Gilby Engineering oli Syd Greenen omistama brittiläinen yleinen insinööriyritys. Greene oli menettänyt kätensä pyöräilyonnettomuudessa 16-vuotiaana, mutta jatkoi kilpailua monissa Yhdistyneen kuningaskunnan nopeuskokeissa hyvin menestyksekkäästi 1950-luvun alussa. Kun hän lopetti kilpailun, hän ruokki innostustaan moottoripyöräilystä perustamalla moottoripyöräilytiimin, joka sai nimensä hänen yrityksestään, ja myöhemmin rakentamalla Gilbyn kilpa-auton. Joukkue kilpaili 12 Formula 1:n maailmanmestaruuskilpailussa, joista kuusi oli omilla autoillaan, mutta se ei saanut MM-pisteitä. Gilby-autoja rakensi Syd Greene poikansa Keithin ajettavaksi, kun hän oli aiemmin osallistunut Maserati 250F:ään Roy Salvadori ja Ivor Buebille ja myös Cooper Greene Jr: lle. Keith Greene tuli myöhemmin paremmin tunnetuksi joukkueen johtajana Formula 1: ssä ja urheiluautoissa. Gilby teki debyyttinsä
1954 Ranskan Grand Prix Maseratin kanssa, Salvadorille, joka ajoi myös joukkueessa vuonna 1954 ja 1960, ja joukkueen viimeinen tapahtuma oli 1962 Italian Grand Prix. Sen jälkeen kun joukkue lopetti kilpailun Formula 1:ssä, viimeinen Gilby-auto ostettiin ja osallistui kolmeen kilpailuun vuonna 1999 yksityisillä Ian Raby. Keith Greene saavutti kolmannen sijan vuoden 1962 Napolin Grand Prix -kilpailussa BRM-moottorisella autolla Willy Mairessen ja Lorenzo Bandinin Ferrarien takana.