Presidentti Lincolnin nerokkuus ei ollut vain siinä, että hän voitti sodan vaan myös siinä, että hän hyödynsi ja yhdisti orjuuden vastaisen, vapaan maan, demokratian ja nationalismin vahvuudet. Konfederaatio luopui kaikesta puolueellisesta toiminnasta ja menetti siten hallinnon tukemiseen sitoutuneen koko maan laajuisen järjestön edut. Unionissa republikaanipuolue tuki yksimielisesti sotaponnisteluja, etsi upseereja, värväytyneitä miehiä, värväytymisbonuksia, apua vaimoille ja leskille, sotatarvikkeita, joukkovelkakirjalainojen ostoa ja innostusta, joka oli ratkaisevan tärkeää voitolle. Demokraatit tukivat alun perin sotaa unionin puolesta, ja vuonna 1861 monet demokraattiset poliitikot tulivat eversteiksi ja kenraaleiksi. Lincolnin syyskuussa 1862 julistama vapautusjulistus oli ensisijaisesti suunniteltu tuhoamaan orjakaupan taloudellisen perustan. Aluksi se vieraannutti monet pohjoisen demokraatit ja jopa maltilliset republikaanit. He olivat haluttomia tukemaan sotaa niiden eduksi, joita he pitivät alempana roduna. Demokraatit saivat merkittäviä voittoja vuoden 1862 välivaaleissa, mutta republikaanit pysyivät hallinnassa unionistipuolueen tuella. Menestys taistelukentällä (erityisesti Atlantan kukistuminen
) vahvisti merkittävästi republikaaneja vuoden 1864 vaaleissa. Demokraatit yrittivät hyödyntää kielteisiä reaktioita vapautuskampanjaan, mutta vuoteen 1864 mennessä ne olivat hiukan hävinneet sen menestyksen vuoksi etelän heikentämisessä. Lisäksi republikaanit tekivät petossyytteistä "Copperheadsia" vastaan menestyksekkään kampanja-aiheen. Unionin armeijasta tuli yhä enemmän republikaaneja; todennäköisesti enemmistö demokraateista marssi kotiin republikaaneja, mukaan lukien sellaiset avainjohtajat kuin John Logan ja Ben Butler.