Uuden Granadan maakunnat olivat säilyttäneet itsenäisyytensä Espanjalta vuodesta 1810, toisin kuin naapurimaassa Venezuelassa, jossa rojalistit ja itsenäisyyspuolueet olivat vaihtaneet alueen hallintaa useita kertoja. Voidakseen rauhoittaa Venezuelan ja vallata Uuden Granadan takaisin Espanja järjesti vuonna 1815 suurimman asevoiman, jonka se oli koskaan lähettänyt Uuteen maailmaan, ja se koostui 10500 sotilasta ja lähes kuusikymmentä laivaa. (Ks. Espanjan uusi Granada
) Vaikka tämä joukko oli ratkaisevan tärkeä vallanpitäjänä New Granadan kaltaisella itsenäisyysalueella, sen sotilaat levisivät lopulta koko Venezuelaan, New Granadaan, Quitoon ja Peruun ja menetettiin trooppisten sairauksien vuoksi, mikä heikensi niiden vaikutusta sotaan. Tärkeämpää on, että valtaosa rojalistijoukoista koostui ei niemimaalta lähetetyistä sotilaista, vaan espanjalaisista amerikkalaisista. Toiset espanjalaisamerikkalaiset olivat maltillisia, jotka päättivät odottaa ja nähdä, mitä normaalin elämän palauttamisesta tulisi. Itse asiassa Uuden Espanjan, Keski-Amerikan ja Quiton alueilla kuvernöörit pitivät tarkoituksenmukaisena jättää valitut perustuslailliset "ayuntamientos" paikoilleen useaksi vuodeksi, jotta voitaisiin estää konfliktit paikallisen yhteiskunnan kanssa. Liberaalit Atlantin molemmin puolin jatkoivat kuitenkin salaliittoa perustuslaillisen monarkian palauttamiseksi, ja lopulta he onnistuivat vuonna 1820. Huomattavin transatlanttisen yhteistyön esimerkki on ehkä Francisco Javier Minan tutkimusretki Teksasiin ja Pohjois-Meksikossa vuosina 1816 ja 1817.