Friedman oli myös tunnettu työstään kulutusfunktiosta, pysyvän tulotason hypoteesista (1957), jota Friedman itse kutsui parhaaksi tieteelliseksi työkseen. Tämä työ väitti, että järkevät kuluttajat käyttäisivät suhteellisen määrän siitä, mitä he havaitsivat pysyväksi tulokseen. Hämmästyttävät voitot olisivat enimmäkseen säästetty. Veronalennukset samoin, koska järkevät kuluttajat ennustaisivat, että verot olisi lisättävä myöhemmin julkisen talouden tasapainottamiseksi. Muita tärkeitä panoksia ovat hänen Phillips-käyrän kritiikki ja työttömyyden luonnollisen määrän käsite (1968). Tämä kritiikki liittyi hänen nimensä Edmund Phelpsin kanssa oivallukseen, että hallitus, joka aiheuttaa suurempaa inflaatiota, ei voi pysyvästi vähentää työttömyyttä tekemällä niin. Työttömyys voi olla väliaikaisesti alhaisempi, jos inflaatio on yllätys, mutta pitkällä aikavälillä työttömyys määräytyy markkin epätäydellisyydestä ja tuloksesta.
Friedman