Vaikka uudenvuoden 1956 päivä merkitsee Sudanin itsenäisyyttä, britit siirsivät vallan vuonna 1954. Sudan aloitti melkein heti suhteidensa laajentamisen arabi- ja afrikkalaisvaltioiden sekä Neuvostoliiton, Kiinan, Itä-Euroopan ja Jugoslavian kanssa. Iso-Britannia jatkoi merkittävän avun antamista, mukaan lukien sotilaallinen apu. Kun sisällissota etelässä kiihtyi, Sudan syytti rutiininomaisesti "pahaa siirtomaapolitiikkaa" yhdeksi syistä. Suhteet Britanniaan vähenivät, kun suhteet Lähi-itään ja Afrikkaan lisääntyivät. Sudan katkaisi suhteensa Iso-Britanniaan vuonna 1965 siitä, miten Iso-Britannia käsitteli Etelä-Rhodesian (nykyinen Zimbabwe) yksipuolista itsenäisyysjulistusta. Khartoum palautti suhteet vuoden kuluttua, mutta katkaisi ne uudelleen vuonna 1967 Israelin ja naapurimaiden välisen kuuden päivän sodan vuoksi. Vuosi myöhemmin suhteet jatkettiin. Sudan väitti, että Britannia oli yhteydessä epäonnistuneeseen vallankaappausyritykseen vuonna 1976. 1970-luvun lopulla Yhdysvallat oli korvannut Britannian pääasiallisena lännen vaikutusvaltana Khartumissa, tilanne, joka jatkui Sadiq al-Mahdin hallituksen kukistamiseen saakka.
Euroopan unionin Britannia pysyi historiallisista syistä tärkeänä ja säilytti vahvat kauppasuhteet. Yhdessä Yhdysvaltojen ja Norjan kanssa Iso-Britannia tuki voimakkaasti IGAD-rauhanprosessia, joka johti Khartoumin ja SPLM/A:n välisen konfliktin lopettamiseen. Britannian pääministeri Tony Blair vieraili Khartoumissa lokakuussa 2004, mutta otti kriisin jatkuessa kriittisemmän asenteen Sudanin politiikasta Darfurissa. Kaikista EU:n jäsenmaista Britannian kanta Darfurin suhteen oli lähimpänä Yhdysvaltojen kantaa.