В основата на класическата механика е идеята, че движението на едно тяло може да бъде описано като комбинация от свободно (или инерционно) движение и отклонения от това свободно движение. Такива отклонения са причинени от външни сили, действащи върху тяло в съответствие с втория закон на Нютон за движението, който гласи, че нетната сила, действаща върху тяло, е равна на масата на това тяло умножена по ускорението му. Предпочитаните инерционни движения са свързани с геометрията на пространството и времето: в стандартните референтни рамки на механичната механика, обектите в свободно движение се движат по права линия с постоянна скорост. В съвременния паланс, техните пътища са прави, криволинейни в пространство-времето. Обратно, човек може да очаква, че инерционните движения, веднъж идентифицирани чрез наблюдение на действителните движения на външните тела и отклоненията за това свободно движение, са причинени от
гравитация