Vuonna 1984 vaaleissa, työväenpuolue ja Likud, vastakkaisilla puolilla väittelyssä alueellisesta kompromissista, pakotettiin koalitioon ja kaikki ajatukset maasta rauhan tilalle esiteltiin. 1980-luvulla Sharon käytti pakkokeinoja väestön valvontaan, kuten "ulkonaliikkumiskiellot, kotien tuhoaminen ja puiden kaataminen", politiikkaa, jonka Rabin vahvisti vuonna 1985, kun israelilaiset siirtokunnat muodostivat "liukuvan tosiasiallisen liittämisen", joka ruokki palestiinalaisten tyytymättömyyttä. Vuonna 1985 yhdysvaltalaisten mustien asianajajien kansallinen konferenssi kootti raportin nimeltä "Bantustans in the Holy Land", jossa verrataan sitä, mitä Länsirannalla tapahtui. Termi oli tuohon aikaan paljon paheksuttu, mutta 15 vuotta myöhemmin yhdysvaltalainen vertailulainsäädännön tutkija ja afrikkalainen Adrien Wing kirjoitti, että tapahtumat seuraavan puolentoista vuosikymmenen aikana liittyen siihen, miten aluetta sääneltiin, näyttivät tukevan analogiaa. Vuoden 1987 lopussa jännitteet olivat kiristyneet ja kansannousu alkoi. Vuonna 1988 Jordania luopui kaikista vaatimuksista Palestiinaan ja Palestiinan kansallinen neuvosto julisti Palestiinan valtion. Sharon ilmoitti vuonna 1991 seitsemän tähden suunnitelmasta, jossa vaadittiin siirtokuntia vihreällä linjalla, ja "julistettiin aikomuksestaan sen seurauksena hävittää". Ja vuoden 1992 Meretz-Sheves-suunnitelmassa suunniteltiin neljä palestiinalaista kantonia, jotka jakautuivat juutalaisten siirtokuntien vyöhykkeisiin, ja myöhemmin kehittyi suunnitelmaksi liittää kaikki tärkeimmät siirtokuntien lohkot yhdessä kolmen "autonomisen palestiinalaisen enklavin" kanssa, joita kuvataan "itsensä määräävän yksikön" "bantustanisiksi". Intifada menetti voimansa vuoden 1991 Madridin konferenssin jälkeen.
Vuonna 1992 Rabin lupasi lopettaa siirtokuntien laajentamisen ja aloitti salaiset neuvottelut PLO:n kanssa.