Империализмът, колониализмът и ирредентизмът изиграха важна роля във външната политика на фашистка Италия. Сред целите на режима са придобиването на територии, считани за исторически италиански във Франция (например Ница) и Югославия (например Далмация), разширяването на сферата на влияние на Италия на Балканите (например Гърция) и придобиването на повече колонии в Африка. Помирирането на Либия (1923-1932), нахлуването в Етиопия (1935-1936), нахлуването в Албания (1939), нахлуването във Франция (1940), нахлуването в
Нахлуването в Гърция (1940-41) и нахлуването в Югославия (1941) са били предприети отчасти, за да се увеличи националното пространство на Италия. Според историка Патрик Бернхард, фашисткият италиански империализъм под ръководството на Бенито Мусолини, особено в Африка, служи като модел за много по-известния експанзионизъм на нацистка Германия в Източна Европа.