Popis.

Mycelium je hnědavé. Konidiofory vznikají na myceliu ve svazečcích a jsou většinou jednobuněčné, hladké. Konidie jsou vejčité až kyjovité jednobuněčné až dvoubuněčné o velikosti 17-20 x 7-8 μ. Plodnice jsou kulovité 12 -16 μ veliké, vyčnívající z odumřelého pletiva listu nebo plodu.

Vývojový cyklus.

Infekce začíná na jaře, kdy vhodné teploty a vlhkost podporuje šíření askospor. Infekce nastávají v rozmezí teplot od 0,5-30 °C, teplotní optimum je 17-24 °C. Maximum je 28 °C. Důležitá je dostatečná doba ovlhčení listů. Askospory jsou zdrojem a příčinou primárních infekcí. K infekci askosporami dochází pouze ve dne (askospory potřebují k vyklíčení světlo). Askospory bývají zralé v době rašení jabloně, nejpozději však ve fázi myšího ouška. Období uvolňování askospor začíná v teplejších oblastech v první (většinou až v druhé dekádě ) dubna, pokračuje během května až do poloviny (výjimečně do konce) června. Masová zralost a největší nebezpečí infekce nastává od fenofáze růžového poupěte a trvá max. 2 týdny po odkvětu. V tomto období se uvolní 90-95 % askospor. Spóry stoupají do vzduchu z půdy na povrch citlivé dřeviny kde klíčí a mohou přímo proniknout přes kutikulu pokožku rostliny. Poté se rozvíjí nepohlavně, nastává stádium množení konídiemi jenž klíčí na nových oblastech hostitelského stromu. Během vegetace vytváří patogen na listech nepohlavní fruktifikační orgány, které jsou zdrojem sekundárních infekcí. K infekci konidiemi může dojít ve dne i v noci. Cyklus sekundárních infekcí pokračuje po celé léto, až do doby, než listy a ovoce opadají ze stromu při nástupu zimy. U "Venturia inaequalis" přezimují většinou nezralé peritecia, které tvoří novou generaci askospór jenž jsou rozšiřovány následující jaro. Patogen je fakultativním parazitem. Pohlavní stadium (teleomorfa) i nepohlavní (anamorfa) stadium tvoří na sebe navazující úseky úplného vývojového cyklu houby, se zcela odlišnými ekologickými nároky i způsobem života. Během svého vývojového cyklu prochází fází s parazitickým způsobem výživy na živých pletivech hostitele a obdobím, kdy přetrvává jako saprofyt ve stromatech v pletivech opadaných listů nebo na napadených, ale přezimujících plodech (BEDNÁŘ, 2003).

Symptomy.

Choroba napadá zejména listy a plody, někdy letorosty a květy. Na listech vznikají po obou stranách žluté, hnědozelené černozelené povlaky, které později hnědnou až černají a vytváří korkovité nebo strupovité skvrny. Poškozená místa nekrotizují a silně napadené listy opadávají. Podobné symptomy se vyskytují i na plodech. Mladé plody a případně i květy předčasně opadávají. Silně napadené starší plody jsou deformované často praskají a následně bývají napadeny hnilobami. K nákaze plodů může dojít až těsně před sklizní, přičemž se symptomy projeví až během skladování. Hospodářsky může choroba negativně ovlivnit výnos, jeho snížením o 20-40 % a významně snížit kvalitu plodů.

Ochrana rostlin.

Ošetření při výskytu.

Při kurativní ochraně ošetřujeme až po splnění podmínek pro infekci. Tento systém vychází ze znalosti vzájemného vztahu mezi dobou ovlhčení, teplotou a intenzitou infekcí. Lze rovněž kombinovat kurativní a preventivní ošetření. Doporučené přípravky: Proti některým fungicidům jsou, nebo se očekává že brzy budou, některé kmeny houby rezistentní. Přípravky jsou různě efektivní ve svém účinku.

Prevence.

Zapravení listů do půdy rotavátorováním, nebo shrabání a kompostování listů.

Běžné komerční sady.

Vysazování rezistentních odrůd. Snížení vlhkosti listů, je třeba zajistit dostatečné vzdušnou korunu stromu prořezáváním a vhodnou agrotechnikou. Důležitá je vyvážená výživa, je třeba se vyhnout hustému olistění.  Vhodné je omezení infekce z primárních zdrojů - shrabání listí. Během trvajícího nebezpečí infekce od vyrašení do června a to v intervalu 7-14 dní. Interval mezi postřiky je vždy závislý na fungicidu, infekčním tlaku patogena a intenzitě růstu. Maximální ochrana musí být prováděna v období od fenofáze růžového poupěte do max. 2 týdne po odkvětu.  K chemické kontrole může být použita řada sloučenin. Benzimidazolové fungicidy (např. Benlate, který je nyní zakázán v mnoha zemích kvůli jeho obsahu toxicky vázaného benzenu) fungovaly dobře, ale rezistence patogenní houby může vzniknout rychle, podobně jako u řady dalších chemických skupin.  Kontaktní fungicidy nejsou náchylné k rezistenci. Měďnaté fungicidy nebo Bordeauxská jícha jsou směsi tradičně používané ale méně účinné než chemické fungicidy a mohou způsobit rzivost plodů. Sirné přípravky poskytují jistou kontrolu. Doba použití a koncentrace se liší podle přípravku.

Doporučené dostupné fungicidy.

Účinnost přípravků může být různá.

Alternativy.

V komerčních sadech se 60% údržby vztahuje k prevenci strupovitosti. V malých zahradách, kde mnoho běžných ošetření není možné je použití odrůd s vyšší snášenlivostí nebo geneticky rezistentních vůči strupovitosti jediným skutečným řešením.  Použití 5% močoviny před opadem listí na podzim zamezuje rozvoji askospor a zvyšuje výnosy. Vhodná doba pro ošetření močovinou je po sklizní ovoce, ale před opadem listí. Zalévání 5% močovinou musí být provedena do jednoho týdne od opadu listí pro maximální účinnost. Je důležité, aby nebyla močovina použita příliš brzy, tak aby nebylo omezeno vyzrávání pletiv. Druhá aplikace na zemi, na jaře 2% močovinou zajišťuje ochranu před přežilými peritecii.  V ekologickém zemědělství, místo toho, aby byla použita technická močoviny, může být použita moč. Kravská moč obsahuje přesně ideální proporce 4 až 5% močoviny. Gupta (1989) získal 100% snížení rozšíření askospor s kravskou močí neředěnou nebo ředěný na polovinu. Větší zředění bylo méně účinné. Pokud jde o močovinu, použití aplikace močoviny snižuje produkci askospor, vývoj perithecií a zlepšuje růst listové hmoty.  Lidská moč (2,3% močoviny), je také použitelná. Hills (1983) doporučuje postřik spadaného listí močí a rozsekáním snížení velikosti listů, čímž by měl být usnadněn rozklad.

Odolné odrůdy.

Drtivá většina odrůd jabloní pěstovaných až do dvacátého století byla náchylná k nákaze. Priorita byla omezena na zdánlivou kvalitu růstu kultivaru a kvalitu plodu. Dnes jsou rychle šlechtěny odolné odrůdy odolné proti strupovitosti. V případě neošetřování rostlin proti strupovitosti by bylo napadeno 95 až 100% z plodů odrůdy Golden Delicious ale jen 33% odrůdy Tramp Reinette a pouze 3% u Colapuy.  V roce 1907, Charles S. Crandall začal výzkumný program na Universitě v Illinois kde vypěstoval jablka odolné odrůdy. V roce 1943, Fred Hugh převzal práci Ch. Crandalla a zjistil po obzvlášť studené a vlhké zimě, že většina stromů vysazených Crandallem trpí strupovitosti, kromě druhu Malus floribunda, který nesl gen odolnosti. Gen byl pojmenován Vf Ventura floribunda. Během následujících let našel jiné geny Nejvíce spolehlivé a trvanlivé geny rezistence jsou odvozeny z "Malus baccata" a "Malus jackii sargenti". Nejodolnější odrůdy jsou často nositeli jednoho genu rezistence a dřeviny nejsou imunní proti jiným kmenům strupovitosti. V roce 1988, bylo zjištěno, poprvé v Německu, Anglii a ve Francii, že se rezistence jabloní Vf rozpadla kvůli mutaci na odrůdě Champignon. Výzkumníci doufají, že dokáží vložit všechny geny rezistence do komerčních kultivarů a vytvářet tak nové multi-rezistentní kultivary. To by mohlo být provedeno prostřednictvím konvenčního šlechtění, ale bude to vyžadovat dalších 50 let práce k dokončení úkolu. Mezi odrůdami geneticky rezistentními nebo spíše odolnými jsou staré odrůdy jako například jablko Alfred Jolibois, reinette franche (Goldreinette, Zlatá reneta), la reinette de Flandre, la reinette d'Armorique, reinette du Mans, la Patte de Loup. Z nových odrůd jsou to:  Z domácích odrůd jsou uváděny. 'Ametyst', 'Angold', 'Biogolden', 'Blaník','Dantes', 'Dolores', 'Durit', 'Heliodor',' Karmína ', 'Kordona','Lotos ', 'Lipno', 'Luna','Melodie ', 'Nela', 'Opal', 'Orion', 'Otava ', 'Produkta ', 'Pyrop', Rajka ','Red Topaz ','Rondo ','Rosana ', 'Rozela','Rubinola ', 'Sirius', 'Sonet','Svatava ','Topaz ','Vanda ','Viktoria ', 'Vysočina' (NESRSTA et al., 2007)

Variabilita rezistence.

Již v roce 1899 Aderhold pozoroval, že rezistence jedné odrůdy je variabilní v různých lokalitách a je tedy závislá na interakci dané odrůdy a konkrétního prostředí (Aderhold, 1899). Následné výzkumy toto pozorování potvrdily a ukázaly, že konkrétní populace patogena silněji napadá odrůdu, ze které pochází (Sierotzki, 1994).

Ekologické preparáty.

Někteří ekologičtí zemědělci tvrdí, že působí postřik výluhem z přesličky, rozložených kopřiv nebo extrakty z mořských řas, které i zlepšují odolnost listoví, ale žádné vědecké údaje zatím toto tvrzení nepodporují.  Použití biopreparátů (antagonistických druhů hub "Athelia bombacina, Microsphaeropsis ochracea,Chaetomium sp"., aj.) je stále ve fázi experimentálního ověřování. Účinnost testovaných biopreparátů byla nepřímo úměrná k termínu podzimní aplikace (pozdní aplikace byly méně účinné)

Strupovitost jabloně je houbová choroba některých druhů jádrovin způsobená houbou "Venturia inaequalis" (synonymum "Spilocaea pomi", "Fusicladium dendriticum, Didymosphaeria inaequalis, Endostigme inaequalis, Sphaerella inaequalis, Spilosticta inaequalis"). Houba parazituje na rostlinách rodu jabloň, jeřáb, hloh, hlohyně a lokvát "Eriobotrya japonica". Hospodářsky nejvýznamnější jsou poškození jabloní. Výrazné jsou odrůdové rozdíly u jabloní v citlivosti k strupovitosti. Genetické analýzy populací houby "V. inaequalis" ukazují, že vlivem sexuální reprodukce každou zimu a selekčním tlakem ze strany hostitele a prostředí dochází k rekombinacím patogena, k jeho vývoji a vytváření nových alelických sestav ovlivňující jeho virulenci (Boone, 1971, Leonard 1987). To má ale i přímý vliv na odolnost rezistentních odrůd a také použitelnost chemické ochrany. Pokud byla dříve odrůda 'Golden Delicious' hodnocena jako odolná vůči strupovitosti, nyní je hodnocena jako středně odolná.


Popis.

Kuna lesní je štíhlá, v porovnání s většinou lasicovitých dlouhonohá šelma s dlouhým huňatým ocasem a světle hnědě, čokoládově až černě zbarvenou srstí. Přední i zadní končetiny má vyzbrojeny ostrými drápy, tlamu zase ostrými zoubky vhodnými k rychlému usmrcení kořisti. Od jiných lasicovitých ji můžeme rozeznat podle celkem velkých ušních boltců. Na rozdíl od jediné příbuzné vyskytující se na území ČR kuny skalní má na hrdle nažloutle bíle až žlutě zbarvenou skvrnu, nedosahující až na přední končetiny. Pohlaví se od sebe zbarvením neliší, pouze velikostí – samec je zřetelně větší než samice.

Chování.

Kunu lesní nalezneme ve vlhkých lesních komplexech, nejčastěji pak v jehličnatých nebo smíšených, občas se objeví i v parcích, na vesnicích nebo v menších městech. Je aktivní večer a v noci, kdy se vydává za potravou, kterou tvoří především malí savci, ptáci, hmyz, žáby, ale i ptačí vejce, různé plody nebo med, příležitostně i mršiny. Její nejoblíbenější kořistí jsou veverky. Poměrně často uloví i větší živočichy, jako jsou králíci a zajíci. Má skvěle vyvinutý sluch a zrak, kterým dokáže zaznamenat i malé druhy živočichů. Sama se přitom občas stává obětí vlků, zdivočelých psů, rysů, větších dravců nebo lišek.  Přes den se ukrývá ve vlastnoručně vyhloubených doupatech v dutých stromech nebo opuštěných veverčích i ptačích hnízdech vystlaných trávou nebo jinými rostlinami. Na stromech umí dobře šplhat a skákat a pokud je to nutné, tak dokáže na zemi i poměrně rychle běhat. Je značně vytrvalá při pronásledování kořisti. Kuna lesní je územní a své teritorium si značí trusem.  Pohlavní dospělosti dosahuje ve druhém až třetím roce života. Páří se v červenci a srpnu a díky utajené březosti (zárodek se v děloze po určitou dobu nevyvíjí) rodí 2–6 mláďat v březnu nebo dubnu, po 8–9 měsících březosti. Mláďata se rodí zcela nemohoucí, slepá a málo osrstěná. Oči se jim otevírají po 7 dnech života a mateřské mléko sají po dobu 3 měsíců. Svá rodná doupata opouštějí po dvou měsících a plně nezávislá jsou po šesti měsících života. V přírodě se dožívá průměrně 15 let.

