Vapautuksen aattona tapahtui useita taisteluita pataljoonien ja ELASin välillä; tunnetuin oli Meligalasin taistelu syyskuussa 1944. Vapautuksen jälkeen ryhmät purettiin vain väliaikaisesti, ja ne värvättiin poliisivoimiin taistelemaan Englannin ja hallituksen joukkojen rinnalla EAM/ELASia vastaan Dekemvrianan taistelussa.
, Ateenassa. Turvallisuuspataljoonat antautuivat aina briteille, jotka yleensä antoivat heidän pitää saksalaisten toimittamat aseet. Kenraali Ronald Scobie, joka johti Britannian joukkoja Kreikassa, kohtasi turvallisuuspataljoonia laillisena sotilasjoukkona, toisin kuin hän suhtautui EAM:iin, jota hän hylkäsi pelkkinä "rävästelijöinä". Britannian pääministeri Winston Churchill oli hyvin suotuisa näkemys turvallisuuspataljooneista sanoen: "Minusta näyttää siltä, että yhteistyökumppanit Kreikassa tekivät monissa tapauksissa parhaansa suojellaksensä kreikkalaisia saksalaisten sorrosta". Kun hänen työväenpuolueen kansanedustajat kritisoivat alahuoneessa, että hän käytti turvallisuuspataljoonia taistelemaan Englannin puolella EAM:ia vastaan "Dekemvriana" -tapahtumassa, Churchill vastasi: "Turvallisuuspataljoonat tulivat voimaan suojaamaan kreikkalaisia kyläläisiä joidenkin niiden ryöstöiltä, jotka maansa pelastajien naamioissa elivät asukkaiden kanssa ja taistelivat hyvin vähän saksalaisia vastaan". Kaiken kaikkiaan vain hyvin harvat heidän jäsenistään tuomittiin yhteistyöstä. Esimerkiksi niiden perustaja ja Kreikan pääministeri Rallis tuomittiin elinkautiseen maanpetoksesta ja kuoli vankilassa vuonna 1946, mutta hänet vapautettiin turvallisuuspataljoonien kanssa tekemisestä.