Durant aquest període, les forces reialistes van fer avanços a Nova Granada, que van controlar de 1815 a 1819, i a Xile, que van controlar de 1814 a 1817. A excepció de les àrees realistes al nord-est i al sud, les províncies de Nova Granada havien mantingut la independència d'Espanya des de 1810, a diferència de la veïna Venezuela, on els realistes i les forces independentistes havien intercanviat el control de la regió diverses vegades. Per pacificar Veneçuela i recuperar Nova Granada, Espanya va organitzar el 1815 la força armada més gran que mai havia enviat al Nou Món, composta per 10.500 soldats i gairebé seixanta vaixells. (Veure, la reconquesta espanyola de Nova Granada
) Tot i que aquesta força va ser crucial en la recuperació d'una regió sòlidament independentista com Nova Granada, els seus soldats van acabar estenent-se per tota Veneçuela, Nova Granada, Quito i el Perú i es van perdre a causa de malalties tropicals, diluint el seu impacte en la guerra. Més important encara, la majoria de les forces reialistes no estaven compostes de soldats enviats de la península, sinó d'americans espanyols.