1920-luvun alussa Washingtonin laivasopimuksessa asetettiin rajoituksia lentotukialusten kokoon ja kokonaistonnille viidelle suurelle merivallalle. Myöhemmissä sopimuksissa nämä määräykset säilytettiin suurelta osin. Tämän seurauksena maailmansotien välinen rakentaminen ei ollut riittänyt vastaamaan lentotukialusten operatiivisia tarpeita toisen maailmansodan laajentuessa Euroopasta. Liian harvoja laivaston lentotukialuksia oli käytettävissä samanaikaisesti lentokoneiden kuljettamiseen kaukaisiin tukikohtiin, amfibialentojen tukemiseen, lentotukialusten laskeutumiskoulutukseen korvaaville lentäjille, sukellusveneiden vastaisten partioiden suorittamiseen ja puolustukselliseen ilma-aluksen suojaamiseen asetetuille taistelulaivoille ja risteilijöille. Edellä mainitut tehtävän vaatimukset rajoittivat laivaston alusten ainutlaatuisen hyökkäyskapasiteetin käyttöä, joka osoitettiin Taranton taistelussa.
Ja Pearl Harborin hyökkäys. Olemassa olevien alusten (ja muiden käyttötarkoituksiin rakenteilla olevien runkojen) muuntaminen tarjosi lisälentotukialuksia, kunnes uusi rakennus tuli saataville.