По-късно, по време на кампаниите на Първата световна война, Лекка е капитан на отдела за боеприпаси в 22-ра дивизия, която се оттегля с останалата част от армията в Западна Молдова. Също така по време на този интервал, ревюто му "Данданауа" ("Неправилността") беше поставено от Максимилиан в
В окупирания от германците Букурещ е отменен след съобщения, че се подиграва на окупаторите. По време на възстановяването си в Поду Илоаи през зимата на 1916 г., Лекка показва признаци на изтощаващо заболяване (понякога описвано като военна травма), признавайки на Лудовик Даус, че бавно умира, но все още се надява да намери чудодейно лечение. Отстранен от служба през лятото на 1917 г., той живее в Яси, с Наталия Лека като негова сестра. Сред последните му творби е друг том с поезия, "Симпла" ("Простият"). Почти напълно парализиран през 1918 г., той продължава да е в съзнание и реагира, въпреки че, както си спомня Йоргулеску, е социално мъртъв.