A mesura que la guerra avançava, la Batalla d'Anglaterra es va desenvolupar des d'una lluita per la supremacia aèria fins al bombardeig estratègic i aeri de Londres, Coventry i altres ciutats britàniques. En represàlia per això, els britànics van construir el Comandament de Bombarders de la RAF, que era capaç de lliurar milers de tones de bombes sobre un sol objectiu, malgrat les greus baixes inicials de bombarders el 1940. La força de bombarders va ser comandada per Arthur Travers Harris en un esforç per trencar la moral alemanya i obtenir la rendició que Douhet havia predit 15 anys abans. Els Estats Units es van unir a la guerra i l'USAAF va reforçar en gran manera la campanya, introduint la Vuitena Força Aèria al Teatre Europeu. Moltes ciutats, grans i petites, van ser virtualment destruïdes pels bombardejos aliats. Colònia, Berlín, Hamburg
i Dresden estan entre els més infames, els dos últims desenvolupant tempestes de foc. El llibre de W. G. Sebald, "Sobre la història natural de la destrucció", comenta sobre el bombardeig de les ciutats alemanyes i pregunta per què no juga un paper més gran en la consciència nacional alemanya, i per què pràcticament cap autor alemany ha escrit sobre els esdeveniments. Tot i la manca de cobertura literària, un estil de pel·lícula, la pel·lícula de runes, rodada entre els escombres urbans i que representa les vides dures d'aquells que van haver de reconstruir les ciutats destruïdes, es va desenvolupar en els anys posteriors al final de la Segona Guerra Mundial.