Täytä seuraava lause: Italiassa jatkuvien lakkojen vuoksi Ferrarilla oli varaa ilmoittautua kilpailuun vain kahdella autolla (Ferrari P3).
Vuoden 1966 Le Mansin 24 tunnin kilpailuun - sen tavanomaisen kolmen prototyypin sijasta. Jälkeisiä tapahtumia ja niiden seurauksia ympäröi epävarmuus ja hämmennys, ja vuosikymmenten aikana on tarjottu useita erilaisia selityksiä. Ferrarin tuolloin esittämässä kertomuksessa todetaan, että Le Mansin sääntöjen mukaan vuonna 1966 jokaisessa autossa oli vain kaksi kuljettajaa. Surtees jätettiin kuljettajien joukosta pois, sillä Mike Parkes ja Ludovico Scarfiotti ajoivat Ferraria, ja toinen Jean Guichet ja Lorenzo Bandini. Kun Surtees kysyi Ferrarin joukkueen johtajalta Eugenio Dragoniilta, miksi hän ei saisi kilpailla Ferrarin joukkueen johtajana, Dragoni kertoi Surteesille, että hän ei tuntenut olevansa täysin sopiva ajamaan 24 tunnin kestävyyskilpailussa 1965 myöhään saamiensa vammojen vuoksi. Surtees itse kuitenkin kuvaili asioita hieman eri tavalla. Hänen muistonsa mukaan, kun pariutuminen julkistettiin, hänen piti ajaa Scarfiottin rinnalla. Surtees väitti, että nopeimpana kuljettajana hänen pitäisi ottaa ensimmäinen jakso ja "yrittää rikkoa" Fordin vastustajat ajamalla "puhtaasti alusta alkaen". Dragoni kieltäytyi Surtees'in pyynnöstä ja vaati Scarfiottin ottavan startin, oletettavasti miellyttääkseen Fiatin puheenjohtajaa Gianni Agnelliä, Scarfiottin setää, joka oli läsnä katsojana. Oli miten oli, päätös ja Enzo Ferrarin itsensä tuen puute järkyttivät Surteesia syvästi, ja hän lopetti heti joukkueen. Tämä päätös todennäköisesti maksoi sekä Ferrarin että Surteesille Formula 1 -mestaruuden vuonna 1966. Ferrari pääsi toiseksi Brabham-Repcon jälkeen rakentajien mestaruudessa ja Surtees pääsi toiseksi Jack Brabhamin jälkeen kuljettajien mestaruudessa. Surtees lopetti kauden Cooper-Maserati -joukkueen ajamalla, voittaen kauden viimeisen kisan.