Hänen varhaisissa teoksissaan on vahvan nationalismin ja Gandhin rauhan ja väkivallattomuuden ihanteiden vaikutus. Vaikka Joshilla oli kansallismielinen tausta, hänen teoksissaan oli myös teemoja "Yhtenäisyys maailman ja jokaisen ihmisen kanssa". Vuonna 1956 hänen filosofiansa muuttui Gandhin aikakaudesta ja sen periaatteista nykyaikaiseen elämään. Hänen runonsa "Chinnabhinna cchu" (Olen hajallaan) heijasti tätä muutosta hänen filosofiassaan. M. V. Desai katsoi, että "Chinnabhinna cchu" ja "Shodh" (Etsivä) -runoista tulee "merkittävä virstanpylväs, joka kuvaa ihmisen persoonallisuuden hajoamista ja runollisen kauneuden etsimistä sanoista". Indra Nath Choudhuri ehdotti, että tämä "avuttomuuden tunteesta nousevien epätoivoisten nuottien ilmentyminen" on osa laajempaa ilmiötä, jota on nähty intialaisissa runoilijoissa 1950-luvun puolivälistä, kuten Faiz Ahmad Faiz (Urdu), Jibanananda Das, Navakanta Barua, Agyeya jne. Vaikka hänen kirjallisuutensa 1950-luvun jälkeisestä ajasta alkoi ilmaista epätasa-arvoa, sillä on myös ihmiskunnan ykseyden ja rauhan arvot, jotka hän ilmaisi 1930-luvun alussa. Joshin runous alkoi jo vuosina 1945 ja 1947 ilmaista tuolloin tapahtuneista tapahtumista syntynyttä pettymystä ja eriarvoisuutta. Hiroshiman ja Nagasakin hyökkäyksen jälkeen Joshi epäili voittoa
Hän kirjoitti runossaan: