John W. Dawson palasi Jogginsiin kesällä 1853 ilman Charles Lyelliä, joka oli palkattu työskentelemään
1853 maailmannäyttely New Yorkissa. Dawson jatkoi tutkimuksiaan yksin, ja 2. marraskuuta 1853 hän lähetti valmistuneen tutkimuksensa Lyellille. Dawson väitti, että hänen ja Lyellin havainnot sopivat yhteen William Loganin tekemisten havaintojen kanssa, ja vuoteen 1855 mennessä Dawson ei enää käyttänyt omaa tutkimustaan ja alkoi luottaa vain Loganin tutkimukseen. Vuoden 2005 tutkimuksessa todettiin, että Dawsonin ja Lyellin työ oli tarkka kuin Loganin. "Hylonomus lyelli" löytyi Dawsonilta Jogginsin kalliolta ja se kuvattiin virallisesti vuonna 1859. Hänen kollegansa Charles Lyellin kunniaksi nimetty laji tunnustettiin myöhemmin vanhimmaksi tunnetuksi matelijaksi, ja siitä tehtiin Nova Scotian maakunnan fossiili. Dawsonin vuonna 1866 löytämän fossiilijäljen uskotaan olleen tehty suurimman tunnetun selkärangattoman "Arthropleuran" toimesta, mutta Dawson löysi lopulta jäljen niin erilliseksi, että se voidaan määrittää omalle lajilleen: "Diplichnites aenigma". Dawson omisti suuren osan urastaan Joggins-muodostuman tutkimiseen ja palasi takaisin vuonna 1877, aloittaen Royal Societyn rahoittaman retkikunnan etsimään lisää fossiilipuiden näytteitä. Räjähteet räjäytettiin Coal Mine Pointissa, paljastaen 25 lycopsid-puuta. Näistä 15 sisälsi selkärankaisten fossiileja, jotka edustivat yli sata yksilöä, suurin yksittäinen kokoelma paleozoikaisia tetrapoodeja, joita on koskaan löydetty. Dawson ja Lyell keksivät monia teorioita selittääkseen, miksi niin monet eläimet kokoontuivat sinne. Ensimmäinen ehdotus oli ollut, että olennot olisivat olleet luolalla, mutta ehdotettiin myös, että ne olisivat kuolleet muualla ja että vesi olisi huuhtanut ne runkoihin. Lopulta Dawson uskoi, että eläimet olivat kaatuneet takakonttiin ja kuolleet sinne, eivätkä voineet paeta.