Kirjoita jatko-osa tähän kappaleeseen.
, Bridges oli ollut kansainvälisen satamahenkilöiden yhdistyksen (ILA) johtaja. Vuoteen 1937 mennessä hänestä tuli CIO:n alaisen International Longshore and Warehouse Unionin (ILWU) presidentti. Pelkkä prosessi Bridgesin lähentymisestä CIO: lle ja ILWU: n muodostamisesta riitti, jotta Bridges pääsi Time-lehden 19. heinäkuuta 1937 julkaisun kanteen. CIO to Sea -sarjassa Time huomautti, että Little Steel -lakon epäonnistuttua John L. Lewis, sekä United Mine Workersin että Congress of Industrial Organizationsin johtaja, oli kääntynyt merenkulkualan ammattiliittojen puoleen auttaakseen rakentamaan vielä uutta CIO:ta. CIO: n alkuperäiseen johtoon kuului: Philip Murray Steel Workers Organizing Committeen (SWOC) jäsenestä; Sidney Hillman Amalgamated Clothing Workersista; Harvey Fremming Oil Field, Gas Well & Refinery Workersista; ja Charles P. Howard Typographical Unionista. Lewis oli jo koonnut useita merenkulkualan ammattiliiton johtajia: Joseph Curran kapinallisista itärannikon merimiehistä (National Maritime Union; kapteeni E. T. Pinchin Masters, Mates &amp; Pilots of America; Vincent Malone Marine Firemen, Oilers, Watertenders &amp; Wipers Associationista; ja presidentti Mervyn Rathborne American Radio Telegraphistsista. Timesin mukaan Lewish halusi Bridgesin, joka oli vielä ILA:n Tyynenmeren rannikkoalueen johtaja, johtamaan CIO:n meriosastoa. "TIME" kuvaili Bridgesiä "Tyynenmeren hirviöksi". Kuitenkin "TIME" huomautti myös "Tämä on tosiasia, että vaikka Harry Bridges ei ole vallankumouksellinen, miljoonat ihmiset ajattelevat hänen olevan" ja mainitsi tämän tosiasian mahdolliseksi ongelmaksi Lewisille ja hänen taipumukselleen houkutella kommunistijohtoisia liittoja. Bridgesin vihollisten (ja siten Lewisin ongelmien) joukossa "TIME" mainitsi päätoimittajan William Randolph Hearstin. Heinäkuussa 1939 Bridges toimi CIO: n "Länsirannikon johtajana".