Imperialismi, kolonialismi ja irredentismillä oli tärkeä rooli fasistisen Italian ulkopolitiikassa. Valtion tavoitteita olivat historiallisesti italialaisiksi pidettyjen alueiden hankinta Ranskassa (esim. Nizza) ja Jugoslaviassa (esim. Dalmaatio), Italian vaikutuspiirin laajentaminen Balkanille (esim. Kreikka) ja useampien siirtomaiden hankinta Afrikassa. Libyan rauhoittaminen (1923<unk>32), Etiopian valloitus (1935<unk>36), Albanian valloitus (1939), Ranskan valloitus (1940), Kreikan valloitus
(1940-41) ja Jugoslavian valloittaminen (1941) toteutettiin osittain Italian kansallisen tilan laajentamiseksi. Historioitsija Patrick Bernhardin mukaan Benito Mussolinin johtama fasistinen italialainen imperialismi, varsinkin Afrikassa, toimi malliksi paljon kuuluisammalle natsi-Saksan laajentumiselle Itä-Euroopassa.