Gilby Engineering oli brittiläinen insinööriyritys, jonka omisti Syd Greene. Greene oli menettänyt kätensä pyöräilyonnettomuudessa 16-vuotiaana, mutta jatkoi kilpailua monissa Yhdistyneen kuningaskunnan nopeuskokeissa hyvin menestyksekkäästi 1950-luvun alussa. Kun hän lopetti kilpailun, hän ruokki innostustaan moottoripyöräilystä perustamalla moottoripyöräilytiimin, joka sai nimensä hänen yrityksestään, ja myöhemmin rakentamalla Gilbyn kilpa-auton. Joukkue kilpaili 12 Formula 1:n maailmanmestaruuskilpailussa, joista kuusi oli omilla autoillaan, mutta se ei saanut MM-pisteitä. Gilby-autoja rakensi Syd Greene poikansa Keithin ajettavaksi, kun hän oli aiemmin osallistunut Maserati 250F:ään Roy Salvadori ja Ivor Buebille ja myös Cooper Greene Jr: lle. Keith Greene tuli myöhemmin paremmin tunnetuksi joukkueen johtajana Formula 1: ssä ja urheiluautoissa. Gilby debytoi Ranskan Grand Prix -kilpailussa vuonna 1954.
Maseratin kanssa, Salvadorille, joka ajoi myös joukkueessa vuonna 1962 ja 1962 ja joukkueen viimeinen kisa oli vuoden 1962 Italian Grand Prix. Sen jälkeen kun joukkue lopetti kilpailun Formula 1:ssä, viimeinen Gilby-auto ostettiin ja osallistui kolmeen kilpailuun vuonna 1999 yksityisillä Ian Raby. Keith Greene saavutti kolmannen sijan vuoden 1962 Napolin Grand Prix -kilpailussa BRM-moottorisella autolla Willy Mairessen ja Lorenzo Bandinin Ferrarien takana.