VALISystem A" a jde o jakousi první verzi pozdější knihy "VALIS".


Pozadí.

Skupina Brit ha-birjonim vznikla v roce 1930 na pozadí násilných arabských nepokojů z roku 1929, během nichž došlo k hebronskému a safedskému masakru. Stala se vůbec první militantní organizací, charakteristickou naprostou odlukou od existujícího sionistického vedení, kterému dominovalo labouristicko-sionistické hnutí (Irgun vznikl v roce 1931 štěpením dominantní Hagany).

Ideologie.

Oficiální ideologií šlo o revizionistické maximalisty, což byl přístup vytvořený na základě italského fašismu. Skupina usilovala o vytvoření fašistického korporativního státu. Byla ovlivněna kanaánskou ideologií Jonatana Ratoše a teoriemi, které Oswald Spengler sepsal ve svém díle "Zánik západu" (1918). Volala po tom, aby revizionistické hnutí přijalo fašistické principy režimu Benita Mussoliniho a vytvořilo mezi Židy integralisticky „čistý nacionalismus“. Revizionistický maximalismus odmítal komunismus, humanismus, internacionalismus, liberalismus, pacifismus a socialismus, a kritizoval liberální sionisty za to, že pracovali pro Židy středních tříd a ne židovský národ jako celek. Minimální požadavky revizionistického maximalismu zveřejnil v roce 1932 Achime'ir, když oficiálně vyzval k transformaci vedení revizionistického hnutí na diktaturu, vytvoření nezávislé sionistické federace, „válce fondů“ za účelem ukončení korupce sionistického hnutí, a válce proti antisemitismu. Psychologie hnutí byla zdůrazněna jeho mottem „dobýt nebo zemřít“.

Aktivity.

Mezi aktivity skupiny patřily demonstrace proti návštěvám britských představitelů, shromáždění proti britskému zatýkání židovských uprchlíků, pokusy narušit sčítání lidu, provádění Brity, a další nelegální aktivity zamýšlené coby veřejné provokace – například troubení na šofar u Západní zdi (v té době činnost židům zakázaná) a odstraňování nacistických vlajek z budov německých konzulátů.  V roce 1933 zatkla britská mandátní správa několik členů Brit ha-birjonim a obvinila je z vraždy levicového sionistického vůdce Chajima Arlozorova. Přestože byli všichni o rok později zproštěni všech obvinění, proces nenávratně poškodil pověst skupiny, vedl k její izolaci v židovské komunitě, a nakonec k jejímu zániku.

Brit ha-birjonim (: ברית הבריונים) byla fašistická skupina v rámci revizionisticko-sionistického hnutí, která byla v letech 1930 až 1933 aktivní v britské mandátní Palestině. Jejími zakladateli byli Aba Achime'ir, Uri Cvi Greenberg a dr. Jehošua Jejvin.


Základní myšlenky díla.

Hned v úvodu díla Abd-ru-shin zdůrazňuje, že nepřináší nové náboženství, ale že jeho učení má možnost jednotlivec využít v každodenním životě prostřednictvím svých vlastních schopností, které jsou u každého člověka jedinečné. Ukazuje společné záchytné body různých způsobů chápání pojmu „Bůh“ a „Božství“, aniž by si vzájemně odporovaly, navzdory zcela odlišnému slovnímu vyjádření. Vykresluje přímou souvislost mezi zřetelně působícími fyzikálními zákony a „vůlí Boží“, vyjádřenou v dosavadních náboženstvích. Abd-ru-shin také zcela odmítá úlohu církví a náboženských společností všeho druhu, jakožto prostředníka mezi Bohem a lidmi. Nenachází pro to žádné oprávnění. Autor Poselství Grálu dává vnitřní vzestup jednotlivce vždy do souvislosti pouze s použitím vlastních schopností člověka, k čemuž nezanedbatelně pomáhá prosté chtění dobra. Zatímco celé Abd-ru-shinovo dílo je protkáno myšlenkami zdůrazňujícími důležitost všestranné samostatnosti člověka a odmítání jakéhokoliv spolkaření a sdružování se do pozemských organizací, objevovaly se již za jeho života v jeho okolí snahy lidí vytěžit z jeho učení pozemský i duchovní kapitál, což se ostatně projevuje dodnes. Nezaujatý čtenář však brzy pozná, že skutečnou hodnotu pro něj má jen to, co si sám v životě vyzkouší a prožije, což mu nemůže zprostředkovat žádná organizace. Abd-ru-shin doporučuje, aby při studiu jeho díla čtenáři postupovali přednášku za přednáškou a postupně, jako po pomyslném žebříku, chápali pojmy ve zcela novém světle a zároveň si vše ověřovali v každodenním životě, pečlivě a kriticky zkoumali, a nepřijímali věci bez předchozího úplného pochopení. Jednou z nejvíce odsuzovaných věcí Abdrushinem je právě slepá víra. Navzdory autorovu nesmlouvavému postoji k církvím, však jako vzor čistého života na Zemi vyzdvihuje právě postavu Ježíše z Nazareta. Ne však z hlediska jeho „nadpozemských“ schopností, ale jeho jasného pohledu na zdánlivě složité životní situace, z nichž v každém případě existuje východisko. Poukazuje, že právě Ježíšova prostá a jasná vyjádření byla tím nejcennějším, co každý člověk může i dnes využít v každodenním životě. Jako například:

Citáty.

