words: 18.12.2010 Europeiska unionens officiella tidning L 335/43 KOMMISSIONENS FÖRORDNING (EU) nr 1218/2010 av den 14 december 2010 om tillämpningen av artikel 101.3 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på vissa grupper av specialiseringsavtal (Text av betydelse för EES) EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktions- sätt, med beaktande av rådets förordning (EEG) nr 2821/71 av den 20 december 1971 om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på grupper av avtal, beslut och samordnade förfaranden (!), efter att ha offentliggjort ett utkast till denna förordning, efter samråd med rådgivande kommittén för kartell- och mo- nopolfrågor, och av följande skäl: (1) Förordning (EEG) nr 2821/71 ger kommissionen befo- genhet att genom förordning tillämpa artikel 101.3 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (") på vissa grupper av avtal, beslut och samordnade förfaran- den som omfattas av artikel 101.1 i fördraget och som avser specialisering, inklusive avtal som är nödvändiga för att åstadkomma specialisering. Kommissionens förordning (EG) nr 2658/2000 av den 29 november 2000 om tillämpning av artikel 81.3 i fördraget på grupper av specialiseringsavtal (2) definierar grupper av specialiseringsavtal som kommissionen ansåg normalt uppfylla villkoren i artikel 101.3 i fördraget. Med tanke på att erfarenheterna av tillämpningen av den — förordningen, som = upphör att gälla den 31 december 2010, på det hela taget varit positiva och med hänsyn till de ytterligare erfarenheter som gjorts sedan den förordningen antogs, är det lämpligt att en ny gruppundantagsförordning antas. (!) EGT L 285, 29.12.1971, s. 46. (2) EGT L 304, 5.12.2000, s. 3. (") Med verkan från och med den 1 december 2009 har artikel 81 i EG- fördraget ersatts av artikel 101 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget). Innehållet i bestämmelserna är dock i sak oförändrat. I denna förordning bör hänvisningar till artikel 101 i EUF-fördraget i förekommande fall förstås som hänvisningar till artikel 81 i EG-fördraget. Genom EUF-fördraget infördes också vissa ändringar i terminologin, t.ex. ersattes ”gemenskapen” med ”unio- nen” och den ”gemensamma marknaden” med den ”inre mark- naden”. I denna förordning används EUF-fördragets terminologi ge- nomgående. (3) Denna förordning bör uppfylla de två kraven på att ef- fektivt skydda konkurrensen och att ge företagen tillräck- lig rättslig förutsebarhet. Samtidigt som dessa mål efter- strävas bör så stor hänsyn som möjligt tas till behovet av att förenkla den administrativa tillsynen och de rättsliga ramarna. Under en viss nivå av marknadsstyrka kan det i allmänhet presumeras att specialiseringsavtal som faller inom tillämpningsområdet för artikel 101.3 i fördraget ger upphov till positiva effekter som kommer att upp- väga eventuella negativa effekter på konkurrensen. För tillämpningen av artikel 101.3 i fördraget genom förordning är det inte nödvändigt att fastställa vilka avtal som kan omfattas av artikel 101.1 i fördraget. Vid en individuell - bedömning av avtal som omfattas av artikel 101.1 i fördraget måste flera faktorer beaktas, särskilt strukturen på den relevanta marknaden. Förmånen av det undantag som fastställs genom denna förordning bör begränsas till de avtal som med tillräcklig säkerhet kan antas uppfylla villkoren i artikel 101.3 i fördraget. Sannolikheten för att avtal om specialisering i fråga om produktion bidrar till att förbättra produktionen eller distributionen av varor är störst om parterna har kom- pletterande kunnande, tillgångar eller verksamheter, efter- som de berörda företagen kan koncentrera sig på till- verkning av vissa produkter och följaktligen arbeta effek- tivare och erbjuda produkterna till lägre priser. Det- samma kan generellt sägas om avtal om specialisering i fråga om färdigställande av tjänster. Under förutsättning att konkurrensen är verkningsfull kommer konsumen- terna sannolikt att få en skälig andel av de uppnådda fördelarna. Dessa fördelar kan uppnås genom avtal där en part helt eller delvis avstår från att tillverka vissa produkter eller färdigställa vissa tjänster till förmån för en annan part (”ensidig specialisering”), avtal där alla parterna helt eller delvis avstår från att tillverka vissa varor eller färdigställa vissa tjänster till förmån för en annan part (”ömsesidig specialisering”) samt avtal där parterna förbinder sig att gemensamt tillverka vissa produkter eller färdigställa vissa tjänster (”gemensam produktion”). I den här förordningen kräver begreppen ensidig och ömsesidig specialisering inte att en part minskar kapaciteten, eftersom det räcker