Завърши следното изречение: След като Язид умира в разгара на гражданската война, Зуфар подкрепя опита на Абдуллах ибн ал-Зубайр да откъсне халифата от Омейядите, изгонвайки омейядския губернатор на Джунд Киннасрин и изпращайки войски на Кайси да подкрепят про-Зубайридския губернатор на Дамаск ал-Дахак ибн Кайс ал-Фихри. Последният е убит, а Кайс са смазани от Омейядите и техните племенни съюзници от Бану Калб, съперници на Кайс, в
Битката при Мардж Рахит през 684 г. След това Зуфар установява щаб в Джазиранския град Каркисия (Цирцезий) и води племената Кайс срещу калбите, като предприема няколко нападения срещу последните в сирийската пустиня. През 688-689 г. той се забърква в конфликт с племето Таглиб в подкрепа на своя съюзник Кайси Умайр ибн ал-Хубаб от Бану Сулейм, въпреки предишните усилия за поправка на враждата им. След като устоява на три обсади от 685 до 691 г., Зуфар преговаря за мир с омейадския халиф Абд ал-Малик (р. 691 г.), изоставяйки каузата на Ибн ал-Зубайр в замяна на привилегии в омейадския двор и армия, както и помилвания и пари за неговите партизани Кайси, които са интегрирани в армията. Мирът е запечатан с брака на дъщерята на Зуфар, ал-Рабаб, със сина на халифа, Маслама. Под управлението на наследниците на Абд ал-Малик, семейството на Зуфар наследява неговата високопоставена позиция и престиж в правителството на Омейядите и неговото превъзходство сред Кай. През 750 г. неговият внук Абу ал-Уард води неуспешен Кайси бунт срещу наследниците на Омейядите, абасидите, в който той и няколко членове на семейството са убити.