Pietarin pöytäkirja mainitaan usein kongressisysteemin lopuksi, koska se edusti Pietarin kongressin (1825) epäonnistumista ratkaista Kreikan itsenäisyyssotaa ottomaaneja vastaan. Venäjä, joka halusi alueita ja vaikutusvaltaa Mustalla merellä ja Balkanilla ja suojella ortodoksisia kristittyjä muslimien ottomaanien hallinnassa, tuki Kreikan itsenäisyyttä ja oli tyytymätön muiden valtojen haluun käsitellä kapinaa sisäisenä asiana ja tukea status quo. Venäjä ja Yhdistynyt kuningaskunta solmivat kahdenvälisen sopimuksen, jonka tarkoituksena oli toteuttaa suunnitelmansa, tarvittaessa sodalla, konfliktin lopettamiseksi välittäjänä Kreikan autonomiaa vastaan Ottomaanien valtakunnassa. Muita suurvaltoja ei kuultu tässä pöytäkirjassa, ja vaikka Ranska liittyi myöhemmin, Itävalta ja Preussia vastustivat pöytäkirjaa ja sen uhkaa konservatiiviselle, anti-nationalistiselle vakaudelle, jonka he yrittivät asettaa Euroopalle. Myös osmanilaiset hylkäsivät pöytäkirjan, kunnes he hävisivät Navarinon taistelussa.
Englannin, Ranskan, Venäjän ja Kreikan joukot pakottivat heidät neuvottelupöytään.