Ensimmäisen maailmansodan päättyessä kongressi valtuutti 1020 miestä merijalkaväen ilmavoimiin - ja asetti pysyvät lentokentät Quanticoon, Parris Islandille ja San Diegolle. Yhdysvallat omaksui roolinsa globaalina vallaksi, ja merijalkaväestä tuli suosituin joukko sotilaalliseen interventioon; minne merijalkaväki meni, sinne meni myös merijalkaväen ilmailu. Banaanien sodan aikana, kun taistelimme rosvoja ja kapinallisia Haitin kaltaisissa paikoissa.
Dominican Republicin ja Nicaraguan merijalkaväen lentäjät alkoivat kokeilla ilmaa-maa-taktiikkaa ja tekivät merisotilaidensa tukemisesta maan päällä ensisijaisen tehtävänsä. Haitissa merijalkaväki kehitti sukelluspommitusten taktiikan, - ja Nicaraguassa he aloittivat sen parantamisen. Vaikka toiset valtiot ja palvelut olivat kokeilleet tämän tekniikan muunnelmia, merijalkaväen lentäjät omaksuivat sen ensimmäisinä ja tekivät siitä osan taktiikkaansa. Merijalkaväen ilmavoimat Nicaraguassa kehittivät lentokentän täydennyskoulutuksen, pudottamalla paketteja Fokker F.VII -kolmosmoottorista. Jopa ennen Karibian tapahtumia merisotilaiden lentäjät kuten Alfred Cunningham olivat todenneet 1920: ssä, että "ainoa tekosyy ilmailuun missä tahansa palvelussa on sen hyödyllisyys auttaa joukkoja maalla suorittamaan tehtävänsä menestyksekkäästi".