Фридман е известен и с работата си върху потребителската функция, хипотезата за постоянния доход (1957), която самият Фридман нарича най-добрата си научна работа. Тази работа твърди, че рационалните потребители ще изразходват пропорционално количество от това, което възприемат като свой постоянен доход. Неочаквани печалби ще бъдат най-вече спестени. Подобно намаляване на данъците, тъй като рационалните потребители ще прогнозират, че данъците ще трябва да се увеличат по-късно, за да балансират публичните финанси. Други важни приноси включват критиката му на кривата на Филипс и концепцията за естествения процент на безработица (1968). Тази критика свързва името му, заедно с това на Едмънд Фелпс, с прозрението, че правителство, което води до по-голяма инфлация, не може постоянно да намали безработицата, като го прави.
Фридман