Hän saapui länsirintamalle kapteenin arvon kanssa ja johti "parasta loistavaa" hyökkäystä saksalaisten juoksuhaudoissa Fleurbaixin lähellä. Vaikka hän oli pahasti haavoittunut päähän, hän pysyi komennossaan, kunnes operaatio oli onnistuneesti suoritettu. Hänet nimitettiin Distinguished Service Orderin (DSO) kumppaneiksi, joka on toiseksi korkein virkamiehen urhoollisuuden palkinto. Kun hän palasi sairaalasta, hänet ylennettiin majuriksi ja hän oli väliaikaisesti komennossa pataljoonaan toisessa Bullecourtin taistelussa toukokuussa 1917. Heinäkuussa hänet ylennettiin everstiluutnanttiksi ja nimitettiin 10. pataljoonan komentajaksi. Hän johti yksikköä Menin Road Ridge -taistelussa.
Hänet nimitettiin pyhän Mikaelin ja Pyhän Georgin ritarikunnan kumppaneiksi kesäkuussa 1918. Ehkä hänen suurin saavutuksensa oli Merrisin vangitseminen heinäkuussa, josta hän sai DSO:n palkinto, jälleen urhoollisuudesta. Hän jatkoi taitavasti johtamaan pataljoonaaan koko satapäiväisen hyökkäyksen ajan ja 11. marraskuuta solmittuun aselevon saakka. Sodan aikana hänelle myönnettiin jo mainittujen kunniamerkkien lisäksi ranskalainen Croix de guerre ja hänet mainittiin viiden kerran lähetyksissä.