В началото на 20-те години на миналия век Вашингтонският военноморски договор налага ограничения върху максималния размер и общия тонаж на самолетоносачите за петте основни военноморски сили. По-късните договори до голяма степен запазват тези разпоредби. В резултат на това строителството между двете световни войни е недостатъчно, за да отговори на оперативните нужди на самолетоносачите, тъй като Втората световна война се разширява от Европа. Твърде малко превозвачи на флота са били на разположение, за да транспортират едновременно самолети до отдалечени бази, да подкрепят амфибийни инвазии, да предлагат обучение за кацане на превозвачи за заместващи пилоти, да провеждат противовъздушни патрули и да осигуряват отбранително въздушно прикритие за разположените бойни кораби и крайцери. Посочените по-горе изисквания за мисията ограничават използването на уникалната офанзивна способност на флотоносителите, демонстрирана в
Битката при Таранто и атаката срещу Пърл Харбър. Преобразуването на съществуващи кораби (и корпуси, които се строят за други цели) осигурява допълнителни самолетоносачи, докато не стане налична нова конструкция.