Allen se centra en l'activisme negre als Estats Units després del Moviment pels Drets Civils i detalla com els interessos corporatius i les estructures de poder liderades pels blancs van cooptar i desradicalitzar el Poder Negre i el nacionalisme negre. Allen cita el finançament de la Fundació Ford del Congrés d'Igualtat Racial com un exemple de com els moviments dirigits per negres són influenciats per alinear-se amb l'interès d'organitzacions més convencionals. Allen explora aquesta idea a través de la resposta als disturbis de Newark el 1967
i critica els líders negres que es van centrar en la representació electoral en lloc del canvi sistèmic per a les comunitats. Com a part de la seva anàlisi de possibles vies de canvi, també critica estridentament el capitalisme negre com a mètode per al canvi social. N. D. B. Connolly, un historiador i professor nord-americà escriu: Per a Allen, les característiques més injustes de l'economia del país -subocupació crònica afroamericana, segregació de l'habitatge, brutalitat policial, l'expansió del poder corporatiu, i l'abisme creixent i creixent entre els rics i tots els altres- existia per dues raons: (1) el poder esmagador del capital blanc i (2) la voluntat dels caps negres de negociar terres i influència amb els blancs com a part del funcionament més general del capitalisme.