След промяна на правителството на изборите през февруари 1974 г. новата администрация на лейбъристите публикува бяла книга, основана на окончателния доклад през септември 1974 г. Бялата книга доведе директно до неуспешния законопроект за Шотландия и Уелс, който беше оттеглен през февруари 1977 г. През следващата година бяха приети два отделни законодателни акта: Законът за Шотландия от 1978 г. и Законът за Уелс от 1978 г. Разпоредбите на актовете няма да влязат в сила, освен ако не бъдат одобрени чрез референдуми, и съответно шотландските и британските парламенти не могат да приемат тези актове.
На 1 март 1979 г. в Уелс се провеждат референдуми за прехвърляне на правомощията. Уелското събрание е отхвърлено от мнозинството от гласоподавателите, докато шотландската децентрализация е подкрепена от 51,6% от гласуващите или 32,9% от тези, които са в избирателния регистър. Поправка към Закона за Шотландия, въведена от правителствения задния депутат Джордж Кънингам, уточнява, че трябва да има подкрепата на 40% от целия електорат и референдумът е загубен. Резултатите от референдумите доведоха до отмяната на съответните закони през март 1979 г. Впоследствие правителството губи вот на недоверие на 28 март, когато Шотландската национална партия гласува с консерваторите, либералите и Юнионистката партия на Улстър, което води до общите избори през 1979 г. и началото на 18 години управление на консерваторите.