Výskyt a početnost v ČR.

Kuna lesní je na území České republiky hojně rozšířeným druhem vyskytujícím se až do nadmořské výšky kolem 1 600 m. Dlouhá léta podléhala tvrdému pronásledování a lovu kvůli její vysoce žádané kožešině, která je nejcennější v porovnání s jinými šelmami žijícími na území ČR. Díky přísným ochranářským opatřením je však její početnost dnes znovu pod kontrolou a dle Červeného seznamu IUCN se jedná o málo dotčený druh. V Česku je celoročně chráněná s výjimkou období od 1. listopadu do konce února.

Kuna lesní ("Martes martes") je středně velká lasicovitá šelma rozšířená na celém území Evropy až na její západní a zčásti i severní část, a Asii až po Írán a západní Sibiř.


Život a kariéra fotografa.

Život v Berlíně, 1920–1932.

Helmut Newton, původním jménem Helmut Neustäedter, se narodil 13. října 1920 v berlínské městské části Schöneberg. Pocházel z dobře situované židovské rodiny. Jeho matka Claire se po smrti svého prvního muže provdala za Maxe Neustädtera, který pocházel z chudé slezské rodiny. Po prvním muži převzala továrnu na knoflíky a přezky na opasky. Helmutův bratr Hans byl synem z prvního manželství, Helmut z druhého.  Jako malý byl Helmut velice rozmazlován, z čehož vyplývá jeho neschopnost se soustředit delší dobu na konkrétní věc (neustále střídal zájmy,jako malé dítě hračky,u ničeho nevydržel déle než 3 dny). Jeho maminka ho stylizovala jako dívku a malý Helmut nosil dlouhou dobu účes jako páže. Otec se nakonec rozhodl sám zakročit a z Helmuta udělat muže. Nechal ho ostříhat a přihlásil ho na gymnastiku a plavání, které se později stalo jeho vášní.  V útlém věku měl také přístup k časopisům svého bratra – Das Magazin, který obsahoval nahé modelky, jejichž popisovanou vizáž (vysoké úzké podpatky) lze nalézt na mnoha Newtonových fotografiích (v jeho rekvizitách, které často při focení používal, najdeme také lesklé černé dámské boty na velmi vysokém podpatku). Jeho první emotivnější zážitek, jímž se nechal později inspirovat, byla slavná Červená Erna, známá berlínská prostitutka s rudými vlasy a vysokými červenými jezdeckými botami, kterou mu ukázal při jedné vycházce jeho bratr. Mezi další inspirace patřily knihy od Arthura Schnitzlera nebo Stefana Zweiga, plné erotických náznaků. Helmutův otec tyto knihy uzamykal v domácí knihovně, avšak Helmut si k nim cestu našel.  Helmut Newton našel vztah k fotografii již ve svém mládí jako student reálného gymnázia. Svůj první fotoaparát Agfa Box Tengor si pořídil v roce 1932. První snímky z tohoto fotoaparátu vznikly v podzemní dráze, poslední fotografie však byla vyfocena na povrchu (snímek věže), a ta byla rozhodujícím okamžikem pro kariéru fotografa. Kolem roku 1933 pravidelně v novinách Berliner Illustrierten Zeitung obdivoval snímky Martina Munkácsiho nebo Heinze Perckhammera, konkrétně fotografie modelek v BMW. Sám vyhledával knihy a časopisy, aby se mohl vzdělávat v oboru fotografie. V té době byl velice známým fotograf Brassaï, jehož tvorbu také Newton zaznamenal a pokoušel se fotografovat noční Berlín.  Newton nikdy neskrýval svou sexuální náruživost v mladších letech. Za zmínku stojí, že ponechával nebo nechával přimalovávat modelkám pod očima kruhy, protože se tehdy věřilo, že jsou projevem nadměrného masturbování.  Krátce pracoval jako poslíček pro dva fotografy, kteří pracovali pro noviny. V roce 1934 vyšly Norimberské zákony a Helmut musel z reálného gymnázia odejít. Začal navštěvovat Americkou školu v Berlíně. Ta donutila Helmuta rychle se přizpůsobit studiu v angličtině; tehdy nemohl tušit, že tento jazyk mu bude v budoucnu tak užitečný. Ukázalo se však, že jeho vztah k fotografií (a též dívkám) byl mnohem silnější než škola. Ze školy nakonec odešel a rozhodl se stát kameramanem u jednoho příbuzného v Londýně, s čímž jeho otec nesouhlasil, a proto se nakonec rozhodl pro dráhu fotografa. Život Židů se přiostřil a jeho otec se dostal do potíží s továrnou.  Kvůli emigraci podstoupilo mnoho Židů programy dalšího vzdělávání. Aby Helmut mohl vykonávat své řemeslo, nastoupil jako učedník u známé berlínské fotografky Yvy (Else Simonové). Yva fotografovala portréty nebo módní fotografie. Fotografie Palomy Picassové vznikla v souvislosti s dívkou, která pracovala v laboratoři u Yvy a nosívala monokl, jenž Helmuta velmi zaujal. Tento monokl patří jako jiné předměty do rekvizit, které často s sebou nosíval Helmut na focení (na obrázku je Paloma Picassová). Ateliér Yvy byl učedníkům večer po práci k dispozici. Tady Helmut fotil své přítelkyně, ustrojené podle módních časopisů, a přál se stát fotografem slavného časopisu Vogue. Zhruba po roce a půl nemusel Helmut díky své píli za učení už platit, ale sám dostával od studia malé kapesné. Osud Yvy jako Židovky však na rozdíl od Helmuta Newtona skončil tragicky – v koncentračním táboře.

Emigrace v roce 1938 – Singapur.

Newton měl veliké štěstí a získal pas, aby mohl vycestovat. V osmnácti letech se vydal na cestu do Číny. Kvóty na přijímání Židů v Anglii a Americe byly vyčerpány, jediná země, která přijímala, byla Čína. Loď však cestou zakotvila v Singapuru, kde komise vybírala novou pracovní sílu na základě dovedností a vzdělání. Newton byl vybrán a začal pracovat jako fotograf pro noviny Straits Times. Tam se mu však nedařilo a brzy ho propustili. Jeho partnerkou se stala o mnoho starší členka komise Josette Fabienová. Ta pomohla Helmutovi otevřít si ateliér v obchodním domě Robinson's, aby se mohl živit jako portrétní fotograf. Více než fotografii se však Helmut oddával své o mnoho let starší milence, která si na něj po čase začala dělat příliš velké nároky, což Helmuta odrazovalo.

Austrálie, 1940–1956.

Válka začala hrozit i v Singapuru, proto byli Židé internováni do tábora Tatura One v Austrálii. Život v táboře byl pro Helmuta relativně pohodlný. Po dvou letech byl spolu s dalšími internovanými propuštěn a pracoval jako sběrač broskví v Sheppartonu ve Viktorii. Po sklizni neměl příliš na vybranou a byl nucen se v Melbourne přihlásit do armády. Dosud byl Helmutův život více zábavou než povinnostmi, a ani služba v armádě nebyla výjimkou, jak popisuje ve svém životopise. V roce 1946 když opouštěl australskou armádu, se rozhodl, že si kvůli vysněné kariéře změní jméno z Neustaedter na Newton.  Po nějakou dobu se snažil prorazit jako umělecký fotograf nabízením svých fotografií v obchodech s oblečením. Později, již ženatý s June, fotografoval portréty a svatby. Jeho žena mu vypomáhala v kanceláři s prodejem. Po nějaké době začal s módními fotografiemi a snímky pro katalogy, avšak obchodu se moc nedařilo, protože fotografie musely odrážet trendy z Ameriky a nebylo možné rozvíjet vlastní styl. Příležitost na sebe nedala dlouho čekat a Helmut dostal nabídku na vydání anglického "Vogue" v Austrálii a v roce 1956 mu byla nabídnuta dokonce jednoletá smlouva nezávislého spolupracovníka Vogue v Londýně.

Londýn a Paříž – Vogue, Jardin des Modes, 1957–1959.

Helmut s June se odstěhovali do Evropy, kde začala jeho kariéra ve Vogue. Začátky pro něj nebyly lehké, se svými fotografiemi nebyl spokojen ani on, ani redakce, a tak dostával k focení rubriky s modelkami, které mu osobně ani moc neimponovaly. Počáteční neúspěchy lze připisovat i jeho velké nechuti k Londýnu, která vyvrcholila odjezdem do Paříže. V Paříži dostal nabídku pracovat v Jardin des Modes (vydavatelství Condé Nast), v té době nejrevolučnějším módním časopise v Evropě. V roce 1957 pracoval v Berlíně pro časopis Constanze, aby mohli nadále vést se ženou nákladnější život v Paříži. Práce pro Constanze byla velmi náročná, ale Helmut věděl, že aby se mohl prosadit jako významný módní fotograf, musí nejprve pracovat jako redakční fotograf v časopise.

Návrat do Austrálie, 1959–1961.

Velkou oporou pro Helmuta byla jeho žena June, která ho nikdy nezrazovala v jeho práci. Začátkem roku 1959 odjel Helmut zpět do Austrálie, kde pracoval pro australské vydání Vogue, jeho žena jako herečka dostala pracovní nabídku v Londýně, po půl roce následovala Helmuta do Austrálie. Dva roky uplynuly a Helmut se rozhodl vrátit do Paříže, protože si byl vědom toho že v Austrálii kariéru fotografa neuskuteční. Nebyl se svou prací stále spokojen i přesto, že se mu s partnerem Henrym Talbotem velmi dařilo. Navzdory jeho nepostradatelnosti v australském Vogue odjel Helmut do Evropy naplnit svůj sen.

Průlom v kariéře, Paříž – Vogue, 1961–1981.

V Paříži pracoval pro francouzské vydání Vogue. Jeho provokativní erotické snímky často se sadomasochistickými nebo fetišistickými podtexty byly i přes svou odvážnost úspěšné. Občas také pracoval pro londýnskou pobočku Vogue a kromě jiného fotografoval i pro módní časopis Queen. Časem získal v oboru jméno a byl uváděn jako autor fotografií, čehož by jako reklamní fotograf nikdy nedosáhl. Vzhledem k práci v různých konkurenčních časopisech a okolnostem z toho vyplývajícím byl po sporu se šéfredaktorkou francouzského Vogue v roce 1964 z časopisu propuštěn. Další pracovní nabídku získal v Elle, po dvou letech práce se však do Vogue vrátil, neboť tam došlo ke změně šéfredaktora. Jeho žena díky tomu, že dokázala nemocného Helmuta zastoupit při jedné důležité zakázce, ho v 70. letech následovala v profesi fotografky.

Práce pro Vogue v New Yorku 1965–1973.

V roce 1965 dostal Helmut nabídku pracovat pro pobočku Vogue v New Yorku. Nabídka z New Yorku byla velkou výzvou pro ještě ne tolik známého fotografa, který si tak mohl vydobýt slávu, o níž tolik snil. Přístup americké šéfredaktorky Mrs. Vreelandové však byl poněkud jiný, než na jaký byl Helmut zvyklý z Evropy. Často se musely snímky předělávat, a práce v ateliéru pro něho byla utrpením (velice rád pracoval venku). Dva roky se pokoušel vyhovět náročným přáním Mrs. Vreelandové, ale nakonec s prací pro americký "Vogue" skončil.  O několik let později, v roce 1971, se rozhodl pracovat znovu pro americký Vogue, tentokrát pro šéfredaktora Alexandra Libermana. Musel se přizpůsobit americkému stylu fotografie a být mnohem střídmější; zatímco evropská společnost přijímala Helmutovy fotografie s nadšením, v americkém prostředí procházely jeho fotografie vlastně cenzurou. V té době měl již zdravotní potíže. Posedlost slávou a penězi ho nutila často tvrdě pracovat beze spánku a za konzumace velkého množství tvrdých cigaret a kávy. Následkem byla těžká mrtvice. Nezlomen fyzicky se ovšem s novým zápalem vrhl do práce – ještě poměrně slabý se dal do focení spodního prádla v hotelovém pokoji, kde bydlel.  V roce 1972 byl Helmut znovu hospitalizován kvůli katetrizaci srdce. Při zákroku bylo zjištěno, že Helmut trpí srdeční arytmií, což ho v práci samozřejmě výrazně omezovalo. Rok nato podstoupil léčbu elektrošoky, které arytmii na čas vyléčily, ovšem zanedlouho se nemoc vrátila.  Zdravotní problémy zásadně ovlivnily tvorbu Helmuta Newtona. V této době vzniklo mnoho snímků se sexuální tematikou. Modelky působily agresivně, rázně, odvážně, byly postaveny do realistického prostředí. Na jeho fotografiích se setkáváme až s jakýmsi skrytým odporem a zároveň chtíčem ve společnosti luxusu a prestiže. „Co se mi zdá zajímavé, funguje ve společnosti s určitým tabu – a módní fotografie je o tomto druhu společnosti,“ říká Newton. Tento nekonvenční přístup přinesl Helmutovi slávu mezi módními fotografy.

První publikace – White Woman, 1976.

V roce 1976 byla vydána publikace White Woman, která nesla Helmutovo jméno. Kniha svým obsahem byla v té době nezvyklá, vycházela z výběru snímků vytvořených v této době a v souvislosti s ní přišel nový pojem – pornografická elegance. Navzdory negativní recenzi amerického publicisty, která vyšla se prodalo v Americe za první týden 1500 výtisků. Následovala řada dalších knih a katalogů. Helmut Newton’s Illustrated – Newtonův vlastní časopis, jehož šéfredaktorkou byla jeho žena June, byla vydána ve čtyřech výtiscích a mají dnes sběratelskou hodnotu.

Monte Carlo, 1981–2004.

