Toisin kuin muissa entisissä siirtomaissa, kuten Amerikassa ja Australiassa, eurooppalaiset ja heidän jälkeläisensä eivät koskaan olleet Afrikan mantereella enemmän kuin alkuperäiskansoja; he kuitenkin löysivät tapoja vahvistaa valtaa ja vaikuttaa suhteettomasti kunkin pääkaupunkimaansa hallinnolliseen politiikkaan. Jotkut menettivät identiteettinsä Eurooppaan ja perustivat omat kansallismieliset liikkeensä Etelä-Afrikassa ja Rhodesiassa (nykyinen Zimbabwe). Valkoisten pysyviä asukkaita pidettiin yhä suurempana vastuuna siirtomaahallinnossa, kun ne pyrkivät hallitsemaan adoptoituja afrikkalaisia kotimaitaan. Ne saattoivat myös todennäköisesti sotkea hallituksen konfliktiin afrikkalaisten kanssa, mikä vaati kalliita sotilaskampanjoita ja vaurioitti erottamattomasti jälkimmäisten ja suurkaupunkivaltojen välisiä suhteita. Tämä oli yleinen suuntaus kaikkialla Afrikan siirtomaissa 1700-luvun lopulta 1900-luvun alkuun saakka. Esimerkiksi Hollannin Kapin siirtokunnassa kuvernööri Joachim van Plettenberg rajaili alueen rajat noin vuonna 1778 Xhosan päälliköiden hyväksynnällä. Seuraavana vuonna hollantilaiset uudisasukkaat rikkoivat rajaa ja hyökkäsivät Xhosan kimppuun, mikä aiheutti veriset Xhosan sodat.
- Mitä? Saksalaisten siirtomaalaisten ja matumbilaisten ja ngonilaisten välille syntyneet kiistat vaikuttivat merkittävästi Maji-Majin kapinaan 1905-1907. Samana aikana Keniaan siirtomaa-aikaan saapuneet eurooppalaiset asukkaat olivat suurelta osin vastuussa siitä, että maasai-väestö sai aikaan kapinan.