Allen keskittyy mustien aktivismiin Yhdysvalloissa kansalaisoikeusliikkeen jälkeen ja kertoo yksityiskohtaisesti, miten suuryritysten edut ja valkoisten johtamat vallanrakenteet ovat ottaneet haltuunsa mustien vallan ja mustien nationalismin ja vähentäneet niiden radikaalisuutta. Allen mainitsee Fordin säätiön rahoittaman Congress of Racial Equality -kongressin esimerkkinä siitä, miten mustien johtamat liikkeet ovat vaikuttaneet mukautumaan valtavirran järjestöjen etuihin. Allen tutkii tätä ajatusta vuoden 1967 Newarkin mellakoiden kautta.
Hän kritisoi mustia johtajia, jotka keskittyvät vaaliedustukseen - eikä yhteiskunnan järjestelmälliseen muutokseen. Osana mahdollisten muutoskeinojen analysointia hän myös kritisoi voimakkaasti mustan kapitalismin yhteiskunnallisen muutoksen menetelmänä. N. D. B. Connolly, yhdysvaltalainen historioitsija ja professori, kirjoittaa: Allenin mielestä maan talouden epäoikeudenmukaisimmat piirteet - krooninen afroamerikkalainen alityöllisyys, asumiseroitus, poliisin julmuus, yritysten vallan laajentuminen ja rikkaiden ja kaikkien muiden välinen aukko - olivat olemassa kahdesta syystä: 1) valkoisen pääoman murskaava voima ja 2) mustan päällikön halukkuus välittää maata ja vaikutusvaltaa valkoisten kanssa osana kapitalismin yleisempiä toimintoja.