V roce 1981 zažádal Newton se svou ženou o monacké občanství, které se jim podařilo získat a odstěhovali se do Monte Carla. V té době musela jeho žena June podstoupit operaci, což bylo pro sobeckého, v mládí velice rozmazlovaného Helmuta obrovským utrpením. Helmut všechno neustále fotografoval, i June při hospitalizaci. Fotoaparát byl pro něj bariérou mezi ním a realitou před objektivem, jak říkával. Tehdy si uvědomil, co pro něj jeho žena znamená, kolik mu dodávala po celou dobu síly. Musel užívat antidepresiva. Ta mu však pomohla se znova postavit na nohy a pokračovat v práci. Přišla nabídka z italského Vogue. Ve věku 79 let stále pokračoval ve své profesi, a to nejen pro Vogue.  Dne 24. ledna 2004 podlehl Helmut Newton ve věku 83 let následkům automobilové nehody, kdy se snažil se svým Cadillacem vyhnout na Sunset Boulevardu protijedoucímu autu a narazil do zdi. Newton odjížděl z hotelu Marmont, který mu několik let sloužil jako rezidence v Jižní Kalifornii. Jeho ostatky jsou pohřbeny na Státním hřbitově III, Berlin-Schöneberg, Stubenrauchstraße 43-45.

Ohlédnutí za prací Helmuta Newtona.

Většina fotografií byla pořízena dvěma fotoaparáty Canon z roku 1991, kromě nich užíval i polaroidový přístroj. Helmut Newton velice nerad pracoval ve studiu a studia pouze pronajímal. Na focení využíval ponejvíce pětisetwatovou žárovku a mnoho různých baterek na noční snímky. Veškeré své nápady si zapisoval. Při přípravě focení byl naprosto precizní a často se připravoval na jedno focení mnoho dní. Náklady však zůstávaly většinou nízké.  Helmutova sláva se tu a tam neobešla bez prohřešků. Při fotografování pro francouzský "Vogue" krátce po stavbě berlínské zdi se mu podařilo na jedné fotografii zachytit pamětní desku mladíka, který se snažil přes zeď uprchnout, byl však postřelen a vykrvácel. Po vydání "Vogue" vypověděly časopisu všechny německé firmy smlouvy na reklamy a modelka, která pózovala, nesehnala v souvislosti s těmito fotografiemi práci; také pózující policisté byli propuštěni. Tehdejší šéfredaktorka "Vogue" však Helmutovi nic nevyčítala.  Práce pro "Vogue" byla potěšením i utrpením – neustálé vymýšlení nových témat, kde se fantazii meze nekladou; fotografování přílohy, která obsahovala 250–300 modelů šatů; módní přehlídky ad. 23 let fotil Helmut Newton pro "Vogue". Kromě "Vogue" pracoval také například pro "Elle, Marie Claire, Queen, Nova, Playboy" nebo "Stern".  Při realizaci zakázky využíval Helmut Newton také čas ke své soukromé práci. Zákazníkům předkládal pak všechny fotografie, ale samozřejmě že jeho soukromý archív tvořily nakonec v mnohem větší míře jeho soukromé práce než části realizovaných zakázek.  Jeho práce poukazuje na to, jak byl Newton fascinován ženami. Na jeho fotografiích najdeme ženy jako prostitutky, ženy jako muže. Veškerá tato inspirace pramení z Newtonova zájmu o ženy, o sexualitu, noční život prostitutek nebo i o kabaretní výstupy transsexuálů. Jedná se o část společnosti, kterou za denního světla běžně nespatříme a kterou společnost skrývá; Helmut Newton dokázal tuto její část jakýmsi způsobem přiblížit a nabídnout ji veřejnosti, aby ji přijala. Zároveň však neměl úplně pozitivní vztah k pornografii, byla pro něho hranicí, kterou nechtěl překročit, a přesto se jednou odhodlal nafotit pornografické snímky. Vzhledem ke svému četnému cestování nacházel inspiraci také v různých zemích. Mezi fotografy, kteří jej ovlivnili, patřili Brassaï a doktor Erich Salomon.  Helmutova fantazie neznala mezí. V roce 1966 nafotil pro Queen sérii fotografií modelek stojících v interiéru, zatímco venku se odehrávalo bitevní drama. Tento návrh nebyl však přijat s nadšením. Mezi další připadlo focení umělých pannen z výkladních skříní, sadistické či masochistické náměty inspirované díly Arthura Schnitzlera a Stefana Zweiga, snímky s námětem paparazziú nebo s korzety a sádrovými obvazy, téma „nahá a oblečená“, která v roce 1981 vyvrcholila v sérii fotografií pro francouzský a italský Vogue a řada dalších.  Helmut Newton byl také portrétní fotograf. Nafotil mnoho slavných a významných osobností, také řadu hereckých hvězd, jako je Sigourney Weaver, Catherine Deneuve, Sofia Lorenová nebo Raquel Welchová.  Helmut rád užíval nových technologií nebo se snažil fotografování oživit něčím novým a dosud neužívaným. Tak vznikly pomocí kruhového blesku fotografie modelek s červenýma očima. "La Machine de Newton" – vynález, pomocí nějž se mohla modelka fotografovat sama. Přístroj se příliš neosvědčil, snímky nepatřily mezi nejlepší.

Ocenění.

Za svou práci získal mnoho ocenění – cenu Tokyo Art Directors' Club, ceny American Institute of Graphic Arts awards a vyznamenání Germany's Kodak Award za fotografické knihy. V roce 1989 byl jmenován „Chevalier des Arts et des Lettres“ francouzským ministrem kultury. V roce 1990 získal cenu Grand Prix national de la photographie, v roce 1992 byl oceněn „Grosses Bundesverdienstkreuz“ federální spolkovou republikou Německo a „Chevalier des Arts, Lettres et Science“ Monakem. V roce 1999 mu uděli magazín Life cenu „Life Legend Award for Lifetime Achievement in Magazine Photography“, k jeho 80. narozeninám nakladatelství Taschen společně s designérem Philippem Starckem vytvořili monografii nazvanou Sumo, která váží 30 kg a obsahuje 480 stran. Kniha je podepsána samotným Helmutem Newtonem. Jedná se o limitovanou edici 10 000 výtisků a její součástí je speciálně navržený stolek.

Helmut Newton (31. října 1920, Berlín, Německo – 23. ledna 2004, Los Angeles, USA) byl německý fotograf, který se proslavil především erotickými módními fotografiemi pro časopis Vogue.


Historie.

V místech dnešního zámku postavil kolem roku 1380 královský rada a družinník, držitel rozsáhlých území "Bo Jonsson Grip" hrad. Název je složeninou jeho jména a výrazu "holm" - ostrov, na němž byla stavba vybudována. Hrad byl v rukou jeho rodu až konfiskace zámků a hradů švédským králem Gustavem I. v roce 1526. Král nechal pevnost strhnout a na jejím místě nechal k obranným účelům postavit opevněný zámek s kruhovými nárožními věžemi. Z původního středověkého hradu zůstalo jen průčelí zdi.  Od dob krále Gustava I. Vasy patřil Gripsholm švédské královské rodině a byl využíván jako její sídlo až do roku 1713. V letech 1563 až 1567 tu král Erik XIV. Švédský věznil svého nevlastního bratra Jana a jeho choť Kateřinu Jagellonskou. Bylo to také jedno z míst, kde byl vězněn král Erik, když jej Jan svrhl. Na hradě se narodil 20. června 1566 Janův syn Zikmund, pozdější král Polska a Švédska.  V letech 1713 až 1773 zámek opět sloužil jako vězení, poté jej král Gustav III. s pomocí své manželky Žofie Magdaleny obnovil jako královské sídlo. V té době bylo také v jedné z věží vybudováno zámecké divadlo. Roku 1809 tu byl po převratu internován svržený švédský král Gustav IV. Adolf.  V letech 1889 až 1894 prošel hrad rozsáhlou a kontroverzní rekonstrukcí podle návrhu architekta "Fredrika Lilljekvista", během níž byly odstraněny mnohé stavební prvky pocházející ze 17. a 18. století. Největší změnou bylo přidání třetího patra, plánovaná demolice křídla se naštěstí neuskutečnila.

Současnost.

Nyní je v hradě muzeum otevřené pro veřejnost. K vidění jsou četná umělecká díla. V části zámku se nachází "Národní sbírka portrétů (Statens porträttsamlingar)", jedna z nejstarších sbírek portrétů na světě, která obsahuje více než 2000 obrazů.

Zámek Gripsholm (švédsky: "Gripsholms Slott") je zámek v Mariefredu (Södermanland) ve Švédsku, je považován za jednu z nejvýznamnějších a nejlepších švédských historických památek. Nachází u jezera Mälaren na jihu středního Švédska, v obci Strängnäs, asi 60 km západně od Stockholmu.


Vznik.

Prameny, historické vzory.

Historickým předobrazem Büchnerova "Vojcka" je Johann Christian Woyzeck, narozený 3. ledna 1780 v Lipsku jako syn parukáře. Ze žárlivosti ubodal dne 21. června 1821 46letou vdovu Johannu Christianu Woostovou v průchodu v lipské Sandgasse. Při procesu vystavil profesor medicíny Johann Christian August Clarus dvě dobrozdání o příčetnosti obžalovaného. Woyzeck byl po dlouhém řízení, ve kterém se za něj pomocí znaleckého posudku zasazoval i saský následník trůnu, odsouzen a 27. srpna 1824 veřejně popraven na hlavním náměstí v Lipsku. Tento historický podklad byl v poslední době obšírně editorsky zpracován. Tak jsou dnes všechny rozsudky a posudky týkající se historického Woyzecka přístupné v plném textu a zhodnoceny z hlediska právních dějin i dějin psychiatrie.  Clarusovo dobrozdání s názvem "Příčetnost vraha J. C. Woyzecka, podle zásad soudního lékařství řádně doložená" ("Die Zurechnungsfähigkeit des Mörders J. C. Woyzeck, nach Grundsätzen der Staatsarzneikunde aktenmäßig erwiesen") vyšlo v odborném časopise "Henkes Zeitschrift für die Staatsarzneikunde". Büchnerův otec byl předplatitelem tohoto časopisu a vydával v něm sám případy ze své lékařské praxe.  Z téhož časopisu měl Georg Büchner pravděpodobně i informace o tovaryši z tabákové továrny Danielu Schmollingovi, který 25. září 1817 zabil svou milenku Henriettu Lehneovou na planině Hasenheide u Berlína, a o plátenickém tovaryši Johannu Dießovi, který 15. srpna 1830 ubodal svou milenku Elisabeth Reuterovou v blízkosti Darmstadtu.  Novější zdroj ukazuje i na další podklad: Dne 15. dubna 1816 zavraždil ševcovský tovaryš Johann Philipp Schneider, protože nemohl splatit své dluhy, tiskařského tovaryše Bernharda Lebrechta před Rýnskou branou v Darmstadtu. Následně si očistil ruce a obličej u bessungské brány v Darmstadtu a vypral svůj oděv v jezeře Großer Woog na okraji darmstadtského vnitřního města. Po činu se Schneider zdržoval v hostinci. Jistý holič nalezl Lebrechtovo tělo a vyrozuměl policii. Schneider byl identifikován na základě vražedné zbraně, odsouzen a popraven. Paralely k Büchnerovu dramatu jsou zjevné. Tento případ vydal roku 1816 jako separátní tisk štábní auditor Friedrich Schenk a advokát darmstadtského dvorního soudu Philipp Bopp jej roku 1834 pojal do své sbírky vybraných případů. Nedá se prokázat, že Büchner tuto publikaci znal, avšak mohl se s Boppem setkat přes společné známé z okruhu radikálních demokratů v Darmstadtu.  Do činohry byla zapracována další historicky podložená skutečnost, totiž experimenty s hrachovou kaší, které prováděl gießenský vědec Justus von Liebig. Předmětem těchto pokusů na lidech byli vojáci, kteří se po tři měsíce museli stravovat výlučně hrachovou kaší. Cílem přitom bylo zjistit, zda by bylo možné vyživovat vojsko a dělnictvo mnohem levněji, pokud by jim člověk podával namísto příležitostného masa luštěniny bohaté na bílkoviny. Tento nutriční výzkum zcela ztroskotal: probandi brzy začali trpět halucinacemi, ztráceli kontrolu nad svaly včetně svěrače a močení. Neurologické symptomy choroby, které se u Vojcka při jednostranné hrachové stravě projevily, jsou přitom skutečné následky otravy přebytkem tzv. „neproteinogenních aminokyselin“. V rozvojových zemích, jako jsou Bangladéš nebo Etiopie, se dodnes vyskytují takové příznaky otravy u chudého obyvatelstva, které si může dovolit pouze extrémně jednostrannou stravu.

Rukopisy.

Georg Büchner začal s prací na "Vojckovi" během roku 1836 ve Štrasburku. Pro svou předčasnou smrt následujícího roku drama nedokončil.  Celkově jsou k dramatu k dispozici – nepočítaje škrtnuté a zavržené pasáže – 31 výstupy z Büchnerovy ruky, které lze přiřadit pravděpodobně čtyřem vývojovým etapám. Nelze zjistit, jak Büchner zamýšlel tyto výstupy seřadit. Listy rukopisu nenesou žádná pořadová čísla, výstupy činohry nerozdělené na dějství nejsou číslovány. Mnohé výstupy jsou velmi krátké, a přesto samostatné. Inkoust rukopisu je natolik vybledlý, že Büchnerův bratr měl potíže s rozšifrováním díla, a i proto je nezahrnul do prvního souborného vydání Büchnerových spisů z roku 1850.  Fragment "Vojcka" existuje v rukopisných náčrtech několika znění, které jsou nyní uchovávány ve Výmaru v Archivu Goetheho a Schillera. Faksimile rukopisů vydal roku 1981 Gerhard Schmid.  Rukopis se zachoval v této podobě:

Ediční historie.