Tři základní zákony.

Člověku není možné Boha skutečně poznat, může však vycítit a vytušit svého Stvořitele z jeho dokonalé vůle, vložené do světa. Tato vůle má podobu zákonů, podle nichž se řídí celý svět, viditelný svět fyziky stejně jako neviditelné dění, zasahující do lidských osudů. Zákony jsou nezměnitelné a nelze je obejít, člověk je musí poznat a podle nich žít, chce-li žít podle vůle Nejvyššího. Hlavní zákony jsou tři:

Zákon přitažlivosti stejnorodého.

Stejnorodé se navzájem přitahuje a posiluje. Jestliže člověk pocítí např. závist, přitahuje stejnorodé city a myšlenky závisti jiných lidí, takže nich postupně vzniknou celá centra závisti. Odtud se vlastní závist původce dále posiluje, až nakonec zesílí v konkrétní čin závisti. Člověk tak zůstává spojen stejnorodostí s centrem závisti. Stejným způsobem se posiluje dobré smýšlení, například láska k bližním, a z centra lásky proudí k původci síla, posilující jeho původní láskyplnost. Zákon přitažlivosti stejnorodého tak vlastně zesiluje to, co sám člověk původně chtěl, a pomáhá mu uskutečnit jeho úmysly.

Zákon zpětného působení.

Co kdo zaseje, to sklidí. Souvisí s předchozím zákonem. Po čase se z centra závisti nebo lásky vrátí k původci zesílené účinky jeho vlastního cítění nebo smýšlení a přinesou mu mnohokrát zesílené plody toho, co dříve zasel. Tak si člověk vytváří svůj budoucí život. Dobré i zlé, jež ho v životě potkává, je následkem jeho dřívějšího jednání a smýšlení. Není to osobně Bohem seslaná odměna nebo trest, ale splnění jeho vlastního směřování, i když mohlo být namířeno k jiným lidem. Když například jinému ublíží, ovlivní zákon zpětného působení někoho v jeho okolí, tak že ublíží zase jemu. Stejně je tomu s pozitivním jednáním. Zákon zpětného působení dává člověku poznat následky jeho cítění, myšlení, mluvení a jednání a tříbit si smysl k rozlišení správného a nesprávného.

Zákon tíže.

Lehké stoupá vzhůru, těžké klesá. Ve fyzikální oblasti tento zákon řídí uspořádání celého viditelného světa. Kromě tzv. hrubohmotnosti (běžně pozorovaný svět) existují však i úrovně jemnějších druhů hmotnosti, v nichž se pohybují myšlenky, duše zemřelých lidí aj. Dobrým smýšlením a činy se stává člověk lehčím, zlé ho naopak zatěžuje. Zákon tíže umožňuje vysvětlit život člověka po pozemské smrti: smrt není zánik osobnosti, ale jen odložení nejtěžšího obalu – těla, bez něj pak pokračuje člověk v dalším životě v jemnějším druhu těla (přirovnání s odložením kabátu a pobytem jen v košili). Přitom klesne nebo stoupne do takové úrovně, jaká odpovídá jeho lehkosti nebo tíze. Podle toho vypadá i jeho stejnorodé nebo stejně těžké prostředí: např. násilník se po smrti ocitá mezi násilníky a navzájem si spolu ztěžují život; dobrý člověk pokračuje v dalším životě mezi jinými dobrými lidmi.

Reinkarnace.

Poselství Grálu vysvětluje reinkarnaci jako nutný nástroj k duchovnímu uzrávání člověka. Pokud umírá zatížen vinou a „nečistými“ sklony, musí se znovu narodit na zemi, odčinit svá pochybení a pokračovat ve zušlechťování, zdokonalování. Narodí se do takových poměrů, jaké si „vysloužil“ předchozím životem a jaké potřebuje k dalšímu vývoji. Na rozdíl od východních náboženství Poselství Grálu vysvětluje, že člověk zůstává stále člověkem, a vylučuje, aby se inkarnoval jako cokoliv jiného – třeba jako zvíře nebo rostlina.

Svobodná vůle.

Člověk dostal od svého Stvořitele svobodnou vůli k rozhodování o svých záměrech a jednání. Následkům svého rozhodování je však potom již nevyhnutelně podroben, a to podle zmíněných tří zákonů. Může se např. rozhodnout k nepoctivému jednání, kterým uškodí svému bližnímu, ale po čase se k němu vrátí následky takového jednání tak, že sám utrpí mnohem větší škodu; má tak možnost poznat, k čemu se vlastně rozhodl. Stejně je tomu s pozitivním rozhodováním.  Pokud se člověk již narodí do prostředí s omezenou svobodou (třeba do totalitního státu nebo chudé rodiny), pravděpodobně má toto omezení prožít jako následek svého předchozího života; životní tkanivo je však velmi provázané, rozsáhlé, a příčiny mohou být i jiné.

