Des de l'atac a Pearl Harbor, els Estats Units continental van estar exposats a atacs aeris mentre participaven en una guerra amb el Japó, com el bombardeig de Dutch Harbor
, els atacs aeris de vigilància, i les bombes de globus Fu-Go, però aquests van ser considerats menors o insignificants i no van fer res per danyar la moral i l'esforç de guerra nord-americà. Al llarg de la costa atlàntica, la manca d'un apagó costaner va servir per a la silueta de la navegació aliada i així exposar-los a l'atac submarí alemany. Les comunitats costaneres es van resistir a la imposició d'un apagó per raons de comoditat, citant possibles danys al turisme. El resultat va ser una desastrosa pèrdua de la navegació, anomenada pels submarins alemanys com el "Segon temps feliç". Els apagons es van dur a terme a les ciutats i al llarg de les zones costaneres molt després que existís qualsevol amenaça enemiga; el propòsit principal era la motivació psicològica de la població civil que veia els apagons com un deure patriòtic.