Zlomkovitost hry měla pro její uveřejnění – jakož i na inscenování – zásadní důsledky. Rukopisy musely být učiněny opět čitelnými, transkribovány, muselo být stanoveno pořadí výstupů pro uvádění na scéně. Pro vykladače "Vojcka" i pro specialisty na Büchnerovo dílo se nabízela řada příležitostí k diskusi.  Čtrnáct let po smrti Georga Büchnera vydal jeho bratr Ludwig Büchner roku 1850 "Spisy z pozůstalosti" ("Nachgelassenen Schriften"). "Vojcek" mezi ně nebyl zahrnut, protože rukopis byl silně vybledlý a z velké části nečitelný. Rakouskému spisovateli Karl Emil Franzos se podařilo rukopis chemickou procedurou učinit opět čitelným. Vydal tento zlomek roku 1879 ve značně přepracované v knize "Georg Büchner: Sämmtliche Werke und handschriftlicher Nachlaß" ("Georg Büchner: Sebrané spisy a rukopisná pozůstalost"). Jméno hlavního hrdiny zní podle Franzosova čtení "Wozzeck". Na začátek děje neumístil Franzos scénu na otevřeném poli za městem, ale "scénu holení" (nyní 5. výstup). Tato ediční rozhodnutí mají dopady ještě v současnosti: film "Vojcek" Wernera Herzoga například začíná scénou holení stejně jako znění vydané v rámci Projektu Gutenberg. Toto pořadi výstupů je použito mj. i v edici nakladatelství Oldenbourg-Verlag.  O Franzosovu redakci "Vojcka" se opíral Paul Landau, který vydal roku 1909 další znění v "Sebraných spisech Georga Büchnera", které se od Franzosova vydání liší pouze v řazení některých scén. Tuto verzi využil Alban Berg jako podklad pro svou operu „Vojcek“. Teprve od edice Georga Witkowského (Lipsko 1920) se používá v originále správnější čtení "Woyzeck", které se postupně prosadilo i v divadelní praxi.  Fritz Bergemann vydal Büchnerovy "Sebrané spisy a dopisy". Nedokončené "Kriticko-historické vydání" Wernera R. Lehmanna bylo i podkladem pro "Mnichovské vydání" v nakladatelství Carl Hanser Verlag roku 1980.  "Sebrané spisy, dopisy a dokumenty ve dvou svazcích", vydané Henrim Poschmannem, je nejnovější edice souborného Büchnerova díla (od roku 2002 v brožované formě v nakladatelství Insel-Verlag). Burghard Dedner je spolu s Thomasem Michaelem Mayerem odpovědným redaktorem "Studijního vydání" v nakladatelství Reclam.  Roku 2001 vydalo mnichovské nakladatelství K.G.Saur Verlag knihu a CD-Rom "Georg Büchner: Woyzeck. Faksimile, Transkription, Emendation und Lesetext", redigoval Enrico De Angelis ().  V lednu 2006 vyšla aktuální edice "Vojcka" v 7. svazku "Historicko-kritického vydání sebraných děl a spisů Georga Büchnera", tzv. "Marburského vydání". Svazek s textem (svazek 7.1) editovali Burghard Dedner a Gerald Funk, svazek s komentářem (svazek 7.2) napsal Burghard Dedner. "Marburské vydání" bylo ukončeno v září 2013.

Drama.

Přehled děje.

Prostý voják František Vojcek, který se snaží finančně podporovat svou družku Marii a jejich společné nemanželské dítě, pracuje jako vojenský sluha u svého hejtmana. Aby dosáhl přilepšení ke svému hubenému žoldu, který do krejcaru odevzdává Marii, nechává si bezskrupulózním doktorem pro pokusné účely naordinovat hrachovou dietu. Hejtman a doktor využívají Vojcka nejen fyzicky a psychicky, ale navíc ho i veřejně ponižují.  Když Marie potají naváže milostný vztah s plukovním tamborem a Vojcek si potvrdí své klíčící podezření poté, co pozoruje Marii v hospodě se svým milencem při tanci, domnívá se, že slyší vnitřní hlasy, které mu přikazují, aby nevěrnou Marii zabil. Protože jeho peníze nedostačují ke koupi pistole, obstará si nůž, odvede Marii na večerní procházku do blízkého lesa a probodne ji tam na břehu jezera.

Pořadí výstupů.

V současnosti existuje několik knižních a jevištních verzí "Vojcka". Werner R. Lehmann rekonstruoval na základě Büchnerových rukopisů toto pořadí výstupů:

Zvláštnosti Büchnerova stylu.

Oproti řeči soudobého klasického dramatu převládá ve "Vojckovi" hovorový jazyk ( "„Aber mit der Natur ist’s was anders, sehn Sie; mit der Natur, das ist so was, wie soll ich doch sagen, zum Beispiel...“") – Pomocí záměrného používání větných zlomků, elips a citoslovcí zpostředkovává Büchner autenticitu řeči. Současně slouží tato podoba hovorové řeči jako prostředek stupňování napětí. Mimoběžné hovory lidí zkonkrétňují Vojckovu osamělost a jeho hroutící se vztah k Marii. Navíc se Büchnerovi podařilo naznačit společenské postavení mluvčích pomocí různých jazykových úrovní. Doktor hovoří spisovně, zatímco řeč Vojcka a Marie, kteří náležejí k nejnižší společenské vrstvě, obsahuje nářeční prvky a gramatické chyby.  Společensky výše situované postavy hovoří sice vesměs mluvnicky správněji, zabíhají však často do bezobsažných frází (např. doktor: "... der Mensch ist frei, in dem Menschen verklärt sich die Individualität zur Freiheit", 8. výstup) nebo se vyjadřují vágně a nepřesně ve formě tautologií (např. hejtman: "Er hat keine Moral! Moral, das ist, wenn man moralisch ist, versteht Er!", 5. výstup).  Naproti tomu se Vojcek tam, kde sebere odvahu a hovoří z vlastního popudu, vyjadřuje velmi konkrétně a názorně. Kvůli používání četných metafor vzniká dojem, že nemyslí v logických pojmech, ale výlučně v obrazech (např. "Über der Stadt is alles Glut! Ein Feuer fährt um den Himmel und ein Getös herunter wie Posaunen", 1. výstup; "... der liebe Gott wird den armen Wurm nicht drum ansehen, ob das Amen drüber gesagt ist, eh er gemacht wurde", 5. výstup; "... so ein schöner, fester, grauer Himmel; man könnte Lust bekommen, ein’ Kloben hineinzuschlagen und sich daran zu hängen", 9. výstup; "Wenn man kalt is, so friert man nicht mehr. Du wirst vom Morgentau nicht frieren", 20. výstup; "Nein, keine Schuh, man kann auch ohne Schuh in die Höll gehn", 22. výstup). A nadmíru obraznou, básnivě jímavou „pohádku“ (19. výstup) vypráví babička, která rovněž náleží k nižší vrstvě.  I označení rolí má vypovídací hodnotu. Mnohé z osob, které pocházejí ze spodní společenské vrstvy ("Vojcek", jeho spolubydlící "Ondřej", "Marie", dívka "Katka", Mariina sousedka "Markéta" a blázen "Karel"), obdržely od autora jméno a vystupují, i když jen v náčrtu, jako charaktery, zčásti dokonce jako identifikační postavy. Většina ostatních rolí je naopak označena jen jejich profesními resp. sociálními funkcemi: "„plukovní major“", "„hejtman“", "„doktor“", ale i "„babička“", "„pouťový vyvolávač“", "„žid“" aj. Jejich úlohy jsou často plošší a jednorozměrovější, zdají se proto být spíše typy než charaktery.  Nápadné a často záhadné jsou literární odkazy v tomto dramatickém zlomku: četné narážky na Bibli, na Goethova "Fausta" (19. výstup, náčrt 1. stupně, Louis: "Jakou to máš rudou stuhu kolem krku"), na Shakespearova "Hamleta" (1. výstup: kutálející se hlava, ježek a dutá země pod nohama odkazují na scénu na hřbitově a na scénu s duchem) a v neposlední řadě na Büchnerova vlastní díla ("Dantonova smrt" a "Lenz"). V této souvislosti lze poukázat i na řetězce obrazů a metafor, popsané roku 1969 Volkerem Klotzem, které procházejí všemi výstupy ("horký"–"studený"–"slunce", "nůž"–"bodat", "oko"–"okno" a zvířecí metafory a motivy).

Výklad.

Vojckovy motivy.

Je pozoruhodné, že drama nabízí různé Vojckovy motivy pro vraždu, které mají různý význam podle edice a zvoleného pořadí scén

Jádro dramatu.

K pochopení hlavní myšlenky dramatu "Vojcek" je důležité zkoumat motiv vraždy. Nestačí však omezit se na Vojckovu žárlivost vůči plukovnímu tamborovi. Velkou úlohu hraje rovněž společenské pozadí, především stavovské uspořádání společnosti. To lze pozorovat zejména při pohledu na konstelaci osob a jazyk Büchnerových postav.  Vojcek je v této společnosti utlačován a ponižován, což se odráží v jeho vztazích k hejtmanovi, k doktorovi, ale i k plukovnímu tamborovi: hejtman označuje Vojcka kvůli jeho původu z chudých poměrů za „nemorálního“; doktor v něm vidí pokusný předmět a nutí ho ke stravování poškozujícímu zdraví, přičemž Vojcek se nemůže jeho experimentům vyhnout, protože je na této vedlejší příjem odkázán, aby uživil svou rodinu; plukovní tambor neprojevuje k Vojckovi žádný respekt a veřejně i soukromě ho zesměšňuje.  Vojcek je navíc labilní nejen fyzicky, ale i psychicky. V důsledku toho se podřizuje svévoli jiných lidí, i když v něm toto utlačování vzbuzuje hněv a zoufalství. Jen vztah k Marii mu poskytuje oporu a zprostředkovává mu pocit lidské hodnoty. Mariinu nevěru je proto třeba považovat za podnět k vraždě, ne však za její příčinu: když Vojcek ztratí její věrnost, nedokáže již Vojcek dále odolávat společenskému tlaku, terý jej tíží. Vraždu Marie lze vykládat jako akt Vojckova sebezničení a jako osvobození od společnosti.

Recepce "Vojcka".

"Vojcek" měl významný vliv na umělce, režiséry, výtvarníky, hudebníky a filmaře celého světa.

"Vojcek" na divadle.

Režisérem premiéry "Vojcka" (ještě pod názvem "Wozzeck" zavedeným Karlem Emilem Franzosem), která se konala v mnichovském Residenztheater 8. listopadu 1913 na tvrdošíjné ponoukání Hugo von Hofmannsthala, byl dr. Eugen Kilian. Scénu a kostýmy vytvořil Alfred Roller. Vojcka hrál Albert Steinrück. tato inscenace dosáhla 20 doložených představení. Derniéra se konala 21. srpna 1919. Do června 1915 následovaly tři další inscenace, z nichž ve dvou hrál titulní úlohu opět Albert Steinrück, totiž v Berlíně v divadle Lessingtheater a ve Vídni v divadle Residenzbühne (premiéra 5. května 1914).  Po první světové válce se stala tato činohra středem pozornosti německojazyčného divadla, ba téměř módní senzací, s níž se inscenátoři mnohokrát obraceli na obecenstvo se zvláštními literárními a divadelními zájmy a která kontroverzemi v tisku vzbuzovala opravdovou büchnerovskou euforii.  Skutečným průlomem pro "Vojcka" jako jevištně životnou činohru přineslo jeho 14. nastudování, a to režisérem Maxem Reinhardtem v berlínském divadle Deutsches Theater (premiéra 5. dubna 1921) s Eugenem Klöpferem v titulní úloze.  V hustém sledu následujících inscenací "Vojcka" během 20. let 20. století vykrystalizovaly čtyři koncepty režie a výkladu díla:  Ačkoliv byl "Vojcek" divadelními publicisty vítán s nadšením, u obecenstva se meziválečné inscenace dočkaly úspěchu jen zřídka, a pokud anno, pak pouze jako úspěch herců při zpodobňování hlavních postav. Naproti tomu se v publiku často objevovaly masivní a zčásti prudké protesty.  Dlouhá řada inscenací Vojcka ve 2. letech 20. století nebyla násilně ukončena nástupem nacistů k moci, jak se často předpokládá, nýbrž skončila již 63. nastudováním za období let 1918 až 1930, totiž inscenací v Erfurtu premiérovanou 21. března 1930. Po ní následovalo už jen jediné představení 15. října 1932 ve "Studiu 33" v Berlíně. Ve valné většině měst, jejichž divadla si to mohla s ohledem na svou strukturu a své obecenstvo dovolit, již lidé tuto činohru viděli. Tam platila již za „obehranou“. Navíc si divadla v krizových dobách hospodářské katastrofy již nemohla dovolit hrát hry, které podle veškerých zkušeností znamenaly riziko pro návštěvnost.  Často uváděný zákaz hry během doby nacismu ve skutečnosti neexistoval. Před druhou světovou válkou se na území Německé říše hrál ještě dvakrát ve dvou župních hlavních městech, ve Frankfurtu nad Mohenam ke 100. výročí Büchnerovy smrti (1937) a v Hannoveru (1939).  Po druhé světové válce se "Vojcek" velmi rychle objevil na jevištích německých divadel. Tak již 27. září 1945 byl hrán v nouzovém divadle umístěném v "Bílém sále" zoologické zahrady v Lipsku v režii Hanse Schüllera a Peterem Lührem jako Vojckem a 6. října 1945 v režii Freda Schroera na komorních hrách v Novém divadle ve Stuttgartu s Kunibertem Genischenem jako Vojckem.  V následujících letech se stal "Vojcek" oblíbeným materiálem autnomního tzv. „Regietheater“ (divadla s dominantním postavením režie); charakteristickými příklady jsou inscenace vlastního "Kroetzova znení" od režiséra Franze Xavera Kroetze v Hamburku roku 1996 a inscenace Michaela Thalheimera v Salcburku roku 2003. Všechna divadla, která ho do té doby hrála, přišla s novými nastudováními, zčásti i několikrát. Činohra byla inscenována i v menších městských divadlech, v rámci hostování na venkvských scénách nebo v přírodních divadlech, zvláště pak i ve studentských divadlech a na scénách mohovrstevné alternativní scény (charakteristický příklad: bezdomovecké divadlo "Ratten 07" na scéně Volksbühne v Berlíně roku 1995). "Vojcek", který započal svou jevištní historii jako text pro elitní obecenstvo, nyní náleží ke standardnímu repertoáru.  Do konce sezóny 1999/2000 je v Německu doloženo 420 nastudování.