Smysl života.

"Pozemská životní dráha je krátkou školou a odložením těla nenastává pro vás samé konec." Zkušenostmi a námahou pozemského života se má člověk stát zralejším, dospělejším, ušlechtilejším a sebe vědomým tvorem. Po smrti pozemského těla má jeho život pokračovat v lehčích a světlejších úrovních a postupně se má dostat do ráje, z něhož kdysi vyšel jako nevědomé lidské seménko, prosící o možnost života. Ráj přitom leží mimo vesmír, v ještě lehčích úrovních, než je veškerá hmotnost.

Grál.

Podle Poselství Grálu není "svatý Grál" kalich a symbol, o kterém hovoří středověké legendy. Je to místo, ze kterého se rozlila Boží síla do stvoření při jeho vzniku, když Stvořitel projevil svou vůli slovy "Budiž Světlo!" Leží mimo hmotný vesmír. O. E. Bernhardt vysvětluje, že s pokračujícím rozvojem svých schopností má lidstvo dostat i pokračující vědění; k němu náleží mj. i vědění o Grálu.

Poslední soud.

Podle učení Poselství Grálu se dnes nacházíme v období tzv. "posledního soudu". Není dobou zániku světa, ale dobou zrychleného třídění, v níž se zesíleně projevuje všechno, co dosud jen doutnalo nebo dřímalo. Především vlastnosti a jednání lidí. Přírodní i společenské katastrofy vyústí nakonec ve "velkou očistu", odtřídění "zrna od plev", a to přirozeným způsobem podle zákona tíže. Na očištěné Zemi zůstanou jen lidé s vůlí k dobrému smýšlení a jednání a s úctou k Bohu; duše ostatních poklesnou do hutnějších a temnějších úrovní.

Vztah Poselství Grálu a křesťanství.

Poselství Grálu uznává Ježíše jako Syna Božího a Spasitele. Neuznává však ukřižování jako akt smíření s lidstvem a odpuštění jeho hříchů. Autor Poselství Grálu tvrdí, že ukřižování bylo důsledkem odmítnutí jeho učení, nenávisti a intrik tehdejších židovských kněží, podle zmíněných Božích zákonů tedy nemůže vést k žádnému vykoupení. Spásu může přinést jen následování Ježíšových slov a život podle nich. Rovněž s myšlenkou Pavlovou, že člověk nemůže dospět k odpuštění svých hříchů vlastními silami, ale jen prosbou Boha za odpuštění, Poselství Grálu nesouhlasí. Podle zákonů je naopak třeba, aby se člověk sám energicky přičinil, odčiňoval své chyby a zušlechťoval své sklony; teprve pak mu může být pomoženo. Abd-ru-shinova kniha je také silně proticírkevní: církve se vsunuly do role prostředníka mezi Bohem a člověkem a postupně se vyvinuly v politické strany, usilující o vlastní moc, vliv a bohatství. Člověk má poznávat Boha a svět bez prostředníka, vlastní námahou a dospět k vlastním názorům. Jejich správnost nebo chybnost může poznávat pozorováním života kolem sebe a srovnáváním s věděním v Poselství.

Historie vzniku.

Poselství Grálu vznikalo formou přednášek, vydávaných nejprve časopisecky samým autorem. Knižně vyšlo poprvé v roce 1926 pod názvem "Ve světle Pravdy – Nové Poselství Grálu od Abdruschina". Obsahovalo 43 přednášek. O pět let později, v r. 1931, vyšlo znovu jako tzv. Velké vydání (Grosse Ausgabe), rozšířené na 93 přednášek, doplněných o Desatero Božích přikázání. Postupně vznikaly další přednášky, ty vyšly v r. 1934 vyšly v knize "Poselství Grálu doznívá" (Nachklänge zur Gralsbotschaft von Abdruschin, Band I.). Další díl již nemohl být vytištěn vzhledem k politickému vývoji, který ve 30. letech minulého století zasáhl Německo a Rakousko. Ihned po připojení Rakouska k Německé říši v březnu 1938 byl Abd-ru-shin zatčen a jen díky úsilí jeho stoupenců se podařilo zmírnit jeho uvěznění na nucené domácí vězení pod dozorem gestapa.  Podle poválečného Hnutí Grálu byl Abd-ru-shin v posledních letech svého života zklamán vývojem v německém národě i ve světě, přepracoval tedy své Poselství Grálu do novější třísvazkové formy a určil jako platné pro příští časy. Tak vznikl poválečný tvar, zvaný „Vydání poslední ruky“. Pro toto tvrzení však nepředložili autorovi pozůstalí písemné důkazy.  V současné době tedy lze nalézt Poselství Grálu ve dvou formách – „Velké vydání“ a „Vydání poslední ruky“, obě mají své zastánce:  Stoupenci předválečného „velkého vydání“ se opírají o skutečnost, že neexistují dokumenty autora o záměru přepracovat své dílo, a považují za autentický pouze předválečný tvar. Zastánci „vydání poslední ruky“ poukazují na autoritu vdovy M. Bernhardtové, která po válce předložila upravené autorovo dílo k vytisknutí, a na skutečnost, že podstatou zůstává pozdější forma stejná, reaguje však na tehdejší duchovní propad Evropy a nesplněná Abd-ru-shinova očekávání.  Dnes je předválečná forma Poselství k dispozici v češtině jednak online, jednak v knižní formě (viz Externí odkazy). Třísvazkový tvar „vydání poslední ruky“ je vydáván pod záštitou nadace Stiftung Gralsbotschaft Stuttgart pouze v knižní formě (s výjimkou několika ukázkových kapitol) a je k dostání v knihkupectvích.

