Saksassa perustettiin vuonna 1900 kuvernööri Wilhelm Solfin johdolla hallinto, joka käytti perinteisiä johtajia politiikkojen toteuttamiseen. Hän nimitti Mataafa Iosefon ylimmäksi päälliköksi ja perusti molempien kuninkaallisten linjojen päälliköistä ja piirikunnan päälliköistä koostuvan neuvonantajien kaksipuolueellisen neuvoston antamaan ohjausta politiikassa. Saksan siirtomaalainsäädännön mukaan saksalaiset siirtomaat eivät olleet osa liittovaltiota, mutta niitä ei myöskään pidetty ulkomaisina. Niinpä siirtomaisiin ulotettujen lakien mukaan asukkaat olivat toisinaan kansalaisia ja toisinaan ulkomaalaisia. Siirtokuntien alkuperäiskansoja ei pidetty saksalaisina, mutta heidän sallittiin luonnollistua. Luonnollistaminen edellytti kymmenen vuoden oleskelua alueella ja todisteita itsenäisestä ammatinharjoittamisesta. Se annettiin automaattisesti kaikille perheenjäsenille, mikä tarkoitti sitä, että lapset ja vaimot saivat miehen kansallisuuden. Vuoden 1913 kansalaisuuslaki muutti saksalaisen kansalaisuuden hankkimisen perustan asuinpaikasta patrilineaalisuuteen, mutta ei muuttanut johdettua kansalaisuutta. Ensimmäisen maailmansodan syttyessä vuonna 1914 Samoan tutkimusjoukko laskeutui Saksan Samoaan ja miehitti sen
- Mitä? Saksan kuvernööri antautui, ja Uusi-Seelanti perusti sotilashallinnon.