Vuonna 1952 Eisenhower osallistui republikaanina presidentinvaaleihin estääkseen senaattori Robert A. Taftin eristäytymispoliittisen ulkopolitiikan. Taft vastusti NATO:ta ja ei halunnut ulkomaisiin sekaantumisiin. Eisenhower voitti tuon vaalien ja vuoden 1956 vaalien maanvyöryillä, ja molemmissa tapauksissa hän voitti Adlai Stevenson II:n. Eisenhowerin tärkeimmät tavoitteet olivat kommunismin leviämisen estäminen ja liittovaltion alijäämien vähentäminen. Vuonna 1953 hän harkitsi ydinaseiden käyttöä Korean sodan lopettamiseksi ja saattoi uhata Kiinaa ydinhyökkäyksellä, jos aselevon ei saavutettaisi nopeasti. Kiina suostui, ja siitä seurasi aselepo, joka on yhä voimassa. Hänen New Look -politiikkansa ydinaseiden ehkäisemisestä priorisoi edullisia ydinaseita vähentäen samalla rahoittamista kalliille armeijan divisiooneille. Hän jatkoi Harry S. Trumanin politiikkaa, jonka mukaan Taiwan tunnustettiin Kiinan lailliseksi hallitukseksi, ja hän voitti kongressin hyväksynnän Formosan päätöslauselmalle. Hänen hallintonsa tarjosi merkittävää apua Ranskan taistelussa vietnamilaisia kommunisteja vastaan ensimmäisessä Indotšinan sodassa. Ranskalaisten lähdettyä hän antoi vahvaa taloudellista tukea Etelä-Vietnamin valtiolle. Hän tuki Iranin hallintoa muuttavia sotilasvallankaappauksia.
ja Guatemalan hallintoon. Suezin kriisin aikana vuonna 1956 hän tuomitsi Israelin, Britannian ja Ranskan hyökkäyksen Egyptiin ja pakotti ne vetäytymään. Hän tuomitsi myös Neuvostoliiton hyökkäyksen Unkarin vallankumouksen aikana vuonna 1956, mutta ei ryhtynyt toimiin. Kun Neuvostoliitto laukaisi Sputnikin vuonna 1957, Eisenhower valtuutti NASA:n perustamisen, mikä johti avaruuskilpailuun. Hän lähetti 15 000 sotilasta vuoden 1958 Libanonin kriisin aikana. Hänen toimikautensa loppupuolella hän epäonnistui järjestämään huippukokouksen Neuvostoliiton kanssa, kun Yhdysvaltain vakoilukone ammuttiin alas Neuvostoliiton yllä. Hän hyväksyi Sikojenlahden hyökkäyksen, jonka John F. Kennedy sai toteuttaa.