Kirjoita jatkossa tätä kappaletta - Alussa hänen aikanaan rektorina korkean puolueen virkamies yliopistossa sisällytettiin hänen raportissaan valtion turvallisuusministeriölle (jonka vastuulla oli seurata tällaisia asioita) arviointi, että Sternillä, yliopiston rektorina, ei ollut hyviä suhteita yliopiston henkilökuntaan, mikä heijastui vaihtelevan yleisen ahdistuksen ilmapiiriin yliopiston henkilöstön keskuudessa. Toisaalta tällainen huoli ei ollut turhaa, sillä Sternin mielestä oli hänen tehtävänsä johtaa yliopistoa maan hallitsevan poliittisen puolueen hengessä. Hänen toimikautensa aikana toteutettiin useita "puhdistuksia", erityisesti vuonna 1958, kun hän siirtyi niin sanottua "Spirituskreisia" vastaan, joka oli pieni ryhmä hyväksymättömästi "porvarillisia" professoreita. Aiemmin, vuosina 1952 ja 1953, hän käytti useita kertoja vaikutusvaltaansa yliopiston senaatissa lopettamaan yliopiston dekaanien mielenosoitukset pidätettyjen opiskelijoiden tukemiseksi kasvavaan tyytymättömyyteen, joka edelsi lyhyt, mutta raakalaisesti tukahdutettu (neuvostojoukkojen aktiivisella osallistumisella) kesäkuun 1953 kansannousu.
- Mitä? Yliopiston tovereiden keskuudessa oli myös kiistanalainen se tapa, jolla Stern tyytyi nimittämään entisiä natseja professoriin ja tarvittaessa nimittämään heidät uudelleen edellyttäen, että he osoittautuivat velvollisuudentuntoisiksi ja suopeiksi puolueen tukijiksi uudenlaisen yhden puolueen diktatuurin alaisuudessa, joka oli asennettu Itä-Saksan valtioon, joka oli rakennettu Neuvostoliiton tyyppisten leninististen sosialististen periaatteiden mukaisesti perustuksille, jotka olivat ennen vuotta 1949 olleet Neuvostoliiton miehitysvyöhykettä. Stern tunsi olevansa varma, että hän oli törmännyt moniin sitoutuneisiin vasemmistolaisiin aktivisteihin, jotka, kun he olivat saaneet asemansa ja asemansa, olivat tyytyväisiä pettämään ja hylkäämään työväenliikkeen. Poliittinen oikeisto ei ollut monopolia poliittiseen petokseen.