Завърши следната фраза: "Това масивно присвояване на земя през 19-ти век скоро предизвика серия от селяни бунтове в цяла Мексико от 1840-те до
Мексиканската революция от 1910". Ученът Флоренсия Малон предлага, че в отговор местните общности са развили "своя популярен либерализъм, който признава общинските институции и собственост и който определя гражданството по начин, който не изключва културно различни групи". През втората половина на деветнадесети век и началото на двадесети век, с нарастващото развитие на националната капиталистическа икономика и индустриализацията, "коренните общности са били принудени да мигрират в градовете" и "големите ферми". В резултат на този процес много от тях станали отчуждени, тъй като "приели испанския като основен език и изоставили традиционното си чувство за етническа идентичност, прехвърляйки своята вярност към националната идентичност, изградена от [мексиканската] държава". Именно в този процес "цели [коренни] общности също променили езика си и етническата си самоидентификация от индианци на метиси". Това се отразява в статистиката на епохата. Докато през 1808 г. индианците и метисите са съставлявали съответно 60% и 23% от населението, до 1885 г. това е било 38% и 43%, а до 1921 г. това е било 29% и 59%. От 1808 до 1921 г. се изчислява, че приблизително 3 милиона души са преживели тази културна и етническа трансформация от индианци към метиси, което е около 1/3 или 1/4 от цялото население на страната по това време.