Täytä seuraava lause: 1980-luvun kehitys osoitti paljon Bernhard Steinbergerin pitkän aikaisen diagnosoinnin oikeaksi Itä-Saksan taloudellisesta mallista. Näissä maissa, joissa Neuvostoliiton tukemat Itä-Euroopan valtiot olivat perinteisesti voineet käydä kauppaa, Itä-Saksassa oli 1960- ja 1970-luvuilla ollut lähes monopoli raskaan koneenrakennuksen ja muiden "teknisen" valmistuksen aloilla, mutta 1980-luvulla, kun Neuvostoliiton raskaan teollisuuden aloitti nykyaikaistamisen, Itä-Saksan myyjät jaetuilla vientimarkkinoilla alkoivat kohdata Neuvostoliiton tovereita ei kumppaneina, vaan kaupallisina kilpailijoina. Länsi-Saksan monin tavoin peitetyistä tuista yhä riippuvaisempi maa oli rahan ja luoton puutteessa. Vuoden 1985 jälkeen Moskovan Kremlistä puhaltaneet muutostuulien vuoksi Itä-Saksan yhä vanhemmille poliittisille johtajille tuli eristäytyneisyyden tunne ja epävarmuus tulevaisuudesta (vaikka heidän sitoutumisensa "perinteiseen" sosialismiin vaikutti vakaalta). Kun kadun mielenosoittajat murtautuivat Berliinin muurin läpi marraskuussa 1989, kävi nopeasti selväksi, että valmiina olleet Neuvostoliiton joukot eivät olleet saaneet käskyjä puuttua tilanteen hyväksi. Ei olisi toistunut
-Vuonna 1953. Tapahtumat ottivat oman vauhdinsa. Tässä yhteydessä Bernhard Steinberger näki 15. tammikuuta 1990 mahdollisuuden jatkaa kamppailuaan oikeudenmukaisuuden puolesta esittämällä Itä-Berliinin korkeimmalle tuomioistuimelle hakemuksen "Harichia, Steinbergeria ja Hertwigiä vastaan annettujen tuomioiden tarkistamisesta". Hän tiivisti uudestaan uudistussuunnitelmansa vuodelta 1956, joka oli yksinkertaisesti pyörinyt yhä valtavirtaisempien tavoitteiden ympärillä, jotka koskivat de-stalinisoitua sosialistista puoluetta ja demokraattisen Itä-Saksan valtion perustamista.