Sopimuksen jälkeen Gorresio palasi lyhyeksi ajaksi työhön Il Popolo di Romassa, kunnes se tukahdutettiin, uusin hallitsijan silmissä se vaarantui, koska se liittyi Mussolininin hallituksiin. Sodan päättyessä Euroopassa
Kaksi hänen veljeään oli kadonnut. Heidät luultiin kuolleiksi. He taistelivat saksalaisten puolella Venäjän rintamalla. Gorresio ryhtyi nyt "Cursus honorum" -kurssille, johon hän oli riittävän pätevä. Hänen poliittinen filosofiansa tuli näkyvämmäksi, kun demokraattinen hallitus palasi. Hän ei ollut koskaan kommunisti, mutta häntä ei myöskään voitu koskaan pitää italialaisena "kristillisdemokraattina". Poliittiseen puolueeseen liittyminen olisi voinut vaarantaa hänen riippumattomuutensa toimittajana, eikä hän koskaan tehnyt sitä, mutta hänen asenteensa olivat yleensä linjassa liberaalin vasemmiston kanssa tai sosiaalidemokratian kanssa, joka oli nyt nousemassa tai palaamassa merkittävänä poliittisena voimana muualla Länsi-Euroopassa. Jälkikäteen katsottuna on mahdollista nähdä Gorresion osana keskustavasemmistolaista "kolmatta voimaa", joka alkoi määritellä itseään sodan jälkeen ja 1950-luvulla hankki jonkinlaisen "eettisen" roolin, joka vetoaa yhä enemmän älyllisempään mielipiteeseen. Italian uudestaan elpymässä olevassa mediayhdistyksessä tämän suuntauksen edustajia olivat muun muassa ystävät ja kollegat, kuten Mario Pannunzio, Arrigo Benedetti, Ennio Flaiano ja Eugenio Scalfari. Demokratian jälkeiseen aikaan julkaistiin tai julkaistiin uudelleen useita vapaasti liberaaleja lehtiä ja lehtiä, kuten L'Europeo, Il Mondo ja La Stampa. Vittorio Gorresiosta tuli säännöllinen osallistuja jokaiseen niistä.