Les províncies de Nova Granada havien mantingut la seva independència d'Espanya des de 1810, a diferència de la veïna Venezuela, on els realistes i les forces independentistes havien intercanviat el control de la regió diverses vegades. Per pacificar Veneçuela i recuperar Nova Granada, Espanya va organitzar el 1815 la força armada més gran que mai havia enviat al Nou Món, composta per 10.500 soldats i gairebé seixanta vaixells. (Veure, la reconquesta espanyola de Nova Granada
) Tot i que aquesta força va ser crucial en la recuperació d'una regió sòlidament independentista com Nova Granada, els seus soldats van acabar estenent-se per tota Veneçuela, Nova Granada, Quito i el Perú i es van perdre a causa de malalties tropicals, diluint el seu impacte en la guerra. Més important encara, la majoria de les forces reialistes no estaven compostes de soldats enviats de la península, sinó d'americans espanyols. Altres americans espanyols eren moderats que van decidir esperar i veure què sortiria de la restauració de la normalitat. De fet, en àrees de Nova Espanya, Amèrica Central i Quito, els governadors van trobar convenient deixar els "ayuntamientos" constitucionals elegits en el seu lloc durant diversos anys per tal d'evitar conflictes amb la societat local. No obstant això, els liberals d'ambdós costats de l'Atlàntic van continuar conspirant per restaurar una monarquia constitucional, que finalment va tenir èxit el 1820. L'exemple més dramàtic de col·laboració transatlàntica és potser l'expedició de Francisco Javier Mina a Texas i el nord de Mèxic el 1816 i 1817.