"Vojcek" v hudbě.

Milníkem v recepci Büchnerova dramatického zlomku se stala opera "Vojcek (Wozzeck)" Albana Berga, dokončená roku 1921. Uvedení tří výňatků v roce 1924 přineslo Bergovi první veřejný úspěch. Ale teprve Erich Kleiber, šéfdirigent berlínské Státní opery, rozpoznal genialitu této partitury a dne 14. prosince 1925 uvedl její světovou premiéru. Jinou operu se stejným názvem "Vojcek (Wozzeck)" napsal Manfred Gurlitt. a měla premiéru roku 1926 inv Brémách.  Skupina Subway to Sally tematizovala Vojckovu vraždu Marie v písni "Element des Verbrechens" na albu Bannkreis.  V listopadu 2000 uvedl režisér Robert Wilson tuto činohru v Divadle Betty Nansenové v Kodani s hudbou Toma Waitse. Album s písněmi z této inscenace se nazývá "Blood Money".  V roce 2003 vydala italská neofolková skupina Rose Rovine e Amanti album s názvem "Woyzeck", jehož titulní píseň je založena na Büchnerově dramatu.

"Vojcek" ve filmu.

Georg Klaren byl prvním režisérem, který přivedl "Vojcka" do kin (1947). Klaren pojal záměr natočit tento film již 1930, mohl jej však realizovat až po válce. Rámcový děj se odehrává v anatomickém sále jedné z německých univerzit. Tam je vystavena mrtvola mušketýra Vojcka, který byl oběšen. Pro profesora je to vrah, student Büchner odpovídá: „... kterého jsme my zavraždili“. V dalším průběhu děje pak vypráví svým soudruhům příběh, který je podkladem dramatu. Kurt Meisel hrál Vojcka, Paul Henckels doktora a Helga Zülchová Marii. V dalších rolích se objevili Max Eckard, Karl Hellmer, Rotraut Richterová a Willi Rose.  „Při této práci“, řekl Klaren v rozhovoru s "Berliner Zeitung" dne 18. května 1947, „vidím opět potvrzení svého názoru na zfilmovávání literárních témat: fragmenty jako Vojcek nebo novely se ke zfilmování hodí mnohem více než činohry nebo romány. Fragmenty proto, protože nechávají každému prostor pro vizuální fantazii, potože jejich zaostření na jedinou pointu zvlášť přesně odpovídá vlastní podstatě filmu jako umělecké formy.“  Po dohotovení byl tento film považován za velmi významný, protože je natočen ve stylu expresionismu. Přesto byl kvůli podezření z marxistického základního přístupu brzy po premiéře stažen a do kin Spolkové republiky Německo byl uveden až na konci roku 1958 pod názvem "Der Fall Wozzeck" ("Případ Vojcek").  Od Klarenova "Vojcka" zfilmovala tento fragment celá řada režisérů. Nejznámější adaptací je "Vojcek" ("Woyzeck") Wernera Herzoga z roku 1979, v němž hrál titulní úlohu Klaus Kinski. V expresivním krátkém filmu "Woyzeck - The Film", oceněném Spolkovým svazem německých filmových autorů, byly originální dialogy konfrontovány s experimentálně představeným průběhem děje v krátkých filmových epizodách. Režiséry byli Minona von Vietinghoff a Max Michael Rohland 2012. V roce 2013 byla uvedena moderní adaptace "Vojcka" v režii Nurana Davida Calise, který přenesl děj do současného Berlína.

"Vojcek" pro neslyšící.

Neslyšící herec Werner Mössler přeložil roku 2007 úpravu bosenského básníka Dževada Karahasana do rakouské znakové řeči.

Odkazy.

Literatura.

"Vydání (výběr)"  "Sekundární literatura"

Vojcek (v německém originále, uváděno též jako ) je dramatický zlomek německého dramatika a básníka Georga Büchnera, který jej začal zapisovat pravděpodobně mezi koncem července a začátkem září 1836. Po jeho předčasné smrti v roce 1837 zůstalo dílo zlomkem. Rukopis se dochoval v několika stadiích náčrtů. V tisku se "Vojcek" poprvé objevil roku 1879 ve značně přepracovaném a vydavatelem pozměněném znění Karla Emila Franzose. Teprve 8. listopadu 1913 byl "Vojcek" poprvé proveden na jevišti, a to v Rezidenčním divadle (Residenztheater) v Mnichově. Od té doby byl přeložen do četných jazyků a mnohokrát nově interpretován. Zejména díky svému volnému řazení epizod ztělesňuje typ „otevřeného dramatu“, náleží v současnosti mezi nejhranější a nejvlivnější dramata německé literatury a inspiroval řadu umělců k jejich vlastním dílům.


Mýtus.

Její otec, thébský král Oidipus po léta spravedlivě vládl nad Thébami, když na ně bůh Apollón seslal mor. Věštba uvedla, že této pohromy bude království zbaveno až tehdy, kdy odhalí a k vyhnanství odsoudí toho, kdo zabil předchozího krále Láia. Věštec Teiresiás poté obvinil Oidipa a přidal mu k tíži i těžké obvinění, že je ženatý se svou vlastní matkou Iokastou. Když se toto obvinění prokázalo, Iokasté si vzala život a Oidipus se vlastní rukou oslepil. Do té doby byl Oidipus ctěn a milován celou zemí i svými dětmi – dcerami Antigonou a Isménou i syny Eteoklem a Polyneikem. To se však záhy změnilo v opovržení a nenávist a Oidipus odešel jako slepý vyhnanec. Obě dcery mu svou lásku zachovaly, avšak jediná Antigona podala také její důkaz: svého otce vyprovázela do vyhnanství, aby mu byla ku pomoci a ochraně.  Mezi jeho syny ihned propukl spor o moc, Eteoklés se spřáhl se strýcem Kreontem a společně Polyneika vyhnali. Ten si našel spojence v Athénách, shromáždil vojsko a vytáhl proti Thébám. Přitom hledal podporu u Oidipa, protože dávná věštba stanovila, že boj o Théby vyhraje ta strana, na níž bude Oidipus. Tato snaha však byla marná, Oidipus naopak svého syna pro předešlé hanebné chování k němu odmítl a syna proklel: „"Dříve než dobudeš Théb, sám padneš zalit krví. A věz, že s tebou zahyne i Eteoklés"“.  Tak se také stalo, bratři spolu bojovali o nástupnictví v Thébách, v zuřivém souboji zranili smrtelně jeden druhého. Trůnu se ujal již podruhé Kreón. Thébané vystrojili pohřeb Eteokleovi, ale Kreón nařídil, že mrtvola Polyneikova nesmí být pohřbena za to, že přitáhl proti Thébám s cizím vojskem. Antigona jediná rozkazu neuposlechla. Věděla, že nebude-li bratrovo tělo pohřbeno, jeho duše nemůže odejít do říše mrtvých a dojít tam věčného klidu. Odešla k jeho tělu, které hlídala královská stráž. Sami bohové Antigoně pomohli tím, že zahalili pole oblakem prachu, takže stráže Antigonu spatřily, až když již mrtvé tělo bylo posypáno zemí. Odvedli ji ke králi Kreontovi, nic nezapírala, nebojácně hájila sebe i svého mrtvého bratra.  To Kreonta rozzuřilo, vyřkl nad ní ortel smrti a života chtěl zbavit i její sestru Isménu. Ta byla svolná tuto oběť přinést, ale Antigona ji nepřijala se slovy: „"Nezasluhuješ si smrt, zvolila jsi život"“. Thébský lid uznal, že Antigona jednala správně podle vyšších zákonů, ale ze strachu před mocí krále mlčel. Jediný, kdo se Antigony zastal, byl Kreontův syn, Antigonin snoubenec Haimón. Krále prosil, přesvědčoval, ale král stál na svém a chtěl Antigonu dokonce popravit přímo před Haimonovýma očima, ale poté nařídil, aby dívku zaživa zazdili do královské hrobky.  Věštec Teiresiás varoval krále Kreonta, že bohové jsou rozhněvaní jeho nespravedlivým rozsudkem i zacházením s Polyneikovým tělem. Krále přepadl hrozný strach a spěchal vše napravit: Polyneika s řádným obřadem nechal pohřbít. Když však šel osvobodit Antigonu, nebyla už živá. Oběsila se na pohřební stuze. Vedle ní nalezl tělo svého syna Haimóna, který se při pohledu na mrtvou Antignou probodl mečem. Matka Haimona Eurydíké si pak z žalu vzala vlastní rukou život. Král Kreon pak již jen prosil bohy, aby ho smrtí vysvobodili z utrpení.  Kompozice:  expozice- v Thébách se navzájem zavraždí dva bratři  kolize- Kreon tvrdí, že první z Antigoniných bratrů byl hrdina a zaslouží pohřeb se všemi poctami zatímco druhý nikoli – to se nelíbí Antigoně, která chce aby oba bratři byli pohřbeni  krize- Antigona neuposlechne králův rozkaz a bratra pohřbí – Kreon ji nechá uvěznit v jeskyni, kde Antigona spáchá sebevraždu  peripetie- Problém je, že Antigona byla snoubenkou Haimona. Haimon se ji pokouší zachránit. Ale když přijde do jeskyně a vidí její mrtvé tělo, tak se probodne. Tento čin vidí i sám král Kreon. Velice zarmoucen se vrací do svého paláce, kde vše oznámí své ženě. Ta se odejde pomodlit a také se probodne.  katastrofa- Král si nenechal poradit ani od věštce ani od části sboru a doplácí na to smrtí všech svých blízkých, kteří umírají za jeho zločiny

Odraz v umění a filosofii.

Téma velké antické hrdinky zpracovalo bezpočet umělců, mnohá díla jsou známa a platná do dnešní doby. G. W. F. Hegel považoval Antigonu za vrchol „absolutní tragédie“. V jedné ze svých statí se jí věnuje také český filosof Jan Patočka.

Antigoné či Antigona (řecky Αντιγόνη; latinsky "Antigone") je v řecké mytologii dcera thébského krále Oidipa a jeho matky a manželky Iokasté.


Havárie.

Exxon Valdez ztroskotal 24. března 1989 okolo 00:04 na pobřeží Aljašky v zálivu prince Williama s plným nákladem ropy. Při katastrofě uniklo do moře přes 40 tisíc tun ropy. Tato událost byla jednou z největších ekologických katastrof zaviněných člověkem na světě.  Podle odhadů měla nehoda za následek smrt 250 000 mořských ptáků, 2800 mořských vyder, 300 tuleňů, 250 orlů, asi 22 kosatek a miliardy jiker lososů a herinků. Ropa také znečistila celé pobřeží a zapříčinila zničení většiny planktonu v oblasti.  Likvidace následků se účastnilo více než 11 tisíc lidí. Stála asi 2 miliardy dolarů. Havárie také způsobila ekonomický kolaps nedalekého na rybolovu závislého města Cordova.

Další osud.

Po nehodě byl poškozený tanker odtažen v červnu 1989 do San Diega (zde byl také postaven). Muselo být opraveno nebo vyměněno 1600 tun ocelových plátů a cena opravy se vyšplhala na 30 miliónů dolarů. Po opravě trvající deset měsíců byl kvůli nežádoucí publicitě přejmenován na Exxon Mediterranean a později na SeaRiver Mediterranean a plul v oblasti Evropy a středního a dálného východu, pod vlajkou Marshallových ostrovů. V roce 2008 byl prodán hongkongské společnosti Hong Kong Bloom Shipping, přejmenován na Dong Fang Ocean, převeden pod panamskou vlajku a přestavěn pro přepravu železné rudy.  V dubnu roku 2011 byla loď přejmenována na "Oriental Nicety". V roce 2012 poté prodána k sešrotování.

Spory o odškodné.

Kapitán Joseph Hazelwood byl v roce 1991 shledán vinným ze zavinění nehody z nedbalosti; nepodařilo se prokázat podezření, že by během plavby pil alkohol. Odsouzen byl k pokutě 50 000 dolarů a k 1000 hodinám veřejně prospěšných prací.  Žalobu na odškodnění proti společnosti Exxon podalo společně 38 tisíc obyvatel znečištěné oblasti a podnikatelů postižených havárií. Porota v roce 1994 rozhodla o odškodnění ve výši 287 milionů dolarů a sankčním odškodnění ve výši 5 miliard dolarů. Společnost Exxon nesouhlasila s výší sankčního odškodnění a podávala opakovaně různé opravné prostředky. V roce 1996 padlo pravomocné rozhodnutí obsahující částku 2,5 miliard dolarů. Nakonec v červnu 2009 odvolací soud v San Francisku potvrdil verdikt jiného soudu z června 2008 a odsoudil společnost Exxon k zaplacení 507,5 milionu dolarů (cca 9,8 miliardy Kč). Soud také stanovil, že postižení mají právo požadovat z odškodného o úrok 5,9 % ročně od pravomocného rozhodnutí z roku 1996.

Zajímavost.

Ve filmu Vodní svět byl ztroskotaný tanker Exxon Valdez základnou „čmoudů“, v kanceláři jejich velitele Deacona (Dennis Hopper) visí fotografie Josepha Hazelwooda, vzývaného jako „Svatý Joe“.

Exxon Valdez bylo původní jméno tankeru americké ropné společnosti Exxon Mobil podle aljašského přístavu Valdez, pod kterým loď v roce 1989 ztroskotala a způsobila tak velkou ekologickou katastrofu, když z ní do oceánu uniklo 10,9 milionů galonů ropy (asi 41 milionů litrů), což vytvořilo ropnou skvrnu, která následně zasáhla pobřeží. Později byla loď opravena a nesla jména Exxon Mediterranean, SeaRiver Mediterranean, S/R Mediterranean a Mediterranean. Do roku 2012 se plavila pod jménem Dong Fang Ocean a převážela železnou rudu. V roce 2012 prodána k sešrotování.


Popis.

