A causa de la insurrecció jueva, la mala publicitat sobre la restricció d'immigrants jueus a Palestina, la no acceptació d'un estat particionat (com va suggerir les Nacions Unides) entre els líders àrabs, i el cost de mantenir 100.000 soldats a Palestina, el govern britànic va referir el tema a les Nacions Unides. El setembre de 1947, els britànics van decidir acabar amb el Mandat. El novembre de 1947, l'Assemblea General de les Nacions Unides va aprovar una resolució que aprovava el Pla de Partició de les Nacions Unides per a Palestina. Mentre que l'Agència Jueva sota Ben-Gurion va acceptar, els àrabs van rebutjar el pla i la guerra civil de 1947-1948 a la Palestina mandatària
va esclatar. L'estratègia de Ben-Gurion era que l'Haganah mantingués totes les posicions sense cap retirada o rendició i després llancés una ofensiva quan les forces britàniques haguessin evacuat a tal punt que no hi hagués més perill d'intervenció britànica. Aquesta estratègia va tenir èxit, i el maig de 1948 les forces jueves van guanyar la guerra civil. El 14 de maig de 1948, unes hores abans que el Mandat britànic finalitzés oficialment, Ben-Gurion va declarar la independència d'Israel en una cerimònia a Tel Aviv. Unes hores més tard, l'Estat d'Israel va néixer oficialment quan el Mandat britànic va acabar el 15 de maig. La Guerra Àrab-Israeliana de 1948 va començar immediatament després, quan nombroses nacions àrabs van envair Israel.