P25 aloitti kilpailun ei-mestaruuskilpailuissa syyskuussa 1955. Auton hevosvoima osoittautui sen vahvuudeksi, mutta sen käsittely- ja luotettavuusongelmat paljastuivat nopeasti. Kolme tyypin 25 autoa oli mukana Tony Brooksin, Mike Hawthornin ja Ron Flockhartin maailmanmestaruusdebyyttinä vuonna 1956 Britannian Grand Prixissä. Kuitenkaan mikään ei ollut valmis. P25:n varhaisessa kehityksessä oli luotettavuusongelmia. Suuret venttiilit olivat alttiita jätteiden pääsyyn moottoriin, ja yksi takalevy hajosi usein. P25 ei päässyt Grand Prix -kilpailuun ennen Harry Schellin viidettä sijaa vuoden 1958 Monaco Grand Prix -kilpailussa.
- Mitä? Schell ja Jean Behra pääsivät toiseksi ja kolmanneksi tuona vuonna Hollantilaisen Grand Prix -kilpailussa. Ne olivat BRM:n ensimmäiset podiumit. Neljä pistettä lisää Behran, Schellin ja uuden palkatun Joakim Bonnierin ansiosta BRM sijoittui neljänneksi ensimmäisessä rakentajien mestaruudessa. Bonnier voitti ensimmäisen voittonsa ja BRM:n ensimmäisen voiton vuonna 1959. P25:n luotettavan ajamisen ansiosta BRM sai kolmannen aseman Konstruktorin mestaruudessa. Juuri kun P25:stä tuli luotettava, Cooper aloitti taka-moottorin vallankumouksen ja teki nopeasti etumoottorilla varustetut autot, kuten P25, vanhentuneiksi. BRM aloitti työt takamoottorimallin P48:n kanssa pian Bonnierin voiton jälkeen. P48 korvasi P25:n vuoden 1960 kauden puolivälissä.