words: 31.3.2010 Europeiska unionens officiella tidning L 85/1 I (Lagstiftningsakter) FÖRORDNINGAR EUROPAPARLAMENTETS OCH RÅDETS FÖRORDNING (EU) nr 265/2010 av den 25 mars 2010 om ändring av konventionen om tillämpning av Schengenavtalet och av förordning (EG) nr 562/2006 vad gäller rörlighet för personer med visering för längre vistelse EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktions- sätt, särskilt artiklarna 77.2 b och c och 79.2 a, med beaktande av Europeiska kommissionens förslag, I enlighet med det ordinarie lagstiftningsförfarandet (!), och av följande skäl: Konventionen om tillämpning av Schengenavtalet av den 14 juni 1985 mellan regeringarna i Beneluxstaterna, För- bundsrepubliken Tyskland och Franska republiken om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna (?) (Schengenkonventionen) fastställer regler för visering för längre vistelse, enligt vilka innehavare av sådana viseringar har rätt att transitera genom med- lemsstaternas territorium. Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 562/2006 av den 15 mars 2006 om en gemenskapskodex om gränspassage för personer (ko- dex om Schengengränserna) (?) fastställer villkoren för tredjelandsmedborgares inresa. För att underlätta rörelsef- riheten för tredjelandsmedborgare som innehar nationella viseringar för längre vistelse inom medlemsstater som tillämpar Schengenregelverket fullt ut (Schengenområdet) bör ytterligare åtgärder vidtas. Medlemsstaterna bör i god tid ersätta viseringar för längre vistelse med uppehållstillstånd efter att tredjelands- medborgare som vistas lagligt på grundval av en visering (!) Europaparlamentets ståndpunkt av den 9 mars 2010 (ännu ej of- fentliggjord i EUT) och rådets beslut av den 22 mars 2010. (2) EGT L 239, 22.9.2000, s. 19. (2) EUT L 105, 13.4.2006, s. 1. (4) (5) för längre vistelse har rest in på deras territorium, så att de kan resa till andra medlemsstater under sin vistelse eller transitera genom de andra medlemsstaternas territo- rium när de återvänder till sitt hemland. Allt oftare, efter tredjelandsmedborgares inresa på deras territorium, ersät- ter medlemsstater emellertid inte viseringar för längre vistelse med uppehållstillstånd eller ersätter dem först efter betydande dröjsmål. För tredjelandsmedborgare som vistas lagligt i en medlemsstat på grundval av en visering för längre vistelse har denna rättsliga och prak- tiska situation betydande negativa konsekvenser när det gäller den fria rörligheten. För att avhjälpa problemen för tredjelandsmedborgare som vistas i en medlemsstat på grundval av en visering för längre vistelse bör denna förordning utvidga princi- pen om likvärdighet mellan uppehållstillstånd och vise- ringar för kortare vistelse som utfärdats av medlemsstater som tillämpar Schengenregelverket fullt ut till att även omfatta viseringar för längre vistelse. En visering för längre vistelse bör därmed fungera på samma sätt som ett uppehållstillstånd när det gäller innehavarens fria rör- lighet i Schengenområdet. En tredjelandsmedborgare med en visering för längre vis- telse som utfärdats av en medlemsstat bör därför ha rätt att resa till de andra medlemsstaterna under tre månader under en sexmånadersperiod på samma villkor som en innehavare av ett uppehållstillstånd. Denna förordning påverkar inte reglerna för utfärdande av viseringar för längre vistelse. I linje med medlemsstaternas nuvarande praxis fastställer denna förordning att medlemsstaterna är skyldiga att ut- färda viseringar för längre vistelse enligt den modell som föreskrivs i rådets förordning (EG) nr 1683/95 ('). (") EGT L 164, 14.7.1995, s. 1.