Kommunistit Nur Muhammad Tarakin johdolla tarttuivat valtaan Afganistanissa.
27. huhtikuuta 1978. Uusi hallinto - joka oli jakautunut Tarakin äärimmäisen Khalq-puolueen ja maltillisemman Parchamin välille - allekirjoitti ystävyyssopimuksen Neuvostoliiton kanssa joulukuussa samana vuonna. Tarakin pyrkimyksiä parantaa maallista koulutusta ja jakaa maata seurasivat joukkomurhat (mukaan lukien monet konservatiiviset uskonnolliset johtajat) ja Afganistanin historiassa ennennäkemätön poliittinen sorto, joka sytytti mujahideen-kapinallisten kapinan. Huhtikuussa 1979 tapahtuneen yleisen kansannousun jälkeen Hafizullah Amin syrjäytti Tarakin syyskuussa. Ulkomaiset tarkkailijat pitivät Aminia "brutaalina psykopaattina". Jopa Neuvostoliitto oli huolissaan afganistanilaisten kommunistien julmuudesta, ja epäilivät Aminia Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun (CIA) agenttina, vaikka näin ei ollut. Joulukuuhun mennessä Aminin hallitus oli menettänyt vallan suurelta osin maassa, mikä sai Neuvostoliiton hyökkäämään Afganistaniin, teloittamaan Aminin ja asettamaan Parchamin johtaja Babrak Karmal presidentiksi.