Täytä seuraava lause: Andrei P. Tsygankovin kirjoittama artikkeli "The New York Timesin", "The Washington Postin" ja "The Wall Street Journalin" pääkirjoista, jotka koskivat Venäjän sisäpolitiikkaa vuosina 2008-2014, havaitsi, että pääkirjoissa oli ylivoimaisesti kielteinen näkemys Venäjän hallituksesta, joka perustui sellaisiin kysymyksiin kuin "vaalit, oppositio- ja vähemmistöoikeudet, oikeusjärjestelmä, omistusoikeuksien suojelu, tiedotusvälineiden vapaus, kansalaisjärjestöjen ja kansalaisyhteiskunnan kehittäminen, kansalaisten suojelu rikollisuudesta ja terrorismista, vallan siirron mekanismit, Putinin ja Medvedevin asenteet ja suhteet länsimaisiin kansakuntiin". Tsygankov väitti, että pääkirjoituksissa ei ole riittävästi esitetty "neutraaleja ja positiivisia puitteita ja sellaisia, jotka korostavat maan suhteellista edistymistä tai sen kehityksessä esiintyviä objektiivisia vaikeuksia". Toisaalta James Nixey Chatham Housen Russia and Eurasia -ohjelmasta väitti, että oikeudenmukainen raportointi ei edellytä valheellista vastaavuutta Venäjän ja Lännen toimien välillä ja että Venäjän kielteinen kattavuus oli ymmärrettävää ottaen huomioon sen käyttäytyminen Krimillä,
Georgiassa ja Syyriassa, ja sen huono ihmisoikeusrekisteri. Piers Robinson väittää, että sekä venäläiset että länsimaiset tiedotusvälineet ovat puolueellisia. Hän kirjoittaa, että "yleisvirran tiedotusvälineet, missä ne sitten sijaitsevatkin, ovat laajalti tunnustettuja olevan liian kunnioittavia poliittista ja taloudellista valtaa kohtaan, ja se merkitsee sitä, että ne ovat uutisten kuluttajia".