Täytä seuraava lause: Huolimatta siitä, että radikaali imperialisminvastaisuus oli bolsevismin alkuperäinen ydinarvo, Neuvostoliittoa pidettiin vuodesta 1940 lähtien laajalti de facto imperialismina, jonka ideologia ei voinut sallia sen myöntää omaa imperialismiansa. Neuvostoliiton ideologisen näkökulman mukaan kunkin maan neuvostotuen kannattajat olivat "kansan" ainoa laillinen ääni riippumatta siitä, olivatko he vähemmistöjä. Kaikki muut puolueet olivat yksinkertaisesti "kansan" luokkavihollisia, luonnostaan laittomia hallitsijoita riippumatta siitä, olivatko ne enemmistöpuolueita. Tämän näkemyksen mukaan jokainen maa, josta tuli Neuvostoliitto tai Neuvostoliiton liittolainen, teki sen luonnollisesti laillisen vapaaehtoisen halun kautta, vaikka pyynnön esittäjät tarvitsisivat Neuvostoliiton apua sen toteuttamiseksi. Tärkeimpiä esimerkkejä olivat
Neuvostoliiton hyökkäys Suomeen, joka johti Karjalan suomalaisten osien liittoutumiseen, Neuvostoliiton hyökkäys Puolaan, Neuvostoliiton miehittäminen Baltian maissa ja sodan jälkeinen de facto -herruus Itäblokin satelliittivaltioissa täydellisen itsenäisyyden tekosyynä. Neuvostoliiton jälkeisessä aikakaudessa jopa monet ukrainalaiset, georgialaiset ja armenialaiset tuntevat, että bolshevikit liittävät heidän maansa pakolla, mutta tämä on ollut ongelmallinen näkemys, koska neuvostotuulisia ryhmittymiä näissä yhteiskunnissa oli aikoinaan myös huomattava. Kummankin puolueen mielestä toinen puolue ei edustanut todellista kansallista etua. Tämä sisällissodan kaltainen paradoksi on havaittu Venäjän federaation Krimin liittämisessä, kun pro-venäläiset Krimin asukkaat on pidetty pro-ukrainalaisten Krimin asukkaiden laittomina, ja päinvastoin.