Després de derrotar Cartago, els romans es van convertir en la potència dominant de la Mediterrània, fent campanyes amb èxit a Grècia (la victòria decisiva d'Emili Pau sobre Macedònia a la Batalla de Pydna), a l'Orient Mitjà (Luci Licini Lucullus, Gneu Pompeu Magne), a la Gàl·lia (Gai Juli Cèsar) i derrotant diverses tribus germàniques (Gai Marius, Germanicus). Mentre que els exèrcits romans van patir diverses pèrdues majors, la seva gran població i capacitat (i voluntat) per reemplaçar les baixes del camp de batalla, el seu entrenament, organització, superioritat tàctica i tècnica va permetre a Roma mantenir una força militar predominant durant diversos segles, utilitzant exèrcits ben entrenats i maniobrables per superar rutinàriament els exèrcits "tribals" molt més grans dels seus enemics (vegeu Batalles d'Aquae Sextiae, Vercellae, Tigranocerta, Alesia
)