Kansallismielisyys tuli kaikkien Hoxhan politiikkojen perustaksi, kun sota loi "saarnan kansallisuuden", joka oli täynnä myyttiä siitä, että albanialaiset sotilaalliset urheilijat kukistivat akselin joukot, joista tuli hallituksen keskeinen osa koulutuksen ja kulttuurin yhteydessä. Hoxhan kansallismielisyyden teemoja olivat muun muassa Skanderbegin kunnioittaminen, Prizrenin liiton kokous (1878), aakkoskongressin (1908), Albanian itsenäisyys (1912) ja perustaja-isä Ismail Qemali, Italian tappio Vloran sodassa
(1920) ja Hoxha uuden Albanian luojana. Kommunismin aikana lukuisat kansallistason historian tutkijat Albaniasta (Ramadan Marmallaku, Kristo Frasheri, Skender Anamali, Stefanaq Pollo, Skender Rizaj ja Arben Puto) painottivat tarkoituksellisesti "turkkilaisen raakalaisuuden" ja "rohkean kristillisen vastarinnan" ottomaanivaltiota vastaan Albaniassa. Jotkut oppineet, jotka vastustivat näitä islaminvastaisia ja turkkilaisvastaisia propagandaa, vainottiin, kun taas kommunistinen hallinto korosti keskiaikaisiin albanialaisiin liittyviä myyttejä tulkitsemalla heidät "sankarilliseksi illyrian proletariaatiksi". Hoxha säilytti kansallisia monumentteja kaupunkialueilla, joissa jotkin asutukset nimettiin "museo-kaupunkeiksi", ja hän painotti myös tarvetta säilyttää kulttuuriperintö, kansanlauluja, tansseja ja puvut. Hoxha loi ja synnytti kulttuurisen ympäristön, jota hallitsi opillinen propaganda, joka painotti nationalismia kirjallisuuden, maantieteen, historian, kielitieteen, etnologian ja kansanperinnön aloilla, jotta ihmiset Albaniassa saisivat tunteen menneisyydestään. Sen vaikutukset ihmisten keskuudessa olivat eristäytymisen, muukalaisvihan, orjapihan, kielellisen yhdenmukaisuuden ja etnisen paksuuden syöttäminen.