Manchu-keisarien armeijat saapuivat Tiibetiin vastauksena avunpyyntöön, kun Dzungarin mongolit hyökkäsivät Tiibetiin vuonna 1717. Kun ensimmäinen tutkimusjoukko kukistettiin Salween-joen taistelussa vuonna 1718, kiinalainen tutkimusjoukko vuonna 1720
onnistui palauttamaan Dalai-laman valtaan Lhasassa. Joukot vetäytyivät vuonna 1723 jättäen siviili-Kiinan neuvonantajan Lhasassa. Kun sisällissota puhkesi vuonna 1728, molemmat osapuolet pyysivät apua Kiinasta, ja armeija lähetettiin jälleen kerran Lhasalle. Päätöksellä nimitettiin kaksi "ambania", kiinalaisia siviilineuvonantajia Tiibetin hallitukselle, joita vartioitiin pienellä sotilasjoukolla. Kun vuonna 1750 syntyi levottomuuksia, lähetettiin jälleen armeija, ja ambaneille annettiin enemmän valtaa. Imperiumin valta-alueista eristyksissä olevat ambansit kuitenkin joutuivat pian paikallisen hallituksen valvontaan. Oli pitkä rauhankausi ja kiinalaisten laiminlyönti tiibetiläisistä asioista, mutta vuonna 1792 Gurkaiden hyökkäys Nepalissa johti avunpyyntöön ja menestyksekkään kiinalaisen vastauksen. Vuonna 1893 kiinalaiset pakottivat Tiibetiin uudistuksia, jotka johtivat sen rajojen sulkemiseen ulkomaisille matkailijoille, mutta huolimatta aikeista vahvistaa ambensin roolia seurasi pitkä kiinalaisten laiminlyönnin kausi, joka jatkui koko 1800-luvulla, jolloin Tiibet oli "suljettu", mutta tehokkaasti omalla puolellaan.