Kirjoita jatko tähän kappaleeseen. Sota.
Se päättyi toukokuussa 1945, ja kansallis-sosialistinen painajainen päättyi sen myötä. Ina Seidel erosi välittömästi Preussin taideakatemian jäsenyydestä, joka tähän mennessä olisi joutunut epäluotettavaksi sen läheisten yhteyksien vuoksi vuoden 1945 edeltävään hallitukseen. Häntä itsekin arvosteltiin voimakkaasti, koska hän oli julisesti tukenut Hitlerin hallitusta. Kuitenkin amerikkalaisten, brittiläisten ja ranskalaisten miehitysvyöhykkeiden sisällä hänen kirjojaan suosivat lukijat pian, ja ne löysivät runsaasti ostajia ja lukijoita 1960-luvulle saakka. 1950-luvulla hän julkaisi kaksi uutta romaania, joilla hän yritti pelastaa maineensa. "Das unverwesliche Erbe" (1954: löysästi "The inalienable legacy") -teoksessa hän laajensi hänen teoksensa kristillisiä näkökohtia. Viimeisessä romaanissaan "Michaela" hän hyväksyi nimenomaisesti oman itsensä ja ylemmän keskiluokan puolesta vastuualueen kansallis-sosiaalismista. Länsi-Saksan valtavirran kirjallisuuskriitikkojen ankarasta hylkäämisestä huolimatta (kuten länsimaista miehitysvyöhykettä oli tullut vuonna 1949), hänen viimeinen romaaninsa oli toinen suuri menestys lukijoiden keskuudessa. Saksan sodanjälkeisen jakautumisen seurauksena vanha Preussin taideakatemia korvattiin tehokkaasti kahdella laitoksella. Vuonna 1955 Ina Seidel otettiin Länsi-Berliinin taideakatemian jäseneksi. Kauan ennen hänen kuolemaansa vuonna 1974 hänen tärkeimmät teoksensa oli käännetty useisiin vieraisiin kieliin. Die Zeit -lehdessä julkaistussa kuolinilmoituksessa hänen kuolemansa kerrotaan olevan yksi niistä, joihin ensimmäinen reaktio on yllätys siitä, että vainaja ei ollut kuollut jo vuosia aiemmin ("Ja, hat sie noch gelebt?").