Täytä seuraava lause: Kun presidentti Jacques Chirac oli tunnustanut Ranskan valtion vastuun yhteistyön aikana vuonna 1995,
Vel d'Hivin hyökkäys, Judt kirjoitti "New York Times" -lehdessä, "kuten Jean-Paul Sartre ja Michel Foucault olivat omituisesti hiljaa. Yksi syy oli se, että he olivat lähes pakkomielteisiä kommunismista. Kun kaksi älymystön sukupolvea julisti tarvetta'sitoutua', ottaa kantaa, he välttivät kaikkia eettisiä kysymyksiä, jotka eivät voisi edistää tai joissakin tapauksissa hidastaa marxilaista asiaa. Vichy hylättiin, koska se oli muutaman seniilin fasistin työtä. Kukaan ei tutkinut tarkkaan sitä, mitä miehityksen aikana oli tapahtunut, ehkä siksi, että vain harvat poliittisesti suuntautuneet älymystöt voisivat väittää, että heillä oli "hyvä" sota, kuten Albert Camus teki. Kukaan ei noussut seisomaan ja huutanut "J'accuse!" korkeille virkamiehille, kuten Émile Zola teki Dreyfus-jutun aikana. Kun Simone de Beauvoir, Roland Barthes ja Jacques Derrida tulivat julkiselle areenalle, se koski yleensä kriisiä kaukana - Madagaskarissa, Vietnamissa tai Kambodžassa. Poliittisesti sitoutuneet kirjailijat vaativat vielä nykyäänkin toimia Bosniassa, mutta puuttuvat vain satunnaisesti Ranskan menneisyyttä koskeviin keskusteluihin".