Překlad do českého jazyka, dalších jazyků a vydávání knih.

Již ve 30. letech probíhalo překládání do jiných jazyků; v tehdejším Československu se jej ujali Josef a Jan Kovářové ze Zlína se spolupracovníky, ve velmi krátké době dílo přeložili a připravili k tisku, takže v r. 1932 bylo českým čtenářům k dispozici.  Také třísvazkové „vydání poslední ruky“ bylo rychle připraveno k tisku a vydáno česky již v roce 1948; část vydání už tehdejší čs. orgány zabavily a knihu zakázaly. Podkladem textu byl dosavadní překlad J. a J. Kovářových.  Prvé dva překlady se snažily o co možná doslovné znění, s těsnou vazbou na německý originál. V 60. letech se pak za účasti Jana Kováře připravil další překlad třísvazkového „vydání poslední ruky“ ve snaze o upřesnění pojmů a lepší češtinu textu. Překlad vyšel od r. 1967 dvakrát v Německu, po roce 1990 pak opakovaně v ČR v licenci nadace Stiftung Gralsbotschaft. Od roku 1990 se jej vydalo asi 45 000 výtisků. Poslední český překlad „Vydání poslední ruky“ v licenci nadace Stiftung Gralsbotschaft je z roku 2011, s důrazem na přesnost vyjádření a pokud možno čistý český jazyk.  Předválečné Velké vydání a „Doznívání“ má kromě původního předválečného překladu i novější český překlad z roku 2012, knižně je vydáván nakladatelstvím Plamen, které ho současně poskytuje čtenářům online zdarma (viz „Externí odkazy“). Tyto knihy se v nezkrácené formě v současnosti nově překládají do řady světových jazyků a nezávislí překladatelé tyto překlady většinou poskytují veřejnosti zdarma.

Autorská práva.

O autorská práva k Poselství Grálu a dalším Abd-ru-shinovým spisům se v minulosti vedly dva soudní spory.  Autor ustanovil, že „vydávání a šíření Poselství Grálu musí samozřejmě zůstat na celé zemi v jedněch vedoucích rukou“.  Po jeho smrti 1941 přešla autorská práva na jeho ženu Marii Bernhardtovou, a po jejím úmrtí v roce 1957 v souladu s rakouskými zákony na její děti. Již předtím, v roce 1952 však založila Marie Bernhardtová pro podporu šíření Poselství nadaci Stiftung Gralsbotschaft. Její dcera Irmingard Bernhardtová před svou smrtí v r. 1990 na nadaci převedla všechna autorská práva Poselství Grálu.  Z hlediska práva evropských zemí je tento postup bezchybný. V Brazílii však Irmingard Bernhardtová soudní spor s tamější organizací „Řád Grálu na Zemi“ v roce 1989 prohrála.  V druhém soudním sporu o zpochybnění autorských práv Stiftung Gralsbotschaft potvrdil Vrchní zemský soud ve Stuttgartu v březnu 2008 autorská práva na Poselství Grálu nadaci Stiftung Gralsbotschaft.  Dnes jsou podle evropského práva autorská práva na dílo již zaniklá (70 let od smrti autora), v platnosti přitom zůstávají práva na autorství pozdějších překladů. Nadace Stiftung Gralsbotschaft Stuttgart však i nadále zajišťuje kromě vydávání i překlady do dalších jazyků. Dosud vyšlo Poselství („vydání poslední ruky“) v 18 jazycích v nákladu více než 1 milion výtisků. Z toho v češtině asi 45 000.

Náboženské společnosti.

Sám O. E. Bernhardt nezaložil žádnou společnost. V roce 1927 se vyjádřil: "I když radostně zdravím tato sdružení, přesto je nemohu vést, ani se účastnit jejich činnosti." V roce 1938 dal O. E. Bernhardt, v té době již zatčený gestapem a vědomý si rostoucího nebezpečí ze strany nacistů, dokonce pokyn ke zrušení všech stávajících spolků.  Dnes je největší náboženskou společností, vycházející z Poselství Grálu, Hnutí Grálu). Založila je po válce Marie Bernhardtová jako obnovení předválečných sdružení. Existuje v mnoha zemích. Nechce být církví a respektuje samostatné smýšlení svých stoupenců.  Podle vyjádření českého religionisty Dr. Z. Vojtíška "příslušníky Hnutí Grálu bývají lidé s vyvinutým smyslem pro mravnost, pořádní a až trochu zákoničtí a upjatí. Bývá jim vlastní myšlenka práce na sobě a sebezlepšování."  Kromě Hnutí Grálu existuje řada menších vzájemně odlišných seskupení.  Nutno dodat, že autorův požadavek svobody a samostatnosti v rozhodování, obsažený v knize, vede i problematicky smýšlející lidi k prezentování vlastních představ a zakládání vlastních skupin, v nichž kromě myšlenek Poselství Grálu někdy předkládají i vlastní, třebas i pochybné názory. Odtud pramení i tzv. "kuřimská kauza týraných dětí" z roku 2007; viz Hnutí Grálu.

