По време на събитията през май 1968 г. Алтусер е хоспитализиран заради депресивен срив и не е бил в Латинския квартал. Много от неговите ученици участват в събитията, а Режи Дебре по-специално става международна знаменитост революционер. Първоначалното мълчание на Алтюсер беше посрещнато с критика от протестиращите, които написаха на стените: "Каква полза има Алтюсер?" ("Какво е Алтусър?"). По-късно Алтюсер е двусмислен за това; от една страна, той не подкрепя движението и критикува движението като "идеологическо бунт на масите", като приема официалния аргумент на PCF, че "инфантилно разстройство" на анархистичен утопизъм, който е проникнал в студентското движение. От друга страна, той го нарича "най-значимото събитие в западната история след Съпротивата и победата над нацизма" и иска да помири студентите и PCF. Въпреки това, маоисткото списание "La Cause du peuple" го нарича ревизионист и е осъден от бивши студенти, главно от Жак Рансьер. След това Алтусер преминава през фаза на "самокритика", която води до книгата "Есеи в самокритика" ("Éléments d'autocritique", 1974), в която той преразглежда някои от старите си позиции, включително подкрепата си за
Съветската инвазия в Чехословакия.