Kirjoita jatko-osa tälle kappaleelle - Vapauden alkuvaiheessa kaksi rohingyaa valittiin Burman perustuslakia säätävään kokoukseen vuonna 1947, M. A. Gaffar ja Sultan Ahmed. Burman itsenäistymisen jälkeen vuonna 1948 M. A. Gaffar esitti Burman liittohallitukselle vetoomusmuistion, jossa vaadittiin "Rohingya" -termin tunnustamista, joka perustuu paikallisiin intialaisiin Arakanin nimiin (Rohan ja Rohang), etnisen ryhmän virallisena nimenä. Sultan Ahmed, joka toimi vähemmistöministeriön parlamentaarisena sihteerinä, oli jäsen Oikeusministeri Sir Ba U -komission, jonka tehtävänä oli tutkia, pitäisikö Arakanin osastolle myöntää valtion asema. Vuoden 1951 Burman vaaleissa viisi rohingyaa valittiin Burman parlamenttiin, mukaan lukien yksi maan kahdesta ensimmäisestä naisparlamenttiedustajasta, Zura Begum. Kuusi kansanedustajaa valittiin vuoden 1956 Burman vaaleissa ja myöhemmissä varavaaleissa. Sultan Mahmud, entinen britti-Intian poliitikko, tuli terveysministeriksi Burman pääministerin U Nu'n hallituksessa. Vuonna 1960 Mahmud ehdotti, että joko rohingya-enemmistö pohjoinen Arakan pysyy keskushallinnon alaisuudessa tai siitä tehdään erillinen provinssi. Vuonna 1960 Burman vaaleissa pääministeri U Nu lupasi muun muassa tehdä koko Arakanista yhden provinssin. Burman vuoden 1962 vallankaappaus
lopetti maan Westminster-tyylisen poliittisen järjestelmän. Vuoden 1982 Burman kansalaisuuslaki riisti suurimmalta osaltaan rohingyalaisilta heidän kansalaisuutensa.