Poselství Grálu je stěžejní dílo německého spisovatele Oskara Ernsta Bernhardta píšícího pod pseudonymem Abd-ru-shin. Je to světonázorové dílo na pomezí filosofie a náboženství, vyjadřující se k základním životním otázkám s jejich využitím v každodenním životě. Napsáno bylo v letech 1924 – 1937.


Věkové omezení.

Nárok na výběr v draftu měli lední hokejisté narození v období od 1. ledna 1997 do 15. září 1999. Kromě toho, nedraftování hráči, kteří se narodili mimo Severní Ameriku v roce 1996, mohli být rovněž vybráni v draftu. Navíc hráči, kteří byli draftováni v roce 2015, ale nepodepsali do draftu žádnou profesionální smlouvu v NHL, a kteří se narodili po 30. červnu 1997, mohli být rovněž oprávnění být znovu draftováni.

Loterie před draftem.

Všech čtrnáct týmů, které se v sezóně NHL 2012/2013 neprobojovali do play-off o Stanley Cupu měly větší šanci získat první celkový výběr tohoto draftu. Počínaje sezónou 2014/2015 změnila NHL systém, který byl použit v minulých letech. Podle nového systému se šance na výhru v loterii před draftem pro čtyři nejhorší týmy v lize snížily, zatímco šance pro ostatní nepostupující týmy do play-off se zvýšily. Počínaje tímto návrhem budou první tři výběry uděleny losováním. Do draftu byl začleněn nový tým NHL - Vegas Golden Knights, jenž byl nasazen jakoby v předešlé sezóně získal stejně jako třetí nejslabší tým (Arizona Coyotes). Šance na výhru druhého a třetího výběru se zvýší podle toho, který tým vyhrál předchozí losování. Loterie před draftem se konala dne 29. dubna 2017. Nejlépe z ní vyšlo New Jersey Devils, které si tak polepšilo z 5. místa předloterijní pozice, také druhá v pořadí Philadelphia Flyers a třetí Dallas Stars svá umístění v prognózách pro výběr vylepšili, když se posunuli z třináctého, respektive osmého místa. V tomto procesu původně největší favorit Colorado Avalanche kleslo o tři místa z první výběrové příčky na čtvrtou celkově.

Draftovaní podle národnosti.

Externí odkazy.

Vstupní draft NHL 2017 na stránkách draftsite.com

Vstupní draft NHL 2017 byl 55. vstupním draftem v historii NHL. Konal se od 23. června do 24. června 2017 v United Center v Chicagu, ve státě Illinois, ve Spojených státech amerických (v domácí aréně Chicaga Blackhawks). Chicago hostilo vstupní draft poprvé.


Název a datace spisu "Orthographia Bohemica".

Autorství ani přesná datace spisu, známého pod jménem "Orthographia Bohemica" (O českém pravopise), nejsou jisté. Za autora bývá považován Jan Hus, rok vzniku spisu je pravděpodobně 1406 nebo 1412. Obojí bylo ovšem stanoveno na základě historického a filologického bádání, původní prameny tyto údaje neobsahují.

Obsah spisu.

Účelem tohoto pojednání je zjednodušit a sjednotit český pravopis, aby bylo možno „zřetelně a snadněji“ číst a psát. Namísto pravopisu spřežkového, ve kterém byla jedna hláska mnohdy vyjadřována několika písmeny, nabízí pro češtinu pravopis diakritický, kde jedno písmeno označuje vždy jen jednu hlásku a odlišná kvalita příbuzných hlásek (např. "r" a "ř") je označena rozlišovacími (tj. diakritickými) znaménky. Stručně je možné shrnout pravopisné změny obsažené ve spisu "Orthographia Bohemica" takto:  Jednoduchost a revolučnost pravopisu "Orthographia Bohemica" vyjde najevo, uvedeme-li zde jako příklad varianty zápisu hlásky "ř", jak je uvádí ve své historické mluvnici Jan Gebauer. "Ř" se v rukopisech před Husem psalo všemi těmito spřežkami: "rz" – "rrz" – "rs" – "rzs" – "rzss" – "zr" – "sr" – "rzs" – "rzz". Některé spřežky byly víceznačné, např. dvojité ss se mohlo číst jako "s", "š", "z" nebo "ž". Dlouhé samohlásky se pak buď psaly bez označení délky, nebo se psaly dvojitě (někdy se druhé písmeno nadepsalo), případně se označovaly nejednotně různými čárkami či jinými znaménky. Tak například "é" se psalo takto: "e" – "ee" – " é" – "ě". Nedalo se ani předpokládat, že týž písař bude důsledně užívat „své“ spřežky; často jejich užití kolísá v jediném rukopisu.

Význam a vliv "Orthographia Bohemica".

"Orthographia Bohemica" je prvním známým spisem, ve kterém se podobná pravopisná úprava navrhuje pro slovanský jazyk. Není dodnes plně objasněno, odkud Jan Hus (byl-li autorem) čerpal pro toto dílo inspiraci. Uvažuje se v této souvislosti např. o hebrejštině, o dánských učencích působících na Sorboně či o dopisech svatého Jeronýma, zcela jistě se dá předpokládat dobrá znalost soudobého písařského úzu (z něj byla nejspíše přejata čárka pro označení dlouhé samohlásky). Podle studie F. V. Mareše byla podnětem k sepsání "Orthographia Bohemica" znalost hlaholice, užívané charvátskými mnichy v klášteru Na Slovanech. Významnost spisu spočívá v tom, že diakritická znaménka uspořádal do soustavy, která svým logickým uspořádáním a praktickou využitelností daleko překročila jak úzus své doby, tak i doby pozdější.  Uvedený pravopis v době, ve které byl napsán, totiž nebyl všeobecně přijat. Změna úzu nastávala postupně až se zavedením knihtisku, výrazně se projevila po vydání tzv. Náměšťské mluvnice (1533); u písařů se ovšem změny prosazovaly pomaleji než v tištěných knihách. Ani v 16. století ovšem nedbali tiskaři a písaři předpisů "Orthographia Bohemica" a nadále zachovávali např. některé spřežky (např. ss pro š), v jejich užívání ale byli již o poznání jednotnější.

Nález a vydání.

Spis "Orthographia Bohemica" nalezl František Palacký dne 13. srpna 1826 v Třeboni. Veřejnost byla s existencí tohoto díla seznámena o rok později, v prvním čísle nově založeného Časopisu společnosti vlastenského Museum v Čechách, avšak k jeho vydání došlo až po dalších bezmála třiceti letech. Latinský text s překladem vyšel r. 1857 ve Slavische Bibliothek ve Vídni zásluhou A. V. Šembery, který tehdy působil na tamní univerzitě jako profesor českého jazyka a literatury. Rok nato pak v Praze v pátém svazku „Mistra Jana Husi sebraných spisů“ vychází český překlad s krátkým úvodem Václava Flajšhanse, dodnes poslední vydaný český překlad tohoto spisu. Latinské znění bylo pak vydáno ještě dvakrát: poprvé v nezměněné Šemberově edici v novém vydání Slavische Bibliothek v Amsterdamu r. 1965, podruhé s německým překladem a s novým komentářem r. 1968 ve Wiesbadenu v nové edici J. Schröpfera.  Latinský text Šemberův vycházel zřejmě jen z Palackého opisu třeboňského rukopisu, Schröpfer pak podává nové opravené (byť ne bezchybné) vydání třeboňského rukopisu. Kritickou edici třeboňského rukopisu i excerpt vydala spolu s českým a anglickým překladem traktátu v roce 2019 Kateřina Voleková.

Zachované rukopisy.

Husův autograf spisu "Orthographia Bohemica" se nedochoval. Jediný jeho úplný opis, který máme k dispozici, sepsal mnich Oldřich Kříž z Třeboně (právě tento opis nalezl pak Palacký). Jeho stáří nelze přesně určit; samotný opis "Orthographia Bohemica" datován není, pouze na jeho konci je uvedeno denní datum "In die Leonardi", tj. 6. ledna, které ovšem může znamenat jak datum dokončení původního spisu, tak i dokončení opisu Oldřichem Křížem. V jednom svazku s "Orthographia Bohemica" se ovšem nachází více děl, z nichž některá datována jsou: tři z nich nesou letopočet 1459, jedno pak 1457. Spisy nejsou řazeny chronologicky, a tak vodítko k určení stáří rukopisu "Orthographia Bohemica" je jen velmi přibližné.  Kromě uvedeného Křížova rukopisu máme k dispozici ještě excerpta uložená v Archivu Pražského hradu. Z jejich srovnání s rukopisem Oldřicha Kříže (viz článek Anežky Vidmanové) vyplývá, že třeboňský rukopis je na mnoha místech nespolehlivý.

Orthographia Bohemica (O českém pravopisu) je anonymní latinský spis z počátku 15. století, ve kterém je pro češtinu vůbec poprvé navržen diakritický pravopis. Za možného autora "Orthographia Bohemica" je považován Jan Hus.


Život.

Pocházel z města Spinazzola poblíž Bari. Po vystudování práv vstoupil v roce 1572 do jezuitského řádu a po několika letech odplul do Lisabonu a poté do Goi, kde byl v roce 1578 vysvěcen na kněze. Zprvu byl vyslán na misii na Malabárské pobřeží, a když byl odhalen jeho jazykový talent (za pouhých šest měsíců zvládl místní jazyk dost na to, aby v něm byl schopen zpovídat), byl vyslán na misii do Číny. S několika společníky (mezi nimi byl Matteo Ricci) se usadil v Macau, kde se začal věnovat čínštině. Pro budoucí misionáře zde založil Dům sv. Martina (Shengma'erding Jingyuan), první školu čínštiny pro cizince. Na četných cestách do Kantonu a Čao-čching si získal vlivné známosti na místních úřadech, které mu v roce 1582 umožnily založit v Číně (v Čao-čching) trvalou misii.  Podařilo se mu založit jádro čínské křesťanské komunity. V roce 1584 vydal Ruggieri v čínštině katechismus (šlo o první čínskou knihu napsanou Evropanem). V letech 1583–1588 vytvořil Ruggieri spolu s Riccim a laikem Sebastianem Fernandezem portugalsko-čínský slovník, vůbec první slovník mezi čínštinou a evropským jazykem, pro nějž také navrhli systém přepisu čínských jmen do latinky. Ricciho a Ruggieriho přepis se zvláště v jezuitském prostředí udržel velmi dlouho, u některých ustálených jmen (Konfucius, Mencius apod.) se dokonce zachoval dodnes, jako první se také pokoušeli zachytit čínské tóny pomocí diakritiky.  V roce 1588 se Ruggieri vrátil do Evropy, aby přiměl papeže k navázání diplomatických styků s čínským císařem. Vatikán na něj však nedbal. Ruggieri se proto uchýlil do Salerna, kde překládal do latiny Konfucia, psal poesii v čínštině a vydával mapy Číny. Zemřel v roce 1607.

Michele Ruggieri (28. října 1543 – 11. května 1607 Salerno, čínským jménem 羅明堅, Luó Míngjiān) byl italský jezuita a misionář v Číně, spoluautor portugalsko-čínského slovníku a jeden ze zakladatelů evropské sinologie.


Vznik kostela.

Vznik kostela se zasvěcením sv. Vavřinci souvisí s bitvou u St. Quentinu roku 1557 na den sv. Vavřince. Španělský král Filip II. zde vyhrál nad francouzskou armádou, vítězství vedlo k podepsání míru v Cateau-Cambrésis. Bitvy se účastnil i Emanuel Filibert Savojský, jehož Savojsko bylo v té době Francouzi okupováno a v rámci mírového vypořádání mu bylo vráceno. Po návratu Emanuela Filiberta do Turína nechal v roce 1562 v paláci renovovat kapli (Santa Maria ad Presepae) a založil v komplexu paláce nový kostel (podobně jako Emanuel Filibert zasvětil turínský kostel sv. Vavřinci, tak Filip II. zasvětil El Escorial sv. Vavřinci).  V průběhu 17. století bylo přikročeno k přestavbě kostela.

Barokní stavba.

Stavba kostela začala v roce 1668. V roce 1680 byla dokončena hrubá stavba, 1687 byl kostel úplně dokončen. Stavba nemá fasádu, protože stojí v bloku domů na hlavním turínském náměstí. Vidět je jen tambur a lucerna, mají konkávně zprohýbané stěny a pagodovitý ráz. Půdorys tvoří osmiúhelník vepsaný do čtverce, v diagonálách má stěny vypnuté ven, v osách dovnitř. Nahoře přiřazen příčný ovál s vepsaným kruhem - presbytář s kupolovou klenbou. Ještě výš ochozová chodba mající tvar fazole.  Hlavní kupole nezapře vliv španělské muslimské architektury: čtyři dvojice překřížených oblouků vytvářejí osmicípou hvězdu a otevírají pohled do kupole ozářené lucernou a postranními okny. Menší kupole je pokrytá hvězdicovou strukturou tvořící šesticípou (Davidovu) hvězdu, dekorem který připomíná síťové hvězdicové klenby gotiky (gotika obecně brána jako něco neklasického, barbarského ze severu, ale evidentně se k ní moc záporně a kriticky nestavěl). V klenbách 4 diagonální kaplí jsou šesticípé hvězdy.  V interiéru hlavní lodi serliany – oblouk s výběžkem dosedá na dva sloupy, římsa, pendentivy, tambur (zevnitř nízký), kupole s hvězdicovitou sítí a v lucerně lomené oblouky – koncept teleskopického prostoru - vertikálně seskládaný z několika oddělených vrstev. Směrem nahoru přibývá světlo v kupoli – "tenebrosa luce". Součet 4+8+6 je dohromady 18 – bitva u S. Quentin se konala na sv. Vavřince (10. srpna 1557 - součet měsíce a dne 18) - v baroku se výklad neobjevuje, ale je dost pravděpodobný. Stejnou bitvu oslavuje i kostel sv. Vavřince v Escorialu od Juana de Herrery (1562), kde je symbolika doložena.

Kostel San Lorenzo (italsky "Chiesa di San Lorenzo") je barokní kostel zasvěcený sv. Vavřinci náležející ke královskému paláci v Turíně, který navrhl a stavěl theatin Guarino Guarini v letech 1668–1687.


Historie.

Trať byla zprovozněna v roce 1878 u příležitosti světové výstavy v Paříži. Dva kilometry tratě s rozchodem 50 centimetrů byla určena k přepravě návštěvníků. Inženýr a podnikatel Paul Decauville původně navrhl pro výstavu dvoukilometrovou trať mezi Trocaderem a Vojenskou školou přes Champ-de-Mars, ale nezískal povolení. Navrhl proto stejnou trať pro Jardin d'acclimatation, která byla povolena. V zahradě byla položena kruhová trať o délce 1500 metrů. Po skončení výstavy byla dráha demontována.  V roce 1880 byla trať s úpravami obnovena. Spojovala zahradu s Porte Maillot. Fungovala jako tramvajová linka s vozy taženými poníky. Kolem roku 1910 byli poníci nahrazeni traktorem. Kolem roku 1930 byla trať na každém konci zkrácena. V roce 1945 byly kvůli nedostatku benzínu traktory nahrazeny elektrickými vozítky pocházejími ze světové výstavy 1937. Benzínové traktory se však rychle vrátily do provozu. V roce 1960 dodala firma Renault sedm traktorů, které dosahovaly rychlosti 19 km / h. Vozy zůstaly původní, pouze na nich v 50. letech přibyly lehké střechy. Později byly spalovací motory nahrazeny elektrickými.

Trať.

Linka měla původně na konečné Porte Maillot smyčku. Prochází lesem přes silnici od Porte Dauphine k Porte des Sablons a prochází zahradou. Vlaky mají v každém směru trochu odlišnou trasu, takže původní celková délka kolejí činila pět kilometrů. Minimální zakřivení je osm až patnáct metrů.  Na počátku 30. let byla linka zkrácena na obou koncích. Úsek uvnitř zahrady byl zčásti zrušen a rekonstrukce silnice u Porte Maillot, která byla svedena do podzemí, znamenala zkrácení cesty u Porte des Sablons.

Ligne du jardin d'acclimatation (tj. "trať v jardin d'acclimatation") je úzkorozchodná dráha s rozchodem 50 cm. Nachází se v Paříži v Boulogneském lesíku, kde spojuje Porte Maillot a Jardin d'acclimatation. Je dlouhá 800 metrů a byla otevřena v roce 1878 jako první úzkorozchodná trať ve Francii určená k převážení cestujících.


Biografie.

Narodil se 28. prosince 1989 v Lisabonu, kde bydlí dosud. Narodil se do bývalé šlechtické rodiny. Ve věku deseti let se podílel na televizním programu Bravo Bravíssimo a v roce 2009 byl jedním z deseti finalistů Ídolosu, portugalské verze soutěže Pop Idol, kde skončil jako sedmý. Vystudoval psychologii na Instituto Superior de Psicologia Aplicada v Lisabonu. Jako student programu Erasmus strávil nějaký čas na Mallorce, kde zpíval v baru. Poté, co opustil obor psychologie, požádal o Taller de Músics, hudební školu v Barceloně, kde ukončil studium v roce 2014. V roce 2015 se zúčastnil festivalů Vodafone Mexefest a EDP Cool Jazz. Dne 2. srpna 2016 vydal Sobral svůj debutový singl " Excuse Me " jako hlavní singl z debutového albu. Ve stejný den vydal své debutové studiové album Excuse Me. Album dosáhlo 10. příčku v Associação Fonográfica Portuguesa. " Nem Eu " byl vydán jako druhý singl z alba dne 27. října 2016. Mluví pěti jazyky, a to portugalštinou, španělštinou, angličtinou, trochu italštinou a katalánštinou.

Eurovision Song Contest 2017.

Sobral potvrdil, že se zúčastní Festivalu da Canção 2017 s písní " Amar pelos dois ", kterou napsala jeho sestra Luísa Sobral. Soutěž, konanou 5. března 2017 vyhrál, a tak mohl zastupovat Portugalsko v soutěži Eurovision Song Contest 2017 v Kyjevě. Sobral nemohl v prvních zkouškách vystoupit kvůli srdečním potížím a operaci, která ho donutila k odpočinku před výkonem v semifinále, kde postoupil do finále. Proto jeho sestra Luisa během prvních zkoušek převzala roli zpěváka. Ve finále získal 758 bodů, které pod současným hlasovacím systémem představují nejvyšší bodové vítězství v historii soutěže. Bylo to první vítězství Portugalska v této soutěži od jejího debutu v roce 1964.

Po Eurovizi 2017.

Dne 5. září 2017 Sobral oznámil prostřednictvím svého účtu na Facebooku, že dočasně přeruší kariéru kvůli obavám o zdraví po posledním koncertě konaném 8. září v zahradách Casino Estoril v Cascaisi. Dne 9. prosince 2017 podstoupil Sobral úspěšnou transplantaci srdce a v lednu 2018 opustil nemocnici.  Dne 23. dubna 2018 obdržel společně se svou sestrou Luísou Sobralovou portugalské vyznamenání za zásluhy a oba obdrželi medaile prezidenta (ComM) od portugalského prezidenta Marcela Rebela de Sousa.  Během finále Eurovision Song Contest 2018 v Lisabonu zde vystoupil s brazilským zpěvákem Caetanem Velosem.

Salvador Vilar Braamcamp Sobral (* 28. prosince 1989 Lisabon, Portugalsko) je portugalský zpěvák. S písní "Amar pelos dois" reprezentoval Portugalsko na Eurovision Song Contest 2017 v ukrajinském Kyjevě a s rekordním ziskem 758 bodů zvítězil.