Suurin osa tutkijoista jäljittää bysanttilaisen Akritic-riehtoromaanin alkuperän yhdeksännen ja kymmenennen vuosisadan suulliseen eeppiseen runouteen. Kreikkalainen oppinut Sokrátes Kuyás () viittaa varhaisimpaan viittaukseen suullisiin eepeihin kymmenennellä vuosisadalla Caesarean piispan Arethasin puheeseen, jossa tuomittiin Paflagonian paikallinen αγύρται ("ayirte", trubaduursien kreikkalainen vastine) pyhimysten ja Jumalan sijasta väkivaltaisten tekojen ylistyksestä. Kougeas huomautti sopivasti, että Arethas viittaa siihen, että perinteet kehittyivät tuohon aikaan juuri Keski-Anatoliassa, joka oli akritilaisen kirjallisuuden kehto. Tällaisten tärkeiden suullisten laulujen säilyttäminen Pienessä Aasiassa vuoteen 1922 asti, jolloin koko alue oli tyhjentynyt kreikkalaisista
, todistaa Kougeasin oletuksen olevan pätevä.