Когато Уилсън внезапно обявява пенсионирането си през март 1976 г., Калахан побеждава пет други кандидати за лидер на Лейбъристката партия; той е назначен за премиер на 5 април 1976 г. Въпреки че печели тесно мнозинство в Камарата на общините на изборите през 1974 г., лейбъристите губят това до момента, в който Калахан става министър-председател, а няколко поражения и дезертирания на изборите в първите си месеци принуждават Калахан да сключи споразумение за доверие и доставки с Либералната партия. Въпреки че първоначално това се оказа стабилно, вследствие на значителни трудови спорове и широко разпространени стачки през "Зимата на недоволството" от 1978-1979 г. и поражението на
Референдумът за децентрализацията на Шотландия доведе до малки партии, присъединили се към консерваторите, за да приемат вот на недоверие в Калахан на 28 март 1979 г. Въпреки че остава лично популярен в проучванията на общественото мнение, Калахан води лейбъристите до поражение на изборите през 1979 г. и е заменен от Маргарет Тачър.