Джеймс Кели, бивш помощник-министър на външните работи на САЩ за Източна Азия и Тихоокеанския регион, отбелязва, че националистическите настроения и гняв от протестите с факлите са по-концентрирани сред китайците под 30-годишна възраст. Сушенг Жао и Кенет Б. Пайл твърдят, че промяната в китайската образователна политика, която тези младежи са преживели, е отчасти отговорна за нарастващия им национализъм. Ченг Уанг твърди, че през 90-те години на миналия век международната ситуация е намалила привлекателността на комунизма като легитимираща идеология за китайските управници. В резултат на това ръководството отменя много от промените на Комунистическата партия в китайската историография от 1949 г., които тълкуват китайската история като история на класовата борба. Обявена през 1991 г. и напълно функционираща през 1994 г., тази "патриотична образователна кампания" преосмисля историята в национални термини, реабилитирайки фигури като генерал Цо, който потиска
селянско въстание, но възпрепятства руското нахлуване в Синдзян, и признава ролята на китайските националисти (а не само комунистически) бойци във Втората китайско-японска война. Учениците намират личен резонанс в такива разкази повече, отколкото в предишни класове за марксистката доктрина, защото чуват за зверствата срещу Китай не само от учебниците по история, но и от техните родители и дядовци.