Zabírá celou čtvrtinu Kitaj-goroda, do náměstí je obrácena hlavní fasáda, dlouhá 242 m. Budovu tvoří tři tříposchoďové galerie („linie“), souběžné s hlavním průčelím a propojené rovněž třemi příčnými chodbami. Galerie mají prosklené ocelové klenby, které působí velmi lehce, ale váží asi 800 tun. S celkovou plochou asi 75 tisíc m2 (z toho asi 35 tisíc prodejní plochy) to byl největší obchodní dům v Evropě. Byl také velmi moderně zařízen, s ústředním topením a nákladními výtahy, a osvětlen 9000 žárovkami s vlastní elektrárnou v podzemí.

Historie.

Současný GUM stojí na místě daleko skromnější tržnice z roku 1814, která však musela být po roce 1860 z technických důvodů uzavřena a stržena. Investorem nové stavby byla akciová společnost moskevských obchodníků, která velice dbala o transparentní soutěž i hospodaření. Po otevření tu bylo několik set obchodů, v dolních poschodích vyloženě luxusních, takže se stal velkým magnetem a atrakcí pro turisty. Po revoluci byl podnik znárodněn a rychle upadal. Po zavedení NEPu v roce 1921 krátce ožil, ale roku 1928 byl zrušen a proměněn na kanceláře státních úřadů a byty. V letech 1952-1953 byla provedena důkladná rekonstrukce a GUM byl jako obchodní dům znovuotevřen počátkem roku 1953 (https://youtu.be/KgqL2lFGRjs). V 70. letech byla zahájena druhá rekonstrukce stavby a dokončena byla roku 1985. Po roce 1990 byl privatizován, přejmenován na "Glavnyj univezalnyj magazin" a důkladně modernizován. Drobné krámky byly spojeny do větších a byly instalovány pohyblivé schody.  Nemovitost má do roku 2059 pronajatu ruská společnost "Bosco di Ciliegi", která patří Michailu Kusnirovičovi a specializuje se na prodej luxusního zboží.

GUM (zkratka, do roku 1921 ) je obchodní dům na Rudém náměstí v centru Moskvy. Budova postavená v letech 1890–1893 v pseudoruském stylu podle návrhu architekta Alexandra Pomeranceva a inženýra Vladimira Šuchova je architektonickou památkou federálního významu.


Řízení a regulace.

O poloze zařízení lze usuzovat bez zpětné vazby, např.:  Vlastnosti servomotoru vylepšuje použití snímačů pro odečet polohy. Signál těchto čidel lze využít k dalšímu řízení pohonu, například vypnout motor po dojezdu do krajní polohy. Zavedením lineární záporné zpětné vazby lze servomotorem řídit polohu zařízení v celém rozsahu jeho pracovní dráhy. Je k tomu zapotřebí řídicí systém zvaný regulátor.  Poloha hřídele servomotoru bývá zjišťována elektricky pomocí fotoelektrického snímače (encoder) nebo pomocí rozkladače (selsynu). Pro levné aplikace lze použít optické snímání pomocí kódového kotoučku či proužku, gray code. Nedoporučuje se potenciometr.  Signál snímače polohy je přiveden pomocí zpětné vazby na regulátor, který porovnává skutečnou polohu motoru s žádanou polohou. Na základě rozdílu žádané a skutečné polohy regulátor (často velmi složitý) řídí měnič a tak nastavuje motor na žádanou polohu.

Napájení.

Pro uspokojení zvýšených energetických nároků regulovaného pohonu na napájení (zrychlené dojezdy a dobrždování pro zrychlení práce) se používají servozesilovače. Ty mohou být mechanické, hydraulické nebo elektronické zařízení, podle druhu servomotoru.  Elektrické servomotory jsou z důvodu tepelných ztrát řízeny prakticky výhradně tranzistorovými měniči s pulzně šířkovou modulací (PWM), aby se předcházelo přehřívání.

Střídavé servomotory.

Střídavé servomotory jsou dnes nejpoužívanější typy servomotorů. Střídavé servomotory jsou bezkartáčové motory s třífázovým vinutím statoru: buď synchronní s permanentními magnety na rotoru, nebo asynchronní s kotvou nakrátko.

Asynchronní servomotory.

Dnešní řídicí systémy už jsou schopny regulovat přesnou polohu i u asynchronních motorů, což činí celé řešení velice levné a robustní.

Synchronní servomotory.

Dnešní konstrukce používají permanentní magnety na bázi vzácných zemin (nejčastěji typ neodym - železo - bór). Motory lze několikanásobně momentově přetížit, a proto jsou vhodné pro dynamicky náročné úlohy.

Servomotor, zkráceně servo, je motor pro pohony (většinou elektrické, ale existují také hydraulická, pneumatická či dokonce parní serva), u kterých lze na rozdíl od běžného motoru nastavit přesnou polohu natočení osy. Ovládají se jím například posuvy u CNC strojů, nastavení čtecí hlavičky u pevného disku. Všechny RC (Radio control) modely používají malá modelářská serva.


Život.

Vilém se narodil kolem roku 755. Byl synem hraběte Theodoricha z Autunu a Aldany, dcery Karla Martella, a byl tudíž bratrancem Karla Velikého. V mládí se stal vojákem vynikal zmužilostí, obratností, poctivostí a věrností. Roku 790 jej Karel Veliký jmenoval prvním markýzem Septimánie a namísto sesazeného hraběte Chorsona toulouským hrabětem a vévodou akvitánským.  Když roku 793 umajjovský emír z Cordóby Hišám I. vyhlásil džihád proti nevěřícím, vtrhl s velikou vojenskou silou do Languedocu a postupoval směrem na město Narbonne, postavil se mu Vilém se svým vojskem poblíž řeky Orbieu nedaleko Villedaigne. Přestože byl v bitvě poražen, saracénský útok zastavil a ochránil území Franské říše před nepřáteli, protože muslimům nezbylo dost sil, aby pokračovali v postupu.  Roku 801 velel Vilém společně s Ludvíkem Akvitánským spojeným vojskům Franků, Provensálců, Akvitánců a Basků při útoku na Barcelonu, kterou nedávno získali muslimové. Po jejím dobytí zde vznikla tzv. Marca Hispánica, jejímž vládcem se stal Vilémův nejstarší syn Berá.  Vilém by dvakrát ženat. S první manželkou Cunégonde (před rokem 795) měl sedm dětí, a s druhou, Guibouir (před rokem 802), čtyři.  Roku 804 založil v údolí řeky Gellone klášter, později po něm pojmenovaný Saint-Guilhem-le-Désert, a uvedl tam řád benediktýnů. Na prosbu svých dvou sester, jež si oblíbily řádový život, vystavěl v blízkosti i klášter pro benediktinské řeholnice. Roku 806 zcela opustil svůj dosavadní život, jako prostý mnich vstoupil do kláštera, který založil, a poseldní tři roky svého života v klášteře prožil jako poustevník. Po šesti letech (roku 812) zde zemřel a byl zde také pochován. Již brzy po své smrti byl lidem uctíván a roku 1066 byl papežem Alexandren II. svatořečen.

Vilém jako hrdina chansons de geste.

Vilém Akvitánský jako legendární ochránce Akvitánie před Saracény se stal předlohou pro hlavní postavu řady francouzských středověkých hrdinských eposů, tzv. "chansons de geste", v nichž vystupuje jako Vilém Oranžský (Guillaume d'Orange), hrabě toulouský, nazývaný též Vilém s krátkým nosem (Guillaume au Court Nez). Tyto eposy z 12. a 13. století jsou soustředěny do tzv. "Cyklu Viléma Oranžského".  V epických písních je Vilémovým otcem rytíř Aymeri de Narbonne a samotný Vilém je představen jako vzor vazalské věrnosti vůči svému lennímu pánovi Karlovi Velikému. Jeho první hrdinské činy jsou popsány v eposu "Enfances de Guillaume" (před 1250, "Vilémovo mládí"). V písni "Couronnement de Louis" ("Korunovace krále Ludvíka") z roku 1160 se Vilém stane ochráncem syna Karla Velikého Ludvíka a uhájí pro něho královský titul. Při následné výpravě do Itálie se stane zachráncem Říma, ale při vítězném souboji se saracénským obrem Corsoltem přijde o špičku nosu (odtud jeho přezdívka „s krátkým nosem“). Dějově následuje epos "Charroi de Nîmes" ("Jízda na vozech do Nîmes") z poloviny 12. století, na jehož počátku je Ludvíkův nevděk při udílení lén, Vilém si své léno, město Nîmes, musí sám dobýt na Saracénech, přičemž své vojsko dostane do města na vozech v sudech. Z poloviny 12. století je rovněž píseň "Prise d ́Orange" ("Dobytí Orange"), ve které Vilém získává Orange a ruku saracénské princezny Orable, která se nechá pokřtít na Guibourg. V dalších dvou písních na stejné téma vystupuje Vilém jako ochránce Akvitánie a Francie. Jde zejména o epos "Chanson de Guillaume" (asi 1140, "Píseň o Vilémovi"), což je jeden z nejstarších francouzských středověkých hrdinských eposů. Látka písně byla později znovu zpracována v písni "Aliscans" (asi 1180 až 1190). Obě dvě písně vypráví o Vilémově boji se Saracény, kteří vpadli do Francie. V první bitvě na pláních Aliscans utrpí Vilémovo vojsko krutou porážku a padne v ní jeho synovec Vivien. Vilém ale vymůže od váhajícího krále Ludvíka nové vojsko a a v další bitvě zvítězí.  Celé vyprávění o Vilémovi Oranžském končí písní "Moniage de Guillaume" (asi 1160 až 1170, "Vilémovo mnišství"), ve které po smrti Guibourg odchází Vilém do kláštera v Aniane u Montpellier. Na konci této písně založí Vilém Klášter Saint-Guilhem-le-Désert, čímž je fikce spojena s realitou.

Svatý Vilém Akvitánský nebo také Vilém z Gellone (asi 755 – 28. května 812, klášter Saint-Guilhem-le-Désert) byl francouzský velmož, vojevůdce, mnich a poustevník. Roku 1066 byl svatořečen.


Historie.

Místo bylo poprvé písemně zaznamenáno jako vesnice k roku 1084 v rukopisu kláštera benediktinů v Hirsau. Na tržní místo bylo vysazeno roku 1404. Tehdy Rastatt získal tržní práva od německého protikrále Ruprechta Falckého (1352–1410) a stal se střediskem obchodu s (rýnským) vínem, solí či dřevem.  Na počátku 18. století, po zničení původního hlavního města v blízkém Baden-Badenu (zničeno Francouzi roku 1689 při válce o falcké dědictví), se město stalo novou rezidencí markrabat z Baden-Badenu ze starobylé dynastie Zähringenů. Za své hlavní sídlo si je zvolil markrabě Ludvík Vilém I. Bádenský (správně Bádensko-Bádenský,1655–1707), známý vítěz nad Turky. Ten zde, se svou chotí Františkou Sibylou Augustou princeznou Sasko-Lauenburskou (často nesprávně jen Sibylou Augustou, 1675–1733), budoval od roku 1700 (místo v roce 1698 rozestavěného loveckého zámku od architekta D. E. Rossiho) rezidenční celek opevněného města a rozlehlého barokního zámku (dnešní Schloss Rastatt neboli Residenzschloss Rastatt). Jeho předobrazem byl rezidenční komplex a město francouzsko-navarrských králů ve Versailles. Podobně jako ve Versailles, vychází od čestného dvora zdejšího zámku tři hlavní ulice (jedna příčná a dvě šikmé). Sám komplex zámku je půdorysně Versailles též přizpůsoben.  Na plánování a stavbě zámku i na výstavbě města se podílel ze začátku významný, již výše zmíněný, italský architekt Domenico Egidio Rossi (1659–1715), působící před tím dlouhodobě v Čechách. Z Čech dorazila i početná řemeslnická a umělecká komunita, např. rodina Rohrerových.  Stavba zámku pokračovala zprvu natolik rychle, že se v dokončených částech, mohla už roku 1705 usídlit markraběcí rodina Ludvíka Viléma. V té se narodilo devět potomků, ale dospělosti se dožili jen dva bratři (pozdější níže zmíněná markrabata) a jejich jediná sestra. Předtím rodina dlela převážně ve svém druhém hlavním zámeckém areálu v západočeském Ostrově u Karlových Varů (původně rezidence sasko-lauenburských vévodů), místě dětství a mládí markraběnky Františky Sibyly Augusty. Tam oba manželé Bádenští po roce 1690 přestavovali a vylepšovali zámecké budovy ostrovského zámku s rozlehlými a evropsky proslulými francouzskými zahradami. Řada tamních uměleckých sbírek byla do Rastattu následně převezena.  Na počátku roku 1707 zemřel Ludvík Vilém I. a jeho nástupcem se stal jeho nejstarší syn, pouze několikaletý Ludvík Jiří. Poněvadž byl nedospělý, ujmula se na plných 20 let vlády, jako regentka, jeho matka Františka Sibyla Augusta Sasko-Lauenburská. Ta ale téhož roku musela před francouzskými armádami uprchnout z nedokončeného Rastattu, aby se sem na delší obdobi vrátila až v roce 1715. Markrabství Baden-Baden se totiž opět stalo místem, zapojeným do válek, tentokrát do válek o španělské dědictví.  Po svém návratu pokračovala regentka v dokončení města i zámku (jehož větší stavební část, kromě např. výzdoby, byla hotova již roku 1707). Nedaleko Rastattu vystavěla regentka též pěkný dvoupatrový zámek Favorite jako své letní sídlo. Okolo něj zřídila zahradu a park s několika stavbičkami. Ve městě, při zámku, zbudovala i patrový zámeček (pavilon) Pagodenburg či různé církevní stavby, jako byla kopie Einsiedelnské kaple.  Od roku 1727 vládl bádensko-bádenskému státečku Františčin lovumilovný syn Ludvík Jiří, jenž zámek (vybavení) dokončil. Zemřel ale roku 1761 jako bezdětný a vlády se ujmul jeho, stejně bezdětný, mladší bratr August Jiří, kdysi církevní hodnostář.  Po vymření markrabat z Baden-Badenu, kteří vymřeli roku 1771 zmíněným Augustem Jiřím, přešlo dosud katolické markrabství na druhou větev zdejších Bádenských, na protestantská markrabata z Baden-Durlachu. Ti obě sousední země opět sjednotili v markrabství Bádensko. Roku 1776 zde byla založena univerzita, ale Rastatt přestal být rezidencí, neboť nová markrabata a posléze velkovévodové Bádenští sídlili jinde (v nedalekém Karlsruhe). Od této doby zdejší nádherný zámek postupně chátral a jeho vybavení a sbírky byly v několika vlnách odváženy. Přesto zde až do první poloviny 19. století občas bádenská dynastie Zähringenů přebývala, a tak roku 1818 mohl v zámku zemřít její tehdejší představitel – mladý bádenský velkovévoda Karel Ludvík Fridrich (1786–1818).  Město bylo v 18. století též místem dvou mírových kongresů, v roce 1714 v něm byl podepsán známý Rastattský mír, který ukončil válku o dědictví španělské (mezi Francouzi a Rakušany). Další mírový kongres se v zámku konal za tzv. Napoleonských válek v letech 1797–1799 (mezi revolučními Francouzi a Římskoněmeckou říší).  V 19. století, od roku 1842, bylo město přebudováváno na říšskou pevnost (její hradby se bouraly až v 90. letech 19. století) a sídlem vojenské posádky Rastatt zůstal až do 1. světové války. Kvůli tomu byla zrušena a částečně, v okrajových částech, rozparcelována i původní zámecká francouzská zahrada. Ta byla obnovena až po 1. světové válce v umenšené podobě (na místě vojenského cvičiště před zahradním průčelím zámku) jako nový městský park. Také zámek sloužil částečně eráru.  Za 2. světové války bylo město v roce 1944 a počátkem roku 1945 bombardováno Spojenci, ale většina historických budov v barokním centru se zachovala a utržila jen mírné škody.  Po roce 1964 byl zdejší rezidenční zámek, spolu s přilehlou francouzskou zahradou, postupně obnovován a od roku 1989 slouží opět plně veřejnosti jako zpřístupněná památka.

