Kontakti eurooppalaisten ja mongolien välillä alkoi noin vuonna 1220, jolloin paavin valtakunta ja eurooppalaiset hallitsijat lähettivät satunnaisia viestejä mongolien johtajille, kuten Suurelle kaaniin, ja myöhemmin Ilkhanille mongolien valloittamassa Persian valtakunnassa. Viestinnässä oli tapana noudattaa toistuvaa mallia: eurooppalaiset pyysivät mongoleja kääntymään länsimaiseen kristinuskoon, kun taas mongolit vastasivat vaatimuksilla alistumisesta ja kunnianosoituksesta. Mongolit olivat jo valloittaneet monia kristillisiä ja muslimivaltioita etenemissään Aasian halki, ja hävittäessään Alamutin Nizarin ja muslimi-Abbasidien ja Ayyubidien dynastiat, seuraavat sukupolvet taistelivat alueen jäljellä olevaa islamilaista valtaa, egyptiläisiä mamelukkeja vastaan. Hethum I, kristillisen Kilikian Armenian kuninkaan, oli alistunut mongolille vuonna 1247 ja rohkaissut voimakkaasti muita hallitsijoita liittymään kristilliseen-mongolilaiseen liittoon, mutta pystyi vain suostuttamaan vävypoikansa, ristiretkeläisten Antiokian prinssi Bohemond VI: n, joka alistui vuonna 1260. Muut kristityt johtajat, kuten Acron ristiretkeläiset, epäilivät enemmän mongoleja, koska he pitivät niitä alueen merkittävimmänä uhkana. Siksi Akron paronit solmivat epätavallisen passiivisen liiton muslimi-mamlukkien kanssa, jolloin egyptiläiset voimat pääsivät vastustamatta ristiretkeläisten alueen läpi taistelemaan ja kukistamaan mongolit ratkaisevassa Ain Jalutin taistelussa.
Vuonna 1260.