Когато ерата на кондотьерите приключи на италианска земя, военни командири като Отавио Пиколомини и Раймондо Монтекуколи поставят войниците си на разположение на австрийския император, в религиозна война, която опустошава Германия и причинява загубата на 30% от нейния народ, може би най-голямата трагедия, която някога е преживявала Германия. Италианските войски се сражават храбро (макар и на губещата страна) в битката при Луцен и помагат да се спечели голяма победа в
Битката при Нордлинген през 1634 г. срещу шведите. Амброджио Спинола и хората му междувременно помагат на Испания да завладее Холандия в битки като обсадата на Бреда. Тази война е може би последната, в която мечовете, кинжалите и копиите играят важна роля в битката, тъй като технологията на огнестрелните оръжия става все по-надеждна. Италианските бойци, въоръжени с къси мечове и кинжали, били изключително ефективни в проникването в пиковите площади на противниците си и в свалянето на беззащитните пикочари, въоръжени с дълги пики, по време на бруталния "натиск на пиките". На бойното поле така нареченият "Spada da Lato" или страничен меч става доминиращ тип меч. В същото време в градовете на Италия бойното мечо еволюирало в нов тип меч, използван в граждански условия за дуели. Този граждански меч е известен като "La Striscia" или Rapier на английски език. Французите възприели италианския меч за дуели и го овладяли, и се смята, че между 1600 г. и 1700 г. над 70 000 французи са загинали в дуели, много от тях смъртоносно ранени от рапиер. От края на 16 век италианското огнестрелно фехтоване придобива значителна популярност в цяла Европа, особено с трактата на Салватор Фабрис, чието "De lo schermo overo scienza d<unk>arme" от 1606 г. оказва голямо влияние не само в Италия, но и в Германия. Фабрис е последван от италиански майстори като Николето Гиганти (1606), Ридолфо Капо Феро (1610), Франческо Алфиери (1640), Франческо Антонио Марчели (1686) и Бонди ди Мазо (1696).