Japanin keisarillinen armeija käytti merivoimien tyyppi 4 20 cm (8 tuumaa) -rakettilaukaisimia ja armeijan tyyppi 4 40 cm (16 tuumaa) -rakettilaukaisimia Yhdysvaltojen merijalkaväen ja armeijan joukkoja vastaan Iwo Jimalla ja Okinawalla, ja Yhdysvaltojen armeijan joukkoja Luzonin taistelun aikana, sekä Neuvostoliiton puna-armeijan joukkoja Mantsurian kampanjan aikana.
, Etelä-Sakhalin ja Kuril-saarten kampanja. Niiden käyttöönotto oli muihin kranaattilajeihin verrattuna rajoitettu ja 40 cm: n laukaisimen projektilit olivat niin suuria ja raskaita, että ne täytyi ladata pienillä käsin ohjatulla nostureilla, mutta ne olivat erittäin tarkkoja ja niillä oli selkeä psykologinen vaikutus vastustajajoukkoihin, jotka kutsuivat niitä "Screaming Mimisiksi", lempinimi, jota alun perin käytettiin saksalaisten Nebelwerferin putki-laukaistavien rakettilaukaisinsarjoihin Euroopan operaatioiden teatterilla. Niitä käytettiin usein yöllä piilottaakseen laukaisupaikkansa ja lisäämään niiden häiriötekijöitä ja psykologista tehokkuutta. Japanilaiset 20 cm: n raketit laukaistiin putkista tai laukaisuallasista, kun taas isommat raketit laukaistiin teräspisteistä, jotka oli vahvistettu puisilla monopodeilla.