Yksi ensimmäisistä sopimuksista, jotka koskivat Länsi-Sektorin rajoja, julkaistiin vuonna 1842 Dogra-Tibetin sodan jälkeen. Punjabin alueen sikhien valtakunta oli liittänyt Ladakhin Jammun osavaltioon vuonna 1834. Vuonna 1841 he hyökkäsivät armeijan kanssa Tiibetiin. Kiinan joukot kukistivat sikhiläisten armeijan ja vuorostaan menivät Ladakhissa ja piirittivät Lehin. Kun sikhiläiset joukot olivat tarkistaneet heidät, kiinalaiset ja sikhit allekirjoittivat syyskuussa 1842 sopimuksen, jossa määrättiin, ettei toistensa rajoja rikottu eikä puuttunut toistensa alueisiin. Britannian kukistama sikhit vuonna 1846
Ladakhin suvereniteetti siirtyi briteille, ja brittiläiset komissaarit yrittivät tavata kiinalaisia virkamiehiä keskustelemaan rajasta, jota he nyt jakoivat. Molemmat osapuolet olivat kuitenkin riittävän tyytyväisiä siihen, että perinteinen raja tunnustettiin ja määritettiin luonnon elementteillä, eikä rajaa rajattu. Rajat kahden äärimmäisen puolen, Pangong-järven ja Karakorumin solan, kohdalla olivat melko hyvin määriteltyjä, mutta niiden välinen Aksai Chin-alue oli suurelta osin määrittelemätön.