Vaikka ennen dreadnouteja käytettiin kaikkialla maailmassa, ennen dreadnouteja käytettyjen sotalaivojen välillä ei ollut yhteenottoja ennen niiden dominointijakson loppua. Ensimmäinen kiinalais-japanilainen sota vuonna 1894-1995 vaikutti pre-dreadnoughtin kehitykseen, mutta tämä oli ollut Kiinan sotalaivojen ja lähinnä risteilijöistä koostuvan japanilaisen laivaston välinen yhteenotto. Espanjan ja Yhdysvaltojen välinen sota 1898 oli myös epätasapainoinen, kun amerikkalainen pre-dreadnought-laivasto taisteli Espanjan rantabatterien kanssa San Juanissa ja sitten espanjalaisen panssaroitujen risteilijöiden ja hävittäjien laivueen kanssa Santiago de Cuban taistelussa. Vasta Venäjän ja Japanin välillä vuonna 1904-1905 käydyssä sodassa pre-dreadnoute-laivoja käytettiin tasavertaisina. Tämä tapahtui kolmessa taistelussa: venäläisten taktinen voitto Port Arthurin taistelussa 8.-9. helmikuuta 1904, ratkaisematon Keltaisenmeren taistelu
10. elokuuta 1904 ja Japanin ratkaiseva voitto Tsushiman taistelussa 27. toukokuuta 1905. Nämä taistelut käänsivät päin päälle vallitsevat teoriat siitä, miten laivastotaistelut käydään, kun laivastot alkoivat ampua toisiaan paljon suuremmilta etäisyydiltä kuin aiemmin; laivaston arkkitehdit tajusivat, että syöksyvä tuli (räjähdyshyllyjen putoaminen kohteisiin suurelta osin ylhäältä, sen sijaan, että ne olisivat lähellä vaakasuoraa) oli paljon suurempi uhka kuin oli ajateltu.