Andrei P. Tsygankov kirjoitti artikkelin pääkirjoituksista The New York Timesissa, The Washington Postissa ja The Wall Street Journalissa, jotka koskivat Venäjän sisäpolitiikkaa vuosina 2008-2014. Artikkelissa todettiin, että pääkirjoitukset esittivät ylivoimaisesti kielteistä näkemystä Venäjän hallituksesta, joka perustui sellaisiin kysymyksiin kuin "vaalit, oppositio- ja vähemmistöoikeudet, oikeusjärjestelmä, omistusoikeuksien suojelu, tiedotusvälineiden vapaus, kansalaisjärjestöjen ja kansalaisyhteiskunnan kehittäminen, kansalaisten suojelu rikollisuudesta ja terrorismista, vallan siirron mekanismit, Putinin ja Medvedevin asenteet sekä suhteet länsimaisiin kansakuntiin". Tsygankov väitti, että pääkirjoituksissa ei ole riittävästi esitetty "neutraaleja ja positiivisia puitteita ja sellaisia, jotka korostavat maan suhteellista edistymistä tai sen kehityksessä esiintyviä objektiivisia vaikeuksia". Toisaalta James Nixey Chatham House -ohjelmasta väitti, että reilu raportointi ei edellytä valheellista vastaavuutta Venäjän ja Lännen toimien välillä ja että Venäjän kielteinen kattavuus oli ymmärrettävää ottaen huomioon sen käyttäytyminen Krimillä, Georgiassa ja Turkissa.
, ja Syyriassa, ja sen heikossa ihmisoikeusrekisterissä. Piers Robinson väittää, että sekä venäläiset että länsimaiset tiedotusvälineet ovat puolueellisia. Hän kirjoittaa, että "yleisvirran tiedotusvälineet, missä ne sitten sijaitsevatkin, ovat laajalti tunnustettuja olevan liian kunnioittavia poliittista ja taloudellista valtaa kohtaan, ja se merkitsee sitä, että ne ovat uutisten kuluttajia".