Tämä massiivinen maankäyttö 1800-luvulla sai aikaan sarjan maanviljelijöiden kapinoita Meksikossa 1840-luvulta
Meksikon vallankumous vuonna 1910". Tutkija Florencia Mallon on ehdottanut, että alkuperäiskansojen yhteisöt kehittivät vastauksena "omaansa suosittua liberalismia, joka tunnusti yhteisölliset instituutiot ja omaisuus, ja joka määritteli kansalaisuuden sellaisin sanoin, jotka eivät sulkeneet pois kulttuurisesti erilaisia ryhmiä". 1800-luvun jälkipuoliskolla ja 1900-luvun alussa kansallisen kapitalistisen talouden ja teollistumisen kasvavan kehityksen myötä "alkuperäiskansojen yhteisöt pakotettiin muuttamaan kaupunkeihin" ja "suuriin tiloihin". Tämän prosessin tuloksena monista tuli syrjäytyneitä, kun he "hyväksyivät espanjan pääkielenään ja hylkäsivät perinteisen etnisen identiteettinsä ja siirtyivät [Meksikon] valtion rakentamaan kansalliseen identiteettiin". Tässä prosessissa "koko [alkuperäiskansojen] yhteisö muutti myös kielensä ja etnisen itsetunnistuksensa intiaanista mestiisiksi". Tämä heijastuu aikakauden tilastoissa. Vuonna 1808 intiaanien ja mestisojen arvioitiin muodostavan 60 prosenttia ja 23 prosenttia väestöstä, mutta vuonna 1885 se oli 38 prosenttia ja 43 prosenttia, ja vuonna 1921 se oli 29 prosenttia ja 59 prosenttia. Vuosina 1808-1921 arviolta noin 3 miljoonaa ihmistä koki tämän kulttuurisen ja etnisen muutoksen intialaisista mestiiseihin, mikä oli noin 1/3 tai 1/4 maan koko väestöstä tuolloin.