Současnost.

Od roku 1992 sídlí ve městě továrna na osobní vozy automobilky Mercedes-Benz.  Zdejší motorest na dálnici je oblíbenou zastávkou dálkových linek autobusů.

Rastatt je velké okresní město v Německé spolkové republice, ležící ve spolkové zemi Bádensko-Württembersko, nedaleko francouzských hranic, asi 22 km jihozápadně od Karlsruhe a asi 12 km od Baden-Badenu. Rozkládá se na řece Murg, 6 km nad jejím soutokem s Rýnem a má přes 48 000 obyvatel (2015).


Vývoj.

Roku 1966 Sověti rozhodli o vývoji letounu s parametry podobnými americkému Lockheed C-5 Galaxy (nosnost 122 tun). Vývojem byla pověřena konstrukční kancelář Antonov se sídlem v Kyjevě. Ta rozpracovala projekt čtyřmotorového letounu An-124 a šestimotorového An-126, přičemž roku 1972 byl upřednostněn ten první. Stavba prototypu však musela být odložena, než pokročí vývoj potřebných technologií.  Práce na prototypu byly zahájeny roku 1979. První prototyp poprvé vzlétl 24. prosince 1982 v Kyjevě. Posádku tvořilo osm osob, přičemž pilotoval zkušební pilot V. Těrskij. Do zkoušek se postupně zapojily celkem tři prototypy. Na tovární zkoušky v letech 1986–1989 navázaly zkoušky státní. Do služby byl vojenský transportní letoun An-124 přijat v lednu 1986. Západní veřejnosti byl letoun poprvé představen roku 1985 na Pařížském aerosalonu. Tehdy byl na zemi vystaven druhý prototyp (CCCP-82002). Za letu byl veřejnosti předveden na stejném aerosalonu roku 1987. Na začátku roku 1986 byla zahájena sériová výroba, která byla rozdělena do dvou závodů: Aviastar-SP v Uljanovsku a výrobní závod společnosti Antonov v Gostomelu u Kyjeva. V roce 1992 proběhla certifikace civilní verze An-124-100. Sériová výroba byla zastavena roku 2004. Aviastar-SP do roku 2003 vyrobil 20 letadel a výrobní závod Antonov do roku 2004 vyrobil dalších 36 letounů.  V září 2004 vlády Ruska a Ukrajiny oznámily plány na obnovenou výrobu modernizované veze An-124-100M. Do roku 2020 měly obě továrny společně dodat až 80 letounů. Dne 25. dubna 2007 byla Mezistátním leteckým výborem certifikována modernizovaná verze letounu, označená An-124-150. Verze vznikla s rusko-ukrajinské spolupráci na základě požadavků společností Antonov Airlines a Voga-Dnepr. Letouny jsou vybaveny tzv. skleněným kokpitem a moderní avionikou, umožňující zmenšení jejich posádky z šesti na čtyři osoby. Dále mají na vybraných místech zesílený drak a inovované pohonné jednotky D-18T 4. série. Modernizovaný letoun přepraví 150 tun nákladu na vzdálenost 5000 km, což je o 30 tun více, než jeho starší verze. Snadnější je také jeho údržba.  Roku 2008 Antonov a jeho ruský partner United Aircraft Corporation (UAC) oznámily záměr obnovení výroby An-124. Důvodem byl silný a rostoucí zájem o jím nabízené přepravní schopnosti. Dohodu o obnově výroby letounu roku 2008 podepsaly také vlády Ruska a Ukrajiny. UAC později spolupráci zrušil, ale později přípravy znovu obnovil, údajně na rozkaz prezidenta Medveděva. Přípravy znovu přerušila anexe Krymu Ruskou federací v roce 2014, po které ruští dodavatelé s Antonovem (součást ukrajinského koncernu Ukroboronprom) přerušili spolupráci. Společnost Antonov plánuje samostatnou výrobu letounu, pro kterou musí nahradit původně ruské díly. Naopak Rusko údajně plánuje An-124 nahradit nově vyvinutým domácím letounem Il-106.

An-124 a NATO.

Od 23. března 2006 jsou letouny An-124 společností Antonov Airlines a Volga-Dnepr pronajímány v rámci programu Severoatlantické aliance (NATO) pro strategickou přepravu SALIS ("Strategic Airlift Interim Solution"). Šest těchto letadel, podle nových zdrojů deset letadel, má základnu na letišti Lipsko/Halle ("Flughafen Leipzig/Halle") v Německu. Doposud nebylo možno tyto letouny nahradit, např. stroji typu Airbus A400M. Letadla využívala hlavně Bundeswehr, např. pro dopravu vojáků do Afghánistánu a zpět nebo pro pomoc Kurdům. Využívají je také Kanada, Česko a další členské státy NATO.

Konstrukce.

An-124 je hornokřídlý čtyřmotorový letoun s klasickými ocasními plochami. Křídlo má superkritický profil. Má mnohokolový podvozek příďového typu, který mu umožňuje operace i z méně kvalitních vzletových a přistávacích ploch. Trup je hermetizovaný. Ve své přední části je rozdělený na dvě paluby. Na horní palubě je umístěn zejména kokpit a prostory posádky. Spodní paluba slouží pro uložení nákladu. Manipulaci s nákladem usnadňuje příďová a záďová nakládací rampa. Vnitřní manipulační systém umožňuje nakládku bez potřeby dalšího pozemního vybavení. V konstrukci letounu jsou široce uplatněny kompozitní materiály, což proti hliníku snížilo hmotnost o více než šest tun. Nákladní prostor má délku 36,5 m, šířku 6,4 m a výšku 4,4 m, objem převyšuje 1000 m3, nosnost 120 tun.

Antonov An-124 Ruslan (v kódu NATO: "Condor") je strategický transportní letoun vyvinutý v 70.–80. letech 20.století společností Antonov. Jeho primárním odběratelem bylo sovětské letectvo, přičemž po skončení studené války vznikla rovněž civilní varianta letounu. An-124 jsou velmi žádané pro strategickou přepravu velkých nákladů. S letounem bylo ustanoveno 21 světových rekordů (mimo jiné v nosnosti – 171 219 kg do výšky 10 750 m, vzdálenost 21 180,92 km na uzavřené trati).


Vývoj.

Vývoj stroje F-13 započal již v den německé kapitulace 11. listopadu 1918, kdy profesor Hugo Junkers zadal ing. Otto Reuterovi vypracování návrhu na civilní dopravní letoun. Projekt J-12, vycházející z vojenského J-10 byl zamítnut, Junkersem byl přijat až zcela nově koncipovaný projekt J-13 pro dva piloty a čtyři cestující.  Ve společnosti Junkers Flugzeug und Motorenwerke A.G. (oficiální název od 24. dubna 1919) v Dessau započali se stavbou hned tří prototypů současně, z nichž jeden byl určen pro pevnostní zkoušky. Před dohotovením prvních prototypů bylo označení změněno na Junkers F-13, kdy písmenem F továrna Junkers nadále označovala jednomotorové dopravní letouny.  První let F-13, pokřtěného "Annelise", proběhl 25. června 1919 s pohonnou jednotkou Mercedes D-IIIa o výkonu 117 kW, krátce nato následovaný druhým strojem "Herta" (imatrikulace D-1, později D-183). Již 13. září 1919 dosáhl pilot Monz se strojem "Annelise" neoficiálního (Německo tehdy nebylo členem FAI) světového výškového rekordu vystoupáním do hladiny 6750 m s osmi osobami. K výkonu F-13a dopomohl rovněž nový motor BMW IIIa o výkonu 132 kW.  Sériová produkce typu probíhala v letech 1919 až 1932 v celkovém počtu 322 exemplářů. V rozmezí těchto let vzniklo mnoho variant s poměrně složitým systémem označování změn draku a pohonných jednotek. Za typové číslo Junkers uváděl souhláskami variantu draku, samohláskami variantu motoru. Jako první takto označovaný letoun byl zkonstruován Junkers F-13ba s motorem Junkers L-2 o výkonu 147 kW. Označení e pak bylo přiděleno verzi s motorem Junkers L-5 o 228 kW, i pro variantu s pohonnou jednotkou BMW-IV o výkonu 236 kW, o s BMW-Va o 265 kW, u s motorem Pratt & Whitney Wasp o výkonu 330 kW, y s Armstrong Siddeley Puma o 169 kW a ä pro F-13 s pohonem Armstrong Siddeley Jaguar o výkonu 323 kW atd. Podle typu přistávacího zařízení, kolový podvozek, lyže, nebo plováky se uplatňovaly zkratky L, S a W.

Uživatelé.

V Německu F-13 sloužily u tradičního tuzemského dopravce Lufthansa v počtu 55 kusů, která poslední stroje vyřadila z pravidelné linky Vratislav-Jelenia Góra (tehdy Breslau a Hirschberg) až v roce 1938. F-13 používaly také Junkersovy společnosti Junkers Luftverkehr a dopravní pobočka v Íránu Junkers Luftverkehr Persien. Zde F-13a v roce 1924 používalo také íránské vojenské letectvo.  Už v roce 1920 se typ podařilo prostřednictvím Johna Larsena exportovat do USA pod označením JL-6. Pro americkou poštovní správu létalo osm exemplářů na spoji New York-Chicago-Omaha a na některých úsecích dálkové linky New York-San Francisco. V roce 1921 získal pilot E. A. Stinson na JL-6 vytrvalostní rekord 26 h 19,5 min.  Největší počet F-13 (49 letounů) se dostalo do SSSR, kam první kusy Junkers dodal v roce 1922. V tomto a následujícím roce byly nasazeny na lince Moskva-Nižnij Novgorod (Gorkij). Poté zakoupila společnost Dobrolet 10 strojů F-13, které létaly mezi Moskvou a Kazaní, Taškentem a Alma Atou, Bucharou, Chivou a Dušanbe. V SSSR byly tyto letouny používány rovněž dopravními společnostmi Ukrvozduchpuť a Zakavia.  V roce 1924 zakoupilo Ministerstvo veřejných prací na III. mezinárodní letecké výstavě v Praze jeden exemplář Junkers F-13ci (výr. č. 741, L-BALH) se zvětšeným rozpětím křídla, který byl osazen motorem Walter W-IV. Uvažovalo se i o zakoupení licence, ale československé továrny v té době nebyly připraveny na komplikovanou stavbu celokovového letounu. Letoun původní imatrikulace D-431 pojmenovaný Steissvogel, vyrobený v roce 1925 a krátce vlastněný společností Junkers byl s imatrikulací L-BALH využíván ČSA do roku 1927. Byl zkušebně nasazen u ČSA avšak do pravidelného provozu na tratě nebyl nikdy nasazen. V roce 1928 byl vojenským letectvem využíván ke zkouškám radiostanic a v letech 1931 až 1933 létal s imatrikulací OK-ALH v Moravskoslezském Aeroklubu Brno. Letoun byl z leteckého rejstříku vyřazen 5. ledna 1934 po letecké havárii 7. září 1933.  Polsko odebralo 16 strojů, kde sloužily u společností Aero-Targ Poznan a PLL Aerolot, používány byly rovněž u Danziger Luftpost Svobodného města Gdaňsk.  K dalším civilním uživatelům patřila např. švýcarská letecká společnost Ad Astra Aero, britská firma Imperial Oil Ltd., nebo brazilské aeorlinky Varig, kde byl poslední letoun F-13 (PP-VAG) vyřazen až v roce 1948.  Stroje Junkers F-13 využívala také řada vojenských letectev, mj. Bolívie, Číny, Švédska (1928-1943) a Finska (jednotka LeLv 44).

Zajímavosti.

Junkers F 13 (D-1608) byl osobním letounem průkopníka letectví v Československé republice, velkopodnikatele a zakladatele obuvnického impéria Tomáše Bati. Stal se mu osudným. Dne 12. července 1932 došlo na firemním letišti v Otrokovicích k vážné letecké katastrofě. Jejími oběťmi se stali dva zakladatelé zlínského letectví: továrník Tomáš Baťa a šéfpilot Jindřich Brouček. Jejich letadlo Junkers F 13 se krátce po startu brzy ráno, při plánovaném letu do města Möhlin, za snížené viditelnosti v údolí řeky Moravy, zřítilo do prostoru pomocných závodů továrny necelý kilometr od letiště. Replika letounu Junkers F 13 je k vidění v budově Památníku Tomáše Bati ve Zlíně.

