Kirjoita tämän kappaleen jatko - 9. kesäkuuta 1934 noin 1400 Kansainvälisen satamahenkilökunnan (International Longshoremen's Association, ILA) jäsentä osallistui länsirannikon rannan lakkoon
, joka sulki merenkulun jokaisessa länsirannikon satamassa. ILA:n vaatimukset olivat seuraavat: ammattiliiton tunnustaminen; palkankorotus 85 sentistä 1,00 dollariin tunnissa suoralla työllä ja 1,25:stä 1,50 dollariin tunnissa ylitöissä; kuuden tunnin työpäivä ja 30 tunnin työviikko; ja suljettu työpaikka, jossa ammattiliitto hallitsi palkkauksia. He olivat myös turhautuneita siitä, että hallituksen alukset, jotka olivat voimassa teollisuuden vaikeuksista 1920-luvulla, johtivat suurempiin voittoihin laivayhtiöille, joita ei annettu työntekijöille. Lakkoilijoiden ja poliisin välillä oli lukuisia väkivaltaisia tapauksia, mukaan lukien lakkoilijat, jotka hyökkäsivät "Admiral Evansin" kimppuun, jota käytettiin lakkoilijoiden hotellina; poliisi ampui neljä lakkoilijaa St. Johnsissa sijaitsevassa terminaalissa 4; ja erikoispoliisi ampui senaattori Robert Wagneria New Yorkista, kun hän tarkasti edellisen ampumapaikan. Satamatyöläiset aloittivat työnsä uudelleen 31. heinäkuuta 1934, kun äänestettiin välimiesmenettelyä varten. Välimiesmenettelyn päätös annettiin 12. lokakuuta 1934, ja se myönsi lakkoilijoille ILA: n tunnustuksen; korkeampi palkka 95 senttiä tunnissa suoraa aikaa ja 1,40 dollaria tunnissa ylitöitä, takautuvasti työhön palaamiseen heinäkuun 31. päivänä; kuuden tunnin työpäivät ja 30 tunnin työviikkoja, ja ammattiliiton palkkaushalli, jota hallinnoivat yhdessä ammattiliitto ja johto <unk> vaikka ammattiliitto valitsi lähettäjän <unk> jokaisessa satamassa koko länsirannikon varrella.