След смъртта на Мулай Исмаил, обаче, политическата ситуация в Мароко се превърна в относителна анархия. Неговите синове се бият помежду си за власт и бившата му "постоянна" армия става доминиращата сила в държавата, ефективно управляваща зад трона. Макнес губи статута си на столица и претърпява щети в
1755 земетресение. Градът бил пренебрегнат и много части от огромната имперска кашба паднали в руини. През следващите векове мястото получавало само от време на време внимание от страна на кралските особи. Султан Мохамед ибн Абдалла, който управлява между 1757 и 1790 г., добавя двореца Дар ал-Байда в градината на Агдал на югоизток от основния дворечен комплекс, който по-късно е превърнат в кралска военна академия. Той също така построява джамията Ер-Руа в южната част на касбата (недалеч от Хери ал-Мансур), която е най-голямата джамия в Мекнес. Дар ал-Кебира обаче е изоставен и постепенно се превръща в жилищен квартал, където жителите строят къщите си в и между бившите дворцови структури от времето на Исмаил. В началото на 19 век султан Мулай Абд ар-Рахман добавя лоджия пред Баб ал-Мансур, която служи като място за срещи за церемонии и трибунал на губернатора, въпреки че по-късно тази структура е премахната.