Junkers F.13 (také známý jako F 13) bylo německé jednomotorové dopravní letadlo, které poprvé vzlétlo 25. června 1919. Bylo to první civilní letadlo, které bylo celé pokryto vlnitým plechem a jako první mělo bezpečnostní pásy pro cestující. Mělo velmi pokročilý design. Výroba Junkersů F 13 byla zastavena v roce 1932. Bylo vyrobeno kolem 60 různých variant. Letoun byl používán mnoha aeroliniemi po celém světě.


Stručná historie.

Pšeničná piva mají v našich krajích dlouhou historii a dá se říci, že jistou dobu bylo pšeničné pivo stejně obvyklé jako pivo vařené čistě z ječného sladu. Určitou dobu se dokonce vařila piva čistě pšeničná a čistě ječná. Piva vzniklá ze směsi sladů se začala vařit až později a předpokládá se, že to byl důsledek "smíšeného" výsevu na polích. Piva pšeničná byla i v Čechách v 15.-17. století dokonce převažující. Pravděpodobně proto, že pro pšeničná piva se převážně používalo svrchní kvašení, jež probíhá při vyšších teplotách, které vládnou po větší část roku. Důvodem jejich ústupu byla pravděpodobně vyšší cena pšenice.

Technologie výroby.

Technologie se velmi liší dle regionu výroby. Zde popíšeme základní odlišnosti.  Nejčastěji se používá pro zcukřování infuzního nebo jednormutového způsobu. Vystírá se tedy na cca 62 °C a konečná teplota nepřesáhne teplotu 75 °C. Pšeničná piva jdou obvykle trochu hůře scezovat, protože pšeničné zrno na rozdíl od ječného nemá pluchy, které pomáhají udržovat vrstvu mláta ve scezovací kádi méně kompaktní a propustnější pro tekutinu.  Kvašení probíhá nejčastěji s přispěním kvasnic Saccharomyces cerevisiae. Samotné kvašení probíhá při teplotách 15-25 °C. Při těchto teplotách vzniká vyšší množství esterů a vyšších alkoholů. Po prokvašení mladého piva na cca 70 % jsou z povrchu kvasné kádě kvasnice sbírány a pivo se zchladí a suduje do ležáckého sklepa, kde dokvašuje při teplotách 1-2 °C.

Konzumace.

Pšeničné pivo se velmi často podává ve vysokých štíhlých sklenicích, někdy jsou na stopce a připomínají přerostlé "šampusky". Doporučená teplota podávání piva je 6 - 8 °C.

Pšeničné pivo je podle platné české legislativy takové, při jehož výrobě byla nejméně jedna třetina z celkového extraktu dodána pomocí pšenice či pšeničného sladu. Například u bavorských pšeničných piv je však pšeničného sladu použito více než 50%. Pšeničné pivo tak, jak je známe dnes, bývá nejčastěji světlé až slámové barvy (přestože existují i tmavší typy) a vyznačuje se vysokou nasyceností a bohatou pěnou. Pšeničné pivo se také převážně prodává nefiltrované. Vůně pšeničného piva je také velmi odlišná od běžného ležáku českého typu. Jsou v ní cítit kvasnice, mírná kyselost a mnoho rozličných ovocných vůní, hlavně banán a hřebíček. Chuť pšeničných piv bývá dle regionu původu značně rozdílná a kolísá od nakyslé až po trpkou, nasládlou a ovocnou. Vždy se však konzumentovi dostává zajímavé harmonie chuti, jež je dána právě obsahem pšenice a druhem použitých kvasnic a typu kvašení. Hořkost i chmelové aroma pšeničných piv bývají na velmi nízké úrovni, aby nepřebíjely jejich typické atributy.


Geografie.

Podle Strabóna ohraničovala Bithýnii na východě řeka "Sangarios" (dnešní Sakarya), avšak podle všeobecně přijímaného názoru se rozprostírala dále až k řece "Parthenios", která ji oddělovala od Paflagonie. Na západě a jihozápadě tvořila hranici mezi Bithýnií a Mýsií řeka "Rhyndakos", zatímco na jihu sousedila s Frýgií a Galatií. Východu a jihu Bithýnie dominují vysoká a hustě zalesněná pohoří, prudce klesající do hlubokých a úrodných údolí s několika rozlehlými jezery. Nejvyšším horským masívem je tzv. „mýský Olympus“ (dnešní Uludağ, dosahující nadmořské výšky kolem 2500 metrů), který se vypíná přímo nad městem Prusa (Bursa) a při jasné viditelnosti je vidět z více než 100 kilometrů vzdáleného Istanbulu. Jeho vrchol je po větší část roku pokryt sněhem. Na jihovýchodě se v délce téměř 200 kilometrů táhne mohutné horské pásmo, které společně s dalšími pohořími vymezuje centrální anatolskou plošinu ve středním Turecku. K nejdůležitějším městům náležela Níkomédie (nyní Izmit) na pobřeží a vnitrozemská Níkaia (Iznik), které spolu vzájemně soupeřily o postavení hlavního města Bithýnie. Obě byla založena až v době helénismu, ovšem již o pár století dříve vybudovali Řekové na rovinatém pobřeží Propontidy četné kolonie jako například Kios (Gemlik) či Chalkedon v ústí Bosporu naproti Byzantiu. Na břehu Černého moře to pak byla pontská Hérakleia vzdálená asi 150 kilometrů východně od Bosporu. Všechna tato města se rozvinula v kvetoucí obchodní centra.

Historie.

Podle antických autorů (Hérodotos, Xenofón, Strabón) byli Bithýnové jedním z uprchlých thráckých kmenů. Kromě Bithýnů je rovněž doložena existence jiného thráckého kmene – Thýnů. Oba tyto kmeny se patrně ve stejně době usadily v oblasti Malé Asie, přináležející k Thrákii. Podle Hérodotova podání žili Thýnové a Bithýnové vedle sebe, avšak druzí jmenovaní se nakonec zřejmě stali dominantní a jejich jméno dalo této zemi název. V 6. století př. n. l. připojil král Kroisos Bithýnii k lýdské říši. Po jeho porážce Peršany vedenými Kýrem Velikým v roce 546 př. n. l. se Bithýnie stala součástí satrapie Frýgie, ale již někdy kolem roku 430 př. n. l. se vymkla kontrole perských satrapů.  Nezávislost Bithýnie přetrvala i v době Alexandrova tažení proti Persii. Teprve Antigonos Jednooký zastavil expanzi místního domorodého vládce jménem Zipoetes, namířenou proti pobřežním řeckým "poleis". Zipoetes dokonce Antigonovi poskytl rukojmí a zdá se, že vystupoval jako spojenec tohoto diadocha. Po Antigonově smrti musel Zipoetes čelit útokům Lýsimacha. Poté, co dosáhl na podzim roku 297 př. n. l. nad Lýsimachem vítězství, přijal Zipoetes královský titul. Nedlouho po bitvě u Kúrúpedia v roce 281 př. n. l. Zipoetes zemřel. Jeho syn a nástupce Níkomédés I. pokračoval v politice svého otce a obratným využíváním rozporů mezi sousedními helénistickými říšemi dosáhl územního rozšíření svého království. Sváděl úspěšné boje se seleukovským králem Antiochem I. Sótérem. V roce 277 př. n. l. si na pomoc proti svému bratrovi povolal z Evropy barbarské Galaty, s nimiž později vydobyl na seleukovské říši severovýchodní část Frýgie. V roce 264 př. n. l. založil nové hlavní město Níkomédii. Rozmach prosperity země pokračoval i za vlády jeho nástupců Prúsia I. (za jeho panování se do Bithýnie uchýlil Hannibal, který zde ukončil svůj život požitím jedu), Prúsia II. a Níkoméda II. Bithýnie zaujímala význačné místo mezi malými královstvími Malé Asie, avšak poslední bithýnský král Níkomédés IV. nebyl schopen zabránit ambicióznímu pontskému králi Mithridatovi VI. v ovládnutí země. Pouze s pomocí Římanů mohl být opět nastolen na trůn. Před svou smrtí v roce 74 př. n. l. odkázal svou říši římské republice. Římský senát prohlásil ihned poté Bithýnii provincií, což přimělo Mithridata k obnovení války s Římany. Po definitivní porážce pontského krále byla Bithýnie spojena s Pontem v jednu provincii, jejímž hlavním městem zůstala Níkomédie.  Od roku 27 př. n. l. až do vlády Marca Aurelia náležela Bithýnie k senátorským provinciím. Jako správce zde v letech 103–105 působil známý spisovatel Plinius mladší. Korespondence mezi Pliniem a císařem Traianem poskytuje velmi cenný zdroj informací o fungování římské provinciální správy a o Bithýnii samotné. Mimořádnou proslulost získal obzvláště dopis, v němž Plinius popisuje, jak se Bithýnií šíří křesťanství: „Nejen města, nýbrž také vesnice a celá zem jsou zasaženy morem této zhoubné pověry.“ V roce 295 za vlády Diocletiana byly z Bithýnie vyčleněny dvě nové provincie: "Paflagonia" a "Diospontus" (později přejmenovaná na "Hellenospontus"). Diocletianus si navíc zvolil Nikomédii za své rezidenční sídlo, neboť ležela na strategicky důležitém místě na půli cesty mezi severní hranicí říše na Dunaji a východní na Eufratu. Za Konstantina Velikého se v Níkaii konal ekumenický koncil, během něhož bylo zformulováno tzv. nicejské vyznání víry. Někdy v době panování Theodosia I. byla Bithýnie opět rozdělena, čímž vznikla další provincie nazývaná "Honorias".  Pevnou součástí římské resp. byzantské říše zůstala Bithýnie až do 11. století. V letech 1074–1097 tuto zemi ovládali Seldžukové vypuzení Byzantinci s pomocí západních křesťanů v průběhu první křížové výpravy. Po dobu existence latinského císařství v Konstantinopoli (1204–1261) byla Níkaia sídlem byzantských císařů. V roce 1298 vpadl do Bithýnie Osman I. a v roce 1326 se Turky dobytá Prusa (od té doby nazývaná Bursa) stala hlavním městem osmanské říše. Zbytky byzantské vlády a tím i křesťanského osídlení se zhroutily během několika následujících desetiletí.

Bithýnie byla ve starověku královstvím a římskou provincií, rozkládající se na severovýchodě Malé Asie (v dnešním Turecku) při březích "Propontidy" (Marmarského moře), thráckého Bosporu a "Pontu Euxinu" (Černého moře).


Symbolika.

Tento starořecký symbol má značit sílu, zdraví a především zdárné hojení. Má být též symbolem pro přítomnost boží pomoci při léčbě a dodávat všem lidem sílu a naději v úspěšné uzdravení. Kolem specifické hole se obtáčí had, nejspíše užovka stromová, která je díky tomu nazývána Asklépiovým hadem. Objevily se však teorie o tom, že had je ve skutečnosti vlasovec medinský ovinutý kolem kousku dřeva.

Historie symbolu.

Tento symbol, jeho původ a význam se vyskytují ve více kulturách.

Řecká teorie.

Základní je starořecká pověst o Asklépiovi, který byl žákem Cheiróna. Asklépios byl znám tím, že dokázal léčit každou chorobu a hlavně přiváděl mrtvé zpět k životu. Tím však rozhněval Apollóna a Dia, protože porušoval božský pořádek na Zemi a Zeus jej srazil bleskem do Tartaru. Byl však později propuštěn a v trojské válce ošetřoval zraněné a zachránil Filoktéta po uštknutí hadem. Atributem Asklépia byla hůl a nejedovatý had. Na počest tohoto boha a jeho symbolů byli nejedovatí hadi často umisťováni v chrámech zasvěcených Asklepiovi a v dormitoriích, kde spali nemocní a ranění, přičemž se zde volně plazili po podlaze.

Teorie červa.

Podle této teorie je námětem k symbolu vlasovec medinský (latinsky "Dracunculus medinensis"), který parazituje pod kůží člověka, nejčastěji na noze nebo ruce, kde vytvoří svědivý vřed. Při pokusu ochladit vřed vodou tento praská a vzniklým otvorem klade parazit své larvy do vody, čímž zajistí novou populaci. V této chvíli lze vyčnívající konec červa zachytit a opatrně jej namotávat na kus dřívka.

Biblická teorie.

Tato verze říká, že když Izraelity na poušti napadli jedovatí hadi, Bůh dal Mojžíšovi pokyn zhotovit bronzového hada a pověsit jej na kůl. Kdo byl uštknutý hadem a podíval se na hada bronzového, byl uzdraven.

Záměna.

Aeskulapova hůl (s jedním hadem – symbol lékařství) bývá často zaměňována za Hermovu resp. Merkurovu hůl, tzv. caduceus (se dvěma hady a s okřídleným vrškem – symbol obchodu), čehož se dopustila mj. i Americká armáda, v emblému „Medical corps“.

Reprezentace v počítači.

Aeskulapova hůl je obsažena ve znakové sadě Unicode jako symbol U+2695 (⚕).

Aeskulapova hůl je znak lékařů a farmaceutů. Symbol má svůj počátek již ve starověkém Řecku a byl součástí starořecké mytologie. Pojmenování pochází od Asklépia (latinsky "Aesculapius"; počeštěně "Aeskulap"), starověkého řeckého boha lékařství, syna boha Apollóna, jenž léčil všechny nemoci a dovedl oživovat mrtvé. Aeskulapova hůl obtočená hadem (nejspíše užovkou stromovou) je znamením životní síly a zdraví. Tento znak lze spatřit na všech lékařských objektech. Podle jiných teorií však není kolem hole obtočen had, ale vlasovec medinský, červ cizopasící v lidské kůži, jenž je při léčbě namotáván na kousek dřeva.