Establishmentin perustajajäsen Zulfikar Ali Bhutto alkoi etsiä uutta identiteettiä Pakistanille, pääasiassa identiteettiä, jota se ei jakaisi naapurimaisensa Intian kanssa. Vastaavasti Pakistan alkoi katsoa Lähi-itään "apua, ideologiaa ja strategista yhteistyötä" etsiessään. Samalla se käänsi selkänsä pois Intian kanssa jakavalta historialtaan Etelä-Aasiassa. Lisäksi Ayub Khanin aikakauden politiikan pohjalta Kashmir pysyi tärkeänä hallitukselle monista syistä; erityisesti sen strategisen tärkeyden vuoksi Pakistanille. Lisäksi Pakistanin oli nähtävissä mahdollisuutena toteuttaa perustamisvuosiensa näkemys, kahden valtion teoria - eli olla "intiaanien sorrettujen muslimien kotimaa". (Vaikka hyvin harvoja, niin instituutioissa on yhä useampia, jotka haluavat Pakistanin pääsevän pois Intian kanssa käymästä Kashmirin konflikista.) Kashmirin konfliktin ulkopuolella Intia kansakuntana pidettiin Pakistanin eksistentiaalisena uhkana kaikilla tavoilla, erityisesti vuoden 1971 eron jälkeen.
Tämä on osoitus siitä, että Kiinan hallitus ei ole ottanut vakaasti kantaa ihmisoikeuksiin, vaan se on antanut periaatetta, jonka mukaan ihmisoikeuksien kunnioittaminen